A Fény emlékezete I-II.
Author: Robert Jordan - Brandon Sanderson
Date: 2014-01-27T23:00:00+00:00
Keywords: Fantasy
Description: És történt pedig azokban a napokban, ahogy már korábban is megtörtént és majdan meg fog történni, hogy súlyos Sötét borult a földre és elnehezítette az emberek szívét. Pusztulni kezdett minden, ami zöld, és elhalt a remény. Charal Drianan te Calamon: A Sárkány-ciklus Merrilor mezején azért gyűltek egybe a nemzetek fejedelmei, hogy felsorakozzanak Rand alThor mögött, vagy éppenséggel azért, hogy megakadályozzák, amit tenni készül. Talán az őrület jele, talán az emberi faj utolsó reménysugara az, hogy Rand le akarja törni a Sötét Úr tömlöcének pecsétjeit. Egwene, az Amyrlin-trón az előbbit tartj
Publisher: Delta Vision

Robert Jordan – Brandon Sanderson

A Fény emlékezete

Az Idő Kereke sorozat 14.

ISBN 978 963 3950 23 4
978 963 3950 24 1

Delta Vision Kft. 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Jordan – Brandon Sanderson: A Memory of Light

Copyright © 2013. Robert Jordan, Brandon Sanderson

Fordította: Varga Csaba Béla

Harrietnek, aki Mr. Jordan életében a fényt jelentette, és Emilynek, aki az én életem világossága.

És Árnyék borult a földekre, a világ pedig elkezdett kőről kőre darabokra hullani. Az óceánok menekülni próbáltak és elnyelték a hegyeket. A nemzetek szétszóródtak a szélrózsa minden irányába. A hold vörös lett, mint a vér, a napot pedig mintha hamu borította volna. Forrni kezdett a tengerek vize, és az élők megirigyelték a holtakat. Minden szilánkokra hasadt, s a dolgoknak csupán az emlékük maradt meg. Mindenekelőtt egy emlékre vigyáztak. Nem felejtették el, hogy ki hozta el az Árnyékot, és ki okozta a Világtörést. Az, akinek a Sárkány nevet adták.

Részlet az Aleth nin Taerin alta Camora – A Világtörés című műből.

A negyedik korban keletkezett, szerzője ismeretlen.

I. KÖTET

Prológus

Esküszöm a kegyelemre és a lehullott zászlókra

Bayrd a hüvelyk- és mutatóujja közé szorította az érmét. Kifejezetten felzaklatta, hogy a fémdarab összegyűrődött a nyomástól.

Felemelte róla a hüvelykujját. A kemény rézben egyértelműen ott látszott az ujja nyoma. A fáklya bizonytalan fényében megvillant a pénzdarab. A harcos megborzongott. Úgy érezte magát, mintha az egész éjszakát egy pincében töltötte volna.

Megkordult a gyomra. Már megint.

Feltámadt az északi szél. Meglobogtatta a fáklyák lángnyelveit. Bayrd egy hatalmas szikla tövében ült, közel a katonai tábor középpontjához. Nekivetette a hátát a kőnek. A tábortüzek mellett halkan morogtak a kezüket melengető, éhes férfiak. A készleteik már régen tönkrementek. Más katonák elkezdték a fémtárgyaikat – a kardokat, a vértezet részeit, a láncingeket – szépen kiteríteni a földre. Mintha csak a mosott holmit tették volna oda száradni. Talán abban reménykedtek, hogy napkelte után a fémtárgyak ugyanúgy viselkednek majd, mint korábban.

Bayrd két ujjal gombóccá gyúrta az egykori fémpénzt. A Fény legyen hozzánk irgalmas! – gondolta. – A Fény... A fűbe ejtette a golyót, majd felvette maga mellől a kődarabokat, amelyekkel már hosszabb ideje bíbelődött.

– Tudni akarom, hogy mi történt itt, Karam! – csattant fel Jarid nagyúr hangja. A főnemes és a tanácsadói egy közeli asztal körül álltak. A deszkát elborították a térképek. – Tudni akarom, hogyan sikerült ennyire közel jutniuk! A fejét akarom annak a fényverte, árnybarát aes sedai királynőnek!

Jarid dühös ökölcsapást mért az asztalra. Régebben nem lángolt ilyen harag a szemében. Az elviselhetetlen nyomás azonban kezdte megváltoztatni. Hiszen elveszítették a készleteiket és éjszakánként nagyon különös dolgok történtek.

Jarid háta mögött a földön, összedőlve hevert a parancsnoki sátor. A száműzetés során igencsak hosszúra nőtt a nagyúr haja. A szél belekapott és szétzilálta a fürtjeit. A táncoló fáklyafény végigsimította az arcát. A ruhájához megbarnult fűszálak tapadtak. Az előbb hason kellett kikúsznia a sátra roncsai alól.

A sátor körül döbbent arcú szolgák tapogatták a vasból készült cövekeket. Ezek, hasonlóan a táborban található fémtárgyakhoz, egészen puhává váltak. A vásznat tartó fémgyűrűk kinyúltak, majd elpattantak, mintha meleg viaszból formálták volna őket.

Nem volt rendben az éjszaka illata sem. A szag leginkább az évek óta bezárt szobák dohos bűzére emlékeztetett. Márpedig egy erdei tisztásból nem áradhat az ősöreg porréteg szaga! Bayrd hasa ismét nagyot kordult. A Fényre! Mennyire, de mennyire szeretett volna enni valamit! Az éhséggel nem törődve megpróbált a munkájára összpontosítani. Az egyik kővel óvatos, de határozott csapásokat mért a másikra.

Úgy tartotta a két szikladarabot, ahogy annak idején gyermekkorában az öreg nagyapjától megtanulta. A kőre zúduló kő segített elűzni az éhséget és a hideget. Szerencsére valami még igenis kemény maradt ebben a világban.

Jarid nagyúr dühös pillantást vetett Bayrdra. A nagyúr korábban őt is beosztotta a sátrára vigyázó tízfős őrségbe.

– Megszerzem Elayne fejét, Karam – jelentette ki határozottan, majd visszafordult az alvezérei felé. – Ez az elátkozott éjszaka is az ő boszorkányainak a műve.

– Megszerzed a fejét? – hallatszott oldalról Eri kételkedő hangja. – És egészen pontosan hogyan is gondoltad? Hogyan tudná bárki is elhozni neked a fejét?

Jarid nagyúr és a fáklyafényben fürdő asztalnál álló többi harcos is megfordult. Eri az égboltot bámulta. A vállát a vörös lándzsa és a támadó arany vaddisznó képe díszítette. Ezt a jelet csakis Jarid nagyúr személyes testőrei viselhették. Eri hangjából azonban hiányzott a tisztelet.

– Mivel fogják levágni a fejét, Jarid? Talán lerágják a nyakáról?

Az arcátlan hang hallatán síri csönd borult a táborra. Bayrd habozva leengedte a kődarabokat. Jarid nagyúr ugyan mostanára fölöttébb kiegyensúlyozatlanná vált. No de mégis...

Jaridot elöntötte a pulykaméreg. A dühtől tűzvörössé vált az arca.

– Hogy merészelsz így beszélni velem?! Te, az egyik testőröm?

Eri továbbra is a felhővel borított égboltot vizsgálta.

– Két hónapig nem kapsz fizetséget! – kiabálta Jarid. A hangja erősen remegett. – Megfosztalak a rangodtól és további parancsomig az árnyékszékeket kell takarítanod! Ha pedig még egyszer tiszteletlenül szólsz hozzám, saját kezemmel vágom ki a nyelvedet!

Bayrd megborzongott a hideg szél miatt. A lázadó hadsereg táborában már aligha maradt Erinél jobb harcos. A többi testőr lesütötte a szemét és nyugtalanul mocorogni kezdett.

Eri most már a gazdája felé fordult és elmosolyodott. Egy szó sem hagyta el az ajkát, de valahogy nem is volt szükség arra, hogy beszéljen. Ki akarják vágni a nyelvét? A táborban egyetlen olyan fémdarab sem akadt, ami ne vált volna olyan puhává, mint a zsír. Jarid kése is ott hevert az asztalon. A pengéje elvékonyodott és megcsavarodott. Akkor történt ez, amikor megpróbálta kihúzni a hüvelyéből. A szél belekapott a nagyúr nyitott kabátjába. Azelőtt ezüstgombok díszítették.

– Jarid... – kezdte Karam. A sovány arcú, vastag ajkú fiatal nemes a Sarand-házhoz hűséges egyik kisebb nemzetiség élén állt. – Tényleg azt gondolod... tényleg azt hiszed, hogy ez itt az aes sedaiok műve? Ami csak fém volt a táborban?

– Hát persze! – mordult rá Jarid. – Mégis mi más lehetne? Ne akard már bemesélni nekem, hogy elhiszed a tábortüzek mellett terjengő dajkameséket! Az Utolsó Csata, hát hogyne!

Ismét az asztal felé nézett. Andor kiterített térképének sarkát kavicsokkal szorították le.

Bayrd figyelme visszatért a köveihez. Kopp, kopp, kopp. Pala és gránit. Nem volt egyszerű megfelelő darabokat találni a két különböző fajta kőzetből, de Bayrd nagyapja megtanította a kisfiút arra, miként kell felismerni a különféle kőfajtákat. Az öregember hatalmasat csalódott a fiában, amikor Bayrd apja felkerekedett, hogy a nagyvárosban mészárosként keresse meg a kenyerét, ahelyett, hogy tovább vitte volna a család mesterségét.

Puha, sima pala. Göcsörtös, bordázott gránit. Hát igen, akadt azért még néhány dolog a világban, amelyekre számítani lehetett. Pár dolog. E napokban az ember nem sok mindenben bízhatott meg. Az egykoron sziklaszilárd nagyurak olyan puhává váltak, mint a... szóval, mint a fém. Az égbolton feketeség kavargott. Olyan bátor férfiak, akikre Bayrd hosszú időn keresztül tisztelettel felnézett, éjszakánként remegni és vinnyogni kezdtek.

– Aggódom, Jarid – szólalt meg Davies nagyúr. Az idősebb főnemest mindenki Jarid egyik bizalmi emberének tartotta. – Napok óta senkivel sem találkoztunk. Egy földművest, de a királynő egyetlen katonáját sem láttuk. Valami történik! Valami nincs rendjén!

– Kitelepítette innen az embereket! – hörögte Jarid. – Támadni készül!

– Azt hiszem, hogy Elayne egyszerűen nem törődik velünk, Jarid – figyelmeztette Karam, és ő is felnézett az égre. Odafent még mindig kavarogtak a felhők. Bayrd úgy érezte, hogy hónapok óta nem látott tiszta égboltot. – Mégis miért nyugtalankodna miattunk? Éheznek az embereink. Az élelmiszerünk újra és újra megromlik. A jelek pedig...

– Megpróbál térdre kényszeríteni minket! – kiáltotta Jarid. A tekintetével ölni tudott volna. – Ez az egész az aes sedaiok műve!

Hirtelen az egész tábor elnémult. Csupán Bayrd köveinek csattogása hallatszott. Sohasem szeretett mészárosként dolgozni, végül a gazdája testőrségében talált új otthonra. Megdöbbentően kevés különbséget látott aközött, hogy teheneket, vagy éppen embereket vágjon darabokra. Néha kifejezetten rosszul érezte magát amiatt, hogy az egyikről ilyen könnyedén átállt a másikra.

Kopp, kopp, kopp.

Eri megfordult. Jarid gyanakodva bámulta a testőrét. Úgy tűnt, mindjárt megint felüvölt, és még keményebb büntetést szab ki rá.

Nem volt mindig ennyire megátalkodott, igaz? – töprengett Bayrd. – A felesége számára akarta megszerezni a trónt, de hát melyik főnemes nem ilyen? Nehéz volt ám semmibe venni a nemesi ház nevét. Bayrd családja nemzedékek óta mélységes tisztelettel követte a Sarandokat.

Eri határozott léptekkel távolodni kezdett a parancsnoki sátortól.

– Te meg mégis hová mész?! – bömbölt utána Jarid.

Eri a vállához kapott. Letépte onnan a Sarand-ház testőrségének jelvényét. A földre dobta és utána kilépett a fáklyák fényköréből. Elnyelte az éjszaka. Észak felé haladt, abba az irányba, ahonnan a szél fújt.

A táborban a legtöbb katona nem feküdt le aludni. A tűzrakások körül ücsörögtek. A meleg és a fény közelében akartak maradni. Néhányan cserépedényekben megpróbáltak felszecskázott levelet, füvet vagy bőrdarabokat főzni. Bármit, ami azzal kecsegtetett, hogy esetleg ehető.

Most felálltak és Eri után bámultak.

– Áruló! – hörögte Jarid. – Azok után, amin keresztülmentünk, most csak egyszerűen odébbáll! Csak azért, mert nehézségeink támadtak!

– Az emberek éheznek, Jarid! – figyelmeztette a nagyurat Davies.

– Tisztában vagyok vele! Annyira, de annyira hálás vagyok azért, hogy szüntelenül és megállás nélkül állandóan csak az átokverte nehézségeinkkel idegesítesz! – vicsorgott Jarid. Remegő kézzel megtörölte a homlokát, majd a tenyerével nagyot csapott a térképre. – Meg kell támadnunk az egyik nagyvárost! Elég volt abból, hogy állandóan meneküljünk! Az a némber most már úgy is tudja, hogy hol vagyunk. Fehérhíd. Elfoglaljuk és feltöltjük a készleteinket. A szuka boszorkányait alighanem kifárasztotta a múlt éjszaka, különben már rég megtámadott volna minket!

Bayrd a sötétséget bámulta. Egyre többen álltak fel. Néhányan felvették a földről a vívóbotjaikat vagy a bunkóikat. Páran viszont fegyver nélkül indultak el. Feltekerték a pokrócaikat, ruhával teli zsákokat akasztottak a vállukra. Utána pedig felkerekedtek. Némán, szinte hangtalanul vonultak ki a táborból, mint a kísértetek. Nem lehetett a láncingek recsegését vagy a páncélhoz csapódó fémdarabok csendülését hallani. Az összes fémtárgy odalett. Mintha csak kiszívták volna a dolgok lelkét.

– Elayne nem mer majd komoly erőket bevetni ellenünk! – hangoskodott Jarid. Talán saját magát akarta meggyőzni. – Caemlyn alighanem megosztott. Ott van az a sok zsoldos, akikről beszámoltál, Shiv. Lehet, hogy lázonganak az emberek. Elenia persze Elayne ellen munkálkodik. Fehérhíd. Igen, Fehérhíd egyszerűen tökéletes lesz. Elfoglaljuk, és azzal kettészakítjuk a nemzetet. Elkezdünk toborozni. Az Andor nyugati részén élőket bekényszerítjük a zászlónk alá. Elmegyünk a... hogy is hívják azt a helyet? A Folyóközbe. Ott majd találunk alkalmas katonákat – folytatta Jarid, de aztán elkomorodott. – Úgy hallottam, hogy azok a fickók évtizedek óta nem találkoztak nemesúrral. Adjatok nekem négy hónapot, és félelmetes hadsereget kovácsolok belőlük. Olyan erőset, hogy az a szajha nem mer majd ránk támadni a boszorkányaival...

Bayrd feltartotta a fáklyafénybe a követ. Ha jó lándzsahegyet akar készíteni az ember, akkor kívülről kell kezdeni, és onnan haladni befelé. Krétával felrajzolta a penge alakját a palára. Utána elindult a kődarab közepe felé. Amikor már kibontakozott a fegyver alakja, akkor jött el az idő, hogy kisebb koppintó ütésekkel folytassa, mintha csak leborotválná róla az apróbb darabkákat.

A penge egyik oldalával már korábban elkészült. Már csak kicsi hiányzott ahhoz, hogy meglegyen a másikkal is. Szinte hallotta öreg nagyapja suttogását. Mi a kő népe vagyunk, Bayrd. Nem számít, hogy mit mondogat az apád. Valahol mélyen odalent, igenis kőből vagyunk.

Egyre több katona hagyta ott a tábort. Furcsa, hogy milyen kevesen beszéltek. Végre Jarid is felfigyelt rájuk. Kihúzta magát, megragadta az egyik fáklyát és felemelte a magasba.

– Ők meg mit csinálnak? Mennek vadászni? Hetek óta nem láttunk állatot. Talán csapdát állítanak?

Senki sem felelt.

– Lehet, hogy észrevettek valamit – morogta a nagyúr. – Vagy csak azt hiszik, hogy láttak valamit. Megtiltom, hogy szellemekről meg hasonló ostobaságról fecsegjetek! Csak a boszorkányok támasztanak látomásokat, hogy felzaklassanak minket. Csakis... csakis erről lehet szó.

A közelből susogó hang hallatszott. Karam az összedőlt sátra mellett guggolt, és odabent kotorászott. Végül kezében apró batyuval állt fel.

– Karam? – szólt rá Jarid.

Karam a nagyúrra pillantott, aztán lesütötte a szemét. Fel akarta kötni a pénzes zacskóját az övére. Megtorpant, keserűen felnevetett, aztán a zacskó tartalmát a földre öntötte. Az aranypénzek egyetlen golyóvá olvadtak össze. A golyóbis úgy nézett ki, mint a fazékban tartott disznófül. Karam felvette és zsebre vágta. Turkálni kezdett a zacskóban és előszedett egy gyűrűt. A középen csillogó vérvörös drágakőnek nem volt semmi baja.

– Lehet, hogy mostanában már egy almát sem kapok érte – morogta a harcos.

– Követelem, hogy mondd meg, hogy miben sántikálsz! – üvöltötte Jarid. – Te adtál erre parancsot?

Az öklét rázta a távozó katonák után.

– Lázadást akarsz kirobbantani? Erre készülsz?

– Nem adtam rá parancsot – válaszolta Karam. Látszott rajta, hogy szégyelli magát. – És valójában nem is miattad van. Én pedig... hát sajnálom.

Karam is kilépett a fáklyák fényköréből. Bayrd igencsak meglepődött. Karam nagyúr és Jarid nagyúr gyerekkoruk óta jó barátok voltak.

A következő pillanatban már Davies nagyúr is megmozdult. Futva elindult Karam után. Megpróbálja talán visszatartani a fiatalabb férfit? Nem, amikor odaért mellé, beállt az oldalára. Elnyelte őket a sötétség.

– Ezt még megkeserülitek! – üvöltötte Jarid hisztérikusan elvékonyodó hangon. Szinte habzott a szája. – Ezért még elkaplak benneteket! Én leszek a királynő férje! Nem lesz senki sem, aki nektek vagy a házatok bármelyik tagjának fedelet vagy menedéket nyújtana! Tíz nemzedéken át!

Bayrd a kezében tartott kődarabra pillantott. Már csak egy dolog hiányzott: a jó lándzsahegyet simára kell csiszolni, hogy veszélyes legyen. Elővette a másik gránitdarabkát. Ezt pontosan ezért gyűjtötte be. Óvatosan dörzsölni kezdte vele a pala oldalát.

Úgy tűnik, hogy jobban megmaradt bennem, mint amire számítottam – gondolta, miközben Jarid nagyúr tovább locsogott. Volt valami erő abban, ahogy az ember megmunkálta a lándzsahegyet. Már ez az egyszerű munka is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy alábbhagyjon a rosszkedve. Bayrd ugyanúgy érezte a rájuk boruló árnyékot, mint ahogy mostanában mindenki más is a táborban. Mintha... szóval, mintha képtelen lett volna a fényben maradni, hiába igyekezett. Minden reggel olyan leverten ébredt, mintha az előző nap meghalt volna valaki, akit szeretett.

Ez a kétségbeesés könnyen felőrölheti az embert. Azzal azonban, hogy létrehozott valamit – bármit – mintha ellenállást tanúsított volna. Ilyen módon szembeszállt... vele. Azzal, akiről senki sem beszélt. Azzal, akiről mindenki tudta, hogy ő áll az események mögött, függetlenül attól, hogy mit hord össze Jarid nagyúr.

Bayrd felállt. Később majd tovább csiszolja a kő élét, ám a hegy már most is egészen jól festett. Felemelte a lándzsanyelet. Amikor a gonosz lecsapott a táborra, a farúdra erősített fémpenge egyszerűen lehullott. A helyére erősítette az új lándzsahegyet, pontosan úgy, ahogy hosszú évekkel azelőtt a nagyapja megtanította.

A többi testőr Bayrd felé fordult.

– Még jó pár ilyenre szükségünk lesz – szólalt meg Morear. – Már ha hajlandó vagy elkészíteni őket.

– Útban kifelé megállhatunk a hegyoldalon, ahol a palát találtam – bólintott Bayrd.

Jarid végre abbahagyta az üvöltést. A szeme valósággal kiguvadt a fáklyák fényében.

– Nem! Ti a személyes testőreim vagytok, nem fogtok cserbenhagyni!

A nagyúr Bayrdra vetette magát. A szemében gyilkos indulat tombolt. Morear és Rosse azonban hátulról elkapta. Rosse arcán látszott, hogy megdöbbentette saját lázadó elszántsága. Ennek ellenére nem engedte el az urát. Bayrd csupán néhány dolgot szedett elő a felhajtott takarója mellől. Utána odabiccentett a többieknek. Jarid nagyúr személyes testőrségének nyolc tagja felzárkózott mellé. Magukkal rángatták felháborodottan kiabáló urukat a tábor maradványain keresztül. Elhaladtak a füstölgő főzőgödrök és az összedőlt sátrak mellett. Senki sem volt itt. A sötétben egyre többen mozogtak. Észak felé tartottak a katonák. Belegyalogoltak a szélbe.

A tábor peremén Bayrd kijelölt egy szép szál, egyenes derekú fát. Intett a többieknek. Fogták a kötelet, amit az előbb kiszedett a romok közül, és Jarid nagyurat hozzákötözték a fához. A nemes addig káromkodott, míg Morear egy zsebkendővel be nem tömte a száját.

Bayrd odalépett hozzá. Óvatosan egy vizestömlőt csúsztatott Jarid hóna alá.

– Nagyuram, ne rángatózzon túlságosan, mert elejti a tömlőt. Nemsokára majd ki tudja köpni azt a kendőt. Nem lesz túl nehéz. Ha odahajol a tömlőhöz, akkor inni is tud majd. Tessék, kihúztam a dugót.

Jarid a tekintetével majdnem felnyársalta Bayrdot.

– Nem nagyuram miatt történt ez az egész – magyarázta Bayrd. – A nagyúr mindig is rendesen bánt a családommal. Csak hát nem hagyhatjuk, hogy befejezze, amire készül. Az csak megnehezítené az emberek életét. Van valami, amit meg kell tennünk, és nagyuram megpróbált megakadályozni minket ebben. Lehet, hogy valakinek már korábban is ki kellett volna nyitnia a száját. Hát, ami történt, megtörtént. Néha túl sokáig a kampón felejtjük a hasított húst, és olyankor ki kell dobni az egész combot.

Odabiccentett a többieknek, akik elsiettek, hogy magukhoz vegyék a takarójukat. Megmutatta Rossénak, hogy hol található az a közeli palaréteg és elmagyarázta, hogy milyen követ keressen, miből lehet jó lándzsahegyet készíteni. Utána visszafordult a dühösen küszködő Jarid nagyúr felé.

– Most nem a boszorkányokról van szó, nagyuram. Nem is Elayne-ről... akit talán királynőnek kellene hívnom. Furcsa, hogy ez a csinos kislány most már a királynő. Jobban érezném magamat, ha az a fruska inkább egy csapszékben az ölemben ülne, mint hogy hajlonganom kelljen előtte. Csak hát Andor élén uralkodónak kell állnia ahhoz, hogy elvezessen minket az Utolsó Csatába. Ez a fejedelem pedig nem nagyuram felesége lesz. Sajnálom.

Jarid elernyedt. Mintha csak elpárolgott volna belőle a düh. Most már zokogott. Ez azért eléggé különös látvány volt.

– Megmondom az embereknek, akikkel találkozunk – már ha találkozunk bárkivel is –, hogy hol találják nagyuramat – ígérte meg Bayrd. – És azt is megemlítem, hogy esetleg drágakövek vonnak a zsebében. Akkor majd lehet, hogy eljönnek ide. Bizony lehetséges.

A katona habozni kezdett.

– Nem lett volna szabad az utunkba állnia. Mintha csak mindenki tudta volna, hogy mi történik, csak maga nem. Újjászületett a Sárkány. A régi kötések szétszakadnak, a régi eskük erejüket vesztik... engem pedig inkább akasszanak fel, mintsem, hogy megengedjem, hogy Andor nélkülem szálljon hadba az Utolsó Csatában!

Bayrd a vállára vetette új lándzsáját és megindult a sötétben. Engem olyan esküvés kötelez, amelyik ősibb, mint amit a nemzettségeteknek tettünk. Egy olyan esküvés, ami alól még maga a Sárkány sem tudna felmenteni. Felesküdtek erre a földre. Mintha csak a kövek az ereiben folytak volna! A vére pedig Andor, a hazája köveiben.

Összegyűjtötte a többieket és útra keltek észak felé. Mögöttük az éjszakában vinnyogni kezdett a gazdájuk. Magára maradt, miközben szellemek suhantak át a táboron.

Talmanes megrántotta Selfar kantárját. A hátasa táncolni kezdett és megrázta a fejét. Az aranyderes izgatottnak tűnt. Lehet, hogy Selfar megérezte a gazdája nyugtalanságát.

Az éjszakai levegőben sűrű füst kavargott. A szél sikoltozás hangját hozta magával. Talmanes parancsára a Banda mozgásba lendült a menekültekkel telezsúfolt országút mentén. A kétségbeesett embereket korom borította. Úgy mozogtak, mint az iszapos folyó hordaléka.

A harcosok aggódva bámulták a menekülőket.

– Csak lassan! – förmedt rájuk Talmanes. – Nem rohanhatunk egész Caemlynig. Csak megfontoltan.

Ennek ellenére a főtiszt igen gyors tempót diktált, majdnem hogy futottak. Vértezetük hangosan csörgött. Elayne a Banda felét magával vitte Merrilor mezejére. Elment vele Estean és a lovasság nagyobbik része is. A királynő talán arra számított, hogy sietve vissza kell vonulniuk.

Ami azt illeti, Talmanes egyébként sem tudta volna mire használni a lovasságot az utcákon. A sikátorokat valószínűleg ugyanúgy elözönlötték a menekülők, mint az országutat. Selfar felhorkant és megrázta a fejét. Már egészen közel jártak. Az éjszaka sötétjében is jól látták a város fekete falait. Dühös lángok visszfénye világította meg az erődítéseket. Mintha csak lángba borult volna az egész nagyváros.

A kegyelemre és a lehullott zászlókra, gondolta Talmanes borzongva. A főváros felett füstfelhők sűrűsödtek. Ez rossz jel volt. Sokkal rosszabb még annál is, mint amikor az aielek lerohanták Cairhient.

Talmanes végül már nem fogta vissza Selfart. Az aranyderes egy darabig vágtázva haladt az országút mellett. Lovasa ekkor vonakodva az emberek közé gázolt. Nem törődött a könyörgésükkel. Éppen elég időt töltött már Mat társaságában ahhoz, hogy sajnálni kezdje, amiért nem tudott segíteni a menekülőkön. Egészen elképesztő, hogy ez a Matrim Cauthon milyen hatást tett rá! Talmanes mostanában már egészen más szemmel tekintett a közemberekre. Ennek talán az lehetett az oka, hogy még most sem tudta igazából eldönteni, minek is tekintse Matet. Nagyúrnak vagy közembernek?

Az út túloldalára érve alaposan szemügyre vette az égő várost. Várta, hogy az emberei felzárkózzanak. Tulajdonképpen lóra ültethette volna valamennyiüket. A Banda tagjai ugyan nem voltak kiképzett lovas katonák, de mindenkinek megvolt a maga hátasa arra az esetre, ha hosszabb távolságot kellett megtenniük. A főtiszt azonban ma este nem merte ezt megkockáztatni. Az utcákban trallokok és myrddraalok rejtőzködhettek. A katonáknak harcra készen kellett bejutniuk a városba. A pikások mély oszlopai oldalán lövésre készen vonultak a számszeríjászok. Semmiképpen nem akarta megengedni, hogy a trallokok megrohamozzák a katonáit. Még akkor sem, ha rohanniuk kellett.

Viszont, ha elveszítenék azokat a sárkányokat...

A Fény világítson nekünk! – gondolta Talmanes. Mintha csak felforralták volna a várost. Odafent elképesztően sok füst kavargott. A belső területek egy része azonban még nem borult tűzbe. A hegyoldal jól látszott a városfalak fölött. A palotát sem gyújtották még fel. Lehet, hogy ott még tartották magukat a védők?

A királynő nem üzent semmit. Abból, amit Talmanes látott, a város sem kapott segítséget. Az uralkodónő ezek szerint még semmit sem tudott a fejleményekről. Ez bizony rossz hír volt.

Nagyon, de nagyon rossz.

Maga előtt észrevette Sandipot és a zsoldossereg néhány felderítőjét. A karcsú férfi megpróbált kiszabadulni a menekülők gyűrűjéből.

– Könyörgöm, jóságos uram! – jajveszékelt neki egy fiatal nő. – A gyermekem, a kislányom! Az északi városrész, az északi városrészben... a magasban...

– El kell jutnom a boltomba! – kiabálta egy testes férfi. – A drága üvegáru...

– Derék emberek! – kiáltotta Talmanes, és a lovával lassan közéjük léptetett. – Biztos vagyok benne, hogy segíteni szeretnétek nekünk. Akkor talán az volna a leghelyesebb, ha hátrébb húzódnátok, és hagynátok, hogy beérjünk végre ebbe a nyavalyás városba.

A menekültek vonakodva hátrébb léptek, Sandip pedig hálásan odabiccentett Talmanesnek. A napbarnított bőrű, sötét hajú Sandip nem csupán a zsoldosok egyik parancsnoka, de ráadásul igencsak ügyes gyógyító is volt. A különben kedélyes férfi arcán azonban a mai napon cseppnyi jókedv sem látszott.

– Sandip – szólt Talmanes, és a távolba mutatott. – Nézd csak őket!

Jóval arrébb igen nagy létszámú fegyveres csoport várakozott. Tagjai a várost bámulták.

– Zsoldosok! – mordult fel Sandip. – Jó pár csoport mellett elhaladtunk. Úgy tűnik, eszük ágában sincs akár csak a kisujjukat is megmozdítani.

– Majd teszünk róla! – jelentette ki a parancsnoka. A város kapuin át még mindig rengeteg ember menekült. A hangosan köhögő szerencsétlenek magukhoz szorították kevéske holmijukat és zokogó gyerekeket vonszoltak maguk után. Az áradat még jó darabig nem fog enyhülni. Caemlyn zsúfolásig megtelt. Olyan volt, mint a fogadó ivója vásár napján. A bent élőknek csupán szerencsés töredéke tudott kimenekülni. Jóval többen maradtak odabent.

– Talmanes – folytatta Sandip halkan. – Ez a város nemsokára halálos kelepcévé válik. Nincsen elég kifelé vezető út. Ha megengedjük, hogy a Banda elakadjon odabent...

– Tudom, csak hát...

Valami történt a kapukon át kifelé áramló emberekkel. Szinte kézzel fogható volt a változás. A menekülők megremegtek, összerezzentek. A sikoltozás hangosabbá vált. Talmanes hátrafordult. A kapu belsejében hatalmas termetű alakok mozogtak az árnyékban.

– A Fényre! – kiáltotta Sandip. – Mi az?

– Trallokok – válaszolta Talmanes, és megfordította Selfart. – A Fényre! Megpróbálják elfoglalni a kapukat, hogy csapdába ejtsék a menekülőket.

– A várost öt kapun át lehet elhagyni. Ha mindegyik a trallokok kezébe kerül...

A település már így is mészárszékké változott. Talmanes tudta, hogy ha az ellenség megakadályozza, hogy a halálra rémült lakosság kijusson a csapdából, akkor a helyzet tovább súlyosbodik.

– Igyekezzenek a csapatok! – kiáltotta a főtiszt. – Minden ember a város kapuihoz!

Megsarkantyúzta Selfart és a ló vágtázni kezdett.

Az épületet bárhol másutt fogadónak hívták volna. Igaz, Isam még soha egyetlen alkalommal sem látott senkit odabent, kivéve azt a tompa tekintetű asszonyságot, aki rendben tartotta a néhány kopottas szobát és elkészítette az ízetlen ételeket. Ide nem azért tértek be az utazók, mert kényelemre vágytak. A férfi egy fenyőfából faragott kopott asztal mellett ült egy kemény, támla nélküli széken. Az asztal annyira régi volt, hogy valószínűleg már jóval Isam születése előtt megszürkült. Esze ágában sem volt megérinteni a deszkalapot, mert attól tartott, hogy több szálka fúródna az ujjába, mint ahány lándzsája egy aielnek van.

A kopott bádogbögrébe valamilyen sötét folyadékot öntöttek. Isam nem ivott. A fal közelében foglalt helyet. Elég közel ült az ivó egyetlen ablakához ahhoz, hogy szemmel tarthassa a kinti földutat. Az épületekre odakint csupán néhány rozsdás lámpást akasztottak. Fényük sikertelenül küzdött az esti sötétséggel. A megfigyelő gondosan ügyelt arra, hogy az alakját ne pillanthassák meg a mocskos üvegen keresztül. Soha nem állt az ablak elé. Ebben a városban jobban járt az ember, ha nem vonta magára senki figyelmét sem.

A helynek nem volt igazi neve. Mindenki csak „város” néven emlegette. Az elmúlt több mint kétezer év során számtalan alkalommal újjáépítették, vagy nagy nehezen pótolták a rengeteg romos tákolmányt. Ha valaki csupán egy felületes pillantást vetett a településre, akkor akár azt is hihette volna, hogy egy kiterjedt városban jár. A legtöbb épületet a foglyok emelték. Gyakran csupán alig vagy egyáltalán nem értettek hozzá. Őreik és hajcsáraik, a foglyokhoz hasonlóan, semmit sem tudtak az építkezések menetéről. Úgy tűnt, mintha a házak egy részét csupán a mellettük szorongók tartották volna vissza az összedőléstől.

Isam arcán izzadság folyt lefelé, miközben feltűnés nélkül megfigyelte az utcát. Melyikük jön majd érte?

A távolban csupán halványan látta az éjszakai égboltot kettészakító hegy körvonalait. A városban valahol fém súrlódott fémhez. Mintha csak egy acélszív dobogását hallotta volna. Alakok mozogtak az utcán. A férfiak súlyos köpenyt és csuklyát viseltek. Arcukból csupán a szemük látszott a vérvörös kendők fölött.

Isam gondosan ügyelt arra, hogy ne bámulja túl sokáig őket.

Mennydörgés hallatszott. A hegy lankáit valósággal elborították a különös, alulról fölfelé tartó villámok. Odafent örökké ott tornyosultak a szürke felhők. Kevés ember tudott arról, hogy Thakan'dar völgyétől nem messze létezik ez a település. A távolban felmagasodó hegy pedig nem volt más, mint maga Shayol Ghul. Még olyanok is csupán elvétve akadtak, akik valamilyen bizonytalan szóbeszédet hallottak volna a létezéséről. Isam azt kívánta, bárcsak ő is a mit sem sejtők közé tartozna.

Újabb férfiak haladtak el a fogadó mellett. Vörös kendő takarta el az arcukat. Sosem vették le. Vagyis hát, csak nagyon ritkán. Ha az ember azt látja, hogy az egyik ilyen alak leengedi a kendőjét, akkor a lehető leggyorsabban meg kell ölni. Mert ha nem te ölöd meg, akkor ő végez veled. Úgy tűnt, hogy a vörös kendős alakoknak valójában semmi okuk sem volt arra, hogy kint mászkáljanak. Savanyú pillantással méregették egymást, és persze megrugdalták a kóbor kutyákat, ha valamelyik a közelükbe keveredett. Az utcákon rengeteg kiálló bordájú és igencsak acsarkodó eb csavargott. A nők csupán a legritkább esetben merészkedtek elő menedékhelyükről, akkor is lesütött szemmel próbáltak meg elsurranni a házak tövében. Gyereket egyáltalán nem lehetett látni. Valószínűtlennek tűnt, hogy túl sok élne itt. Ez a város nem tűrte el a gyerekeket. Isam nagyon is tisztában volt ezzel. Ő maga ugyanis itt nőtt fel.

Az utcán haladó egyik férfi megtorpant és felnézett Isam ablakára. A megfigyelő kővé dermedt. A Samma N'Seiek, vagyis a Szemfakasztók mindig is nagyon érzékenyek és önteltek voltak.

Az, hogy érzékenyek, enyhe kifejezés volt. Egy egészen apró ürügy is elég volt nekik ahhoz, hogy kést vágjanak a tudatlanok valamelyikébe. Áldozataik többnyire a szolgák közül kerültek ki. Többnyire.

A vörös kendős férfi továbbra is Isamot bámulta. A férfi legyűrte az aggódását és meg sem próbált a lenti alak szemébe nézni. Valamilyen fontos ügy miatt hívatták ide. Az ilyen parancsokat nem lehetett semmibe venni, ha az ember még élni akart egy darabig. Ennek ellenére... Ha az a fickó akár csak egyetlen lépést is tesz az épület irányába, akkor Isam azonnal átcsúszik Tel'aran'rhiodba. Abban legalább biztos lehetett, hogy még a Kiválasztottak sem tudják követni oda.

A Samma N'Sei azonban váratlanul elfordult az ablaktól. A következő pillanatban már határozott léptekkel távolodni kezdett az épülettől. Isam érezte, hogy némiképpen enyhült a feszültség. Igaz, ezen a helyen soha egyetlen pillanatra sem lehet teljesen nyugodt. Hiába töltötte itt el a gyermekkorát, a várost nem tekintette az otthonának. Ez a település maga volt a halál.

Mozgás! Az utca vége felé bámult. Egy férfi közeledett. A magas alak fekete kabátot és köpenyt viselt. Az arcát semmi sem takarta el. Meglepő módon az utca azonnal kiürült. Még a Samma N'Seiek is sietve másik útvonalat választottak maguknak. Eltűntek a sikátorokban.

Tehát akkor Moridin az. Isam nem volt itt, hogy tanúja lehetett volna a Kiválasztott első érkezésének. Ugyanakkor hallott az eseményről. A Szemfakasztók azt hitték, hogy Moridin is csupán a tudatlanok egyike. Hát kiderült, hogy tévedtek. A vörös kendősökre vonatkozó szabályok semmire sem kötelezték az érkezőt.

Egyetlen beszámoló sem beszélt a halottak számáról. Abban viszont senki sem kételkedett, hogy legkevesebb egy tucatnyi Samma N'Sei pusztult el. Azok alapján, amit maga is tapasztalt, Isam gond nélkül elhitte ezt a számot.

Amikor Moridin odaért a fogadóhoz, az utcán már csupán a kóbor kutyák maradtak. A Kiválasztott azonban továbblépdelt. Isam igyekezett szemmel tartani, amennyire csak merte. Moridint szemmel láthatóan nem érdekelte sem a csapszék, sem a rejtőzködő alak. Isam azt az utasítást kapta, hogy itt várjon. Lehetséges persze, hogy a Kiválasztottat valami egészen más köti le, és Isammal csak mellékesen fog törődni.

Moridin távozása után végre belekortyolt a sötét italba. A helybeliek „tűz” néven emlegették ezt a löttyöt. Rá is szolgált az elnevezésére. Állítólag a pusztaság valamelyik italára hasonlított. Akárcsak minden más ebben a városban, az ital is csupán az eredeti megrontott változata volt.

Milyen sokáig kell még Moridinre várnia? Isam nem szeretett itt lenni. Túlságosan is sok minden emlékeztette a gyermekkorára. Egy felszolgáló állt meg mellette. Az asszony olyan kopott ruhát viselt, mintha csak rongyok borították volna. Egy tálcát tett az asztalra. Egyetlen szót sem szóltak egymáshoz.

Isam az ételre nézett. Zöldséget kapott. Leginkább erős paprikát meg hagymát. Mindent vékonyra vágtak és szétfőztek. Felvett egy darabkát, megkóstolta aztán felsóhajtott és félretolta az ételt. A zöldségnek ugyanúgy nem volt ízük, mint a fűszerezetlen köleskásának. Húsnak nyomát sem látta. Ezzel persze nem is volt semmi baj. Nem igazán szerette úgy megenni a húst, ha nem láthatta az állat elejtését és feldolgozását. Ez már gyerekkora óta így volt. Ha nem láttad, ahogy feldolgozzák a húst, akkor nem lehetsz biztos a dologban. Semmiképpen. Idefent, ha húst találtál, akkor az bizony valami egész más is lehetett, mint amit valahol a messzi délen ejtettek el. Persze az is előfordulhatott, hogy a környéken nevelt egyik jószágból evett. Egy tehénből vagy egy kecskéből.

De előfordult, hogy a hús egészen más forrásból származott. Az itteni emberek is ismerték a szerencsejátékokat. Ha veszítettek és nem tudtak fizetni, akkor eltűntek. Gyakran előfordult az is, hogy valamelyik Szemfakasztó nem bizonyult elég erősnek. Kihullott a kiképzés során. A holttestek eltűntek. Csak a legritkább esetben maradtak meg annyi ideig, hogy el lehetett volna temetni őket.

Hogy égetnék fel ezt a helyet! – gondolta Isam. Kavarogni kezdett a gyomra. – Hogy égetnék fel...

Valaki belépett az ivóba. A megfigyelő erről a helyről sajnos nem tudta szemmel tartani az utca mindkét részét a bejárati ajtó körül. A csinos nő vörös szegélyes fekete ruhát viselt. Isam nem ismerte fel a karcsú, finom arcvonású vendéget, pedig egyre inkább biztosra vette, hogy megismeri valamennyi Kiválasztottat.

Az álomban éppen elégszer látta őket. Amit azok persze nem tudtak. Azt gondolták magukról, hogy ők uralják azt a helyet. Némelyikük valóban nagyon ügyesnek bizonyult. Csak hát Isam maga is ugyanennyire talpraesetten viselkedett, és elképesztően jól értett ahhoz, hogy ne vegyék észre.

Bárki is jött be az ivóba, gondosan álcázta magát. De mi oka lehetett arra, hogy ezen a helyen eltitkolja a kilétét? Bármi volt is a magyarázat, biztosra vehette, hogy ez a nő idézte ide. A város utcáin egyetlen asszony sem merne végigmenni ilyen fejedelmi arckifejezéssel, ilyen magabiztossággal. Az ismeretlen mintha csak biztosra vette volna, hogy még a kövek is táncra perdülnek, ha ezt megparancsolná nékik. Isam némán fél térdre ereszkedett.

A mozdulattól fájdalom hasított a gyomrába. Azon a helyen, ahol megsebesült. Még mindig nem heverte ki egészen a farkas elleni küzdelem sérüléseit. Az elméjében megmoccant valami: Luc gyűlölte Aybarát. Ez szokatlan dolog volt. Kettőjük közül Luc volt a megértőbb, Isam pedig a könyörtelen. Vagy legalábbis ilyennek látta magát.

Bármi legyen is azonban a helyzet, nagyon is egyetértettek, ha arról a bizonyos farkasról volt szó. Persze Isam izgalmasnak találta a kihívást. Vadászként csak a legritkább esetben találkozott olyan megátalkodott zsákmánnyal, mint Aybara. A gyűlölete persze ennél mélyebb volt. Meg fogja ölni azt a fickót.

Lehajtotta a fejét és odafigyelt, hogy a fájdalom ne torzítsa el az arcát. Az asszony hagyta, hogy térdeljen és leült az asztalhoz. Az ujja hegyével megkopogtatta a bádogbögre oldalát. Néhány pillanatig némán bámulta a benne sötétlő italt.

Isam mozdulatlan maradt. A magukat árnybarátoknak nevező ostoba fajankók közül sokan rángatózni és görcsölni kezdtek, ha valaki más átvette fölöttük az irányítást. Vonakodva kénytelen volt beismerni, hogy Luc valószínűleg ugyanígy viselkedett volna.

Isam azonban vadász volt. Csupán ez az egyetlen dolog számított. Ha valaki biztos abban, hogy pontosan micsoda, akkor azt nem lehetett megbántani, amikor időnként helyretették.

Ó, hogy égne meg, rettenetesen fájt a gyomrán a sebhely!

– Azt akarom, hogy meghaljon – szólalt meg a nő. Lágy, de mégis átható hangon beszélt.

A térdelő alak néma maradt.

– Azt akarom, hogy kibelezzék, mint egy állatot. A belei ömöljenek ki a földre, a vérét a hollók nyalogassák fel, a csontjai fakuljanak ki, de csak azért, hogy megszürkülve végül megrepedezzenek a perzselő napon. Azt akarom, hogy megháljon, vadász!

– Al'Thor.

– Igen. Csődöt mondtál – hangzott a jéghideg válasz. Isam megborzongott. Ez a nő kemény volt. Könyörtelen, mint Moridin.

A szolgálata hosszú évei során rájött, hogy megveti a legtöbb Kiválasztottat. Annak ellenére, hogy mindenki hatalmasnak és felettébb bölcsnek tartotta őket, úgy torzsalkodtak egymással, mint a gyerekek. Ez a nő viszont meglepte. Kezdett kételkedni abban, hogy valóban sikerült-e valamennyiüket kikémlelnie. Az ismeretlen más volt, mint a többiek.

– Nos? Beszélsz a kudarcaidról? – kérdezte az asszony.

– Valahányszor a többiek egyike megbízott ezzel a feladattal – szólalt meg a térdelő –, rögtön színre lépett valamelyik társa, akitől más megbízatást kaptam, és félbe kellett szakítanom a vadászatot.

Valójában semmi kifogása sem lett volna az ellen, hogy továbbra is a farkast üldözze. A parancsokat persze nem fogja semmibe venni. Főleg, ha egy utasítás közvetlenül az egyik Kiválasztottól jött. Aybarától eltekintve az egyik hajsza pontosan olyan volt, mint a másik. Meg fogja ölni a Sárkányt, ha ezt várják tőle.

– Ezúttal nem kell ettől tartanod – válaszolta a Kiválasztott. Még mindig a bádogbögrét bámulta. Nem nézett a férfira és nem adott engedélyt arra sem, hogy felegyenesedjen. Isam ezért továbbra is a földön térdelt. – A többiek kivétel nélkül lemondtak rólad. Ha csak nem maga az Árnyék Nagyura mondja másképpen – ha csak nem hívat oda magához – akkor semmi mással sem foglalkozhatsz. Öld meg al'Thort!

Amikor a szeme sarkából felfigyelt a kinti mozgásra, Isam futólag oldalra sandított. A Kiválasztott nem emelte fel a pillantását, amikor odakint elsietett a fekete csuklyás alakok egy kisebb csoportja. A szél ellenére a fekete köpenyek mozdulatlanul maradtak.

Hintókat kísértek. A városban ez meglehetősen szokatlan látvány volt. A járművek csupán lassan haladtak. Ennek ellenére hangosan nyikorogtak és dübörögtek a hepehupás utcán. A megfigyelőnek semmi szüksége sem volt arra, hogy belessen a kényelmes járművek elfüggönyözött ablakán. Tudta, hogy odabent tizenhárom asszony utazik. Pontosan annyi, ahány myrddraal kísérte őket. Egyetlen Samma N'Sei sem tért vissza az utcára. Általában elkerülték az ilyen meneteket. Nyilvánvaló okokból... felkavarta őket az ilyesmi.

A kocsik elhaladtak. Nahát. Ezek szerint megint elkaptak valakit. Isam azt gondolta volna, hogy az a szokás már véget ért, figyelembe véve, hogy eltűnt a rontás. Mielőtt azonban a tekintete visszatérhetett volna a helyiség padlójára, észrevett valami cseppet sem odaillőt. Az utca túloldalán egy sikátor árnyékos torkolatából parányi, mocskos arc figyelte az utcát. Az apró alak készen állt a menekülésre. Tágra nyílt szemmel nézte az utcát. Moridin érkezése, majd a tizenhármak átvonulása elkergette az utcáról a Samma N'Seieket. Ha nincsenek ott, akkor a kölykök biztonságban mozoghatnak. Talán.

Legszívesebben rákiabált volna a gyerekre, hogy induljon már. Azt akarta mondani neki, hogy meneküljön. Próbálja meg átszelni a Fertőt. Még az is jobb, ha egy féreg gyomrában végzi, mint hogy itt élje le az életét, ebben a városban. Mint hogy elviselje azt, amit Isamnak el kellett viselnie. Menj! Menekülj! Halj meg!

A pillanat gyorsan tovaszállt, az utcakölyök pedig visszavonult az árnyékok közé. Isam jól emlékezett arra, hogy ő maga is egy ilyen kölyök volt. Nagyon sok dolgot megtanult akkoriban. Hogyan lehet olyan eledelt találni, amiben nagyjából megbízhatott. Gyakran előfordult, hogy kihányta, amit felfalt, miután rájött, hogy pontosan mit is evett. Megtanulta, miként kell a kést használni. Azt is, hogyan kerülhető el, hogy észrevegyék.

És természetesen azt, miként kell embert ölni. Aki elég ideig életben maradt a városban, az kivétel nélkül elsajátította ezt a fontos tanulnivalót.

A Kiválasztott továbbra is az italt bámulta. Isam felismerte, hogy a nő a saját tükörképét nézi. Mit láthatott benne?

– Segítségre van szükségem – jelentette ki végül a férfi. – Az Újjászületett Sárkányt őrök kísérik, és csak ritkán jön át az álomba.

– A segítség már készen áll – hallatszott a halk válasz. – Neked azonban meg kell találnod, vadász. Nem játszadozhatsz továbbra is úgy, mint korábban. Ne próbáld meg odacsalni magadhoz. Lews Therin megérzi az ilyen csapdát. Ezenfelül pedig nem fog eltántorodni a célkitűzésétől. Kevés az időnk.

Az ismeretlen arról a katasztrofális véget érő folyóközi vállalkozásról beszélt. Akkor Luc volt a főnök. Isam mégis mit tudhatott volna az igazi városokról, az igazi emberekről? Szinte elfogta a vágyakozás, ám a lelke mélyén úgy vélte, hogy valójában Lucot fogta el a sóvárgás. Isam csupán vadász volt. Nem igazán érdekelték az emberek. Csupán az foglalkoztatta, hol kellett eltalálni őket a nyilával ahhoz, hogy átszúrja a szívüket.

Az a folyóközi bevetés viszont... olyan volt a bűze, mint a rohadó dögnek. Még mindig nem tudta. Tényleg az volt az értelme az egésznek, hogy kelepcébe csalják al'Thort vagy azért rendezték meg, hogy távol tartsák Isamot a fontosabb dolgoktól? Tudta, hogy különleges képességeivel lenyűgözte a Kiválasztottakat. Olyasmit tudott, amit ők nem. Persze utánozni tudták, ahogy a vadász belépett az álomba. Csak hogy nekik ehhez fókuszálniuk kellett, Kapukat nyitni. Időre volt szükségük.

Annyira unta már, hogy bábuként táncoltatják! Jobb lett volna, ha hagyják vadászni. Ha nem akarták volna, hogy minden héten valaki mást vegyen üldözőbe.

Ilyesmit persze nem lehetett elmondani a Kiválasztottaknak. Az ellenvetéseit megtartotta magának.

Árnyékok sötétlettek a csapszék ajtajában. A szolgálónő eltűnt a hátsó helyiségben. Isamon és a Kiválasztotton kívül senki sem maradt idebent.

– Felkelhetsz – szólalt meg a nő.

Isam sietve engedelmeskedett, amikor két férfi lépett az ivóba. A magas, izmos alakok arcát vörös kendő takarta. Ugyanolyan barna ruhát viseltek, mint az aielek, de nem volt náluk lándzsa vagy íj. Ezek a teremtmények sokkal ádázabb fegyvereket használtak.

Bár a vadász arcán semmi sem látszott, belül kavarogni kezdtek az érzelmei. Gyermekkora másról sem szólt, mint fájdalomról, éhezésről és halálról. Egész életében kerülni próbálta az ilyen férfiak tekintetét. Igen komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne kezdjen el remegni, amikor azok ketten a született ragadozókat is megszégyenítő mozgással odaléptek az asztalhoz.

Leengedték a kendőjüket és elvicsorodtak. Égjek meg! Hegyesre reszelték a fogukat.

Ezeket tehát átállították. Ez jól látszott a szemükben. A pillantásuk nem volt egészen emberi.

Csak kevés hiányzott ahhoz, hogy Isam azonnal elmeneküljön. Át akart lépni az álomba. Nem tudta volna megölni a két vörös kendőst. Már azelőtt hamuvá égették volna, hogy végezhetett volna az egyikőjükkel. Gyakran tanúja volt annak, hogyan gyilkoltak a Szemfakasztók. Néha csak azért öltek, mert ki akarták próbálni, hogy milyen új módokon használhatják fel az erejüket.

Ezek viszont nem támadtak. Tudták talán, hogy ez az asszony is Kiválasztott? De akkor meg miért engedték le a kendőjüket? A Samma N'Sei csak akkor engedi le a kendőjét, ha ölni készül. Mindenekelőtt az olyan áldozatok kedvéért, akik halálát különös lelkesedéssel várták.

– Elkísérnek – jelentette ki a Kiválasztott. – Veled lesz egy maroknyi tudatlan is, hogy segítsenek elbánni al'Thor őreivel.

Az asszony megfordult és végre a vadász szemébe nézett. Mintha felháborodott volna. Mintha undorítónak találta volna, hogy igénybe kellett vennie a segítségét.

Azt monda, hogy „ezek elkísérnek”. Nem pedig azt, hogy „szolgálni fognak”.

Mocskos, korcs kutyakölyök! Rohadt megbízatás vár most rá.

Talmanes oldalra vetette magát. Épphogy csak sikerült elkerülni a trallok bárdját. A talaj megremegett, ahogy a vastag penge széthasított egy kockakövet. A férfi leguggolt és a pengéjét a szörnyszülött combjába szúrta. A bestiának olyan volt a feje, mint egy bikának. A magasba nézett, miközben üvölteni kezdett.

– Égjek meg a Fényben, de büdös a szád! – vicsorgott Talmanes, majd kirántotta a kardját és hátrébb lépett. A trallok fél térdre zuhant, a harcos pedig lemetszette a fegyvert tartó mancsát.

Talmanes lihegve hátrébb táncolt, miközben két társa lándzsával hátba szúrta a trallokot. Ha lehet, mindig csapatban kell szembeszállni egy trallokkal. Persze az ember mindenképpen azt akarta, hogy a bajtársai oldalán harcoljon, bárki ellen is kelljen küzdeniük, ám figyelembe véve a szörnyszülöttek hatalmas méretét és roppant erejét, a trallokok esetén ez még fontosabb volt.

Az éjszakai sötétben szanaszét fekvő holttestek szeméthalomra emlékeztették. Kénytelen volt felgyújtatni a városi őrség őrbódéit, mert túl sötét volt. A kapunál maradó féltucatnyi őrt átmenetileg besorozta a Banda tagjai közé. Mint egy fekete apály, a trallokok elkezdtek hátrébb húzódni a kaputól. Túl korán próbálták meg lerohanni a kijáratokat. Azaz, valójában nem is maguktól próbálkoztak ezzel. Hajtották őket. Itt volt egy félember is az osztagával. Talmanes keze az oldalán éktelenkedő sebhelyre simult. Átázott a zubbonya.

Az őrbódék tüze kezdett kihamvadni. Kénytelen lesz megparancsolni, hogy felgyújtsanak néhány boltocskát is. Ezzel persze megkockáztatták, hogy tovaterjedjenek a lángok, ám a városban már eleve tűzviharok tomboltak. Semmi értelme sem lett volna kesztyűs kézzel küzdeni.

– Brynt! – kiáltotta. – Gyújtsátok fel azt az istállót!

Sandip bukkant elő, amikor Brynt fáklyával a kézben elrohant – Nemsokára visszajönnek! Valószínűleg egész hamar.

Talmanes bólintott. Most, hogy egyelőre véget ért a küzdelem, ismét előbukkantak a városlakók. Félénken kisiettek a sikátorokból és a beugrókból. Úgy vélték, hogy a kapun túl biztonság vár rájuk.

– Nem maradhatunk itt, hogy a kapura vigyázzunk – figyelmeztette Sandip. – A sárkányok.

– Tudom. Hány embert veszítettünk?

– Nem számoltam még meg. Legkevesebb százat.

A Fényre! Mat lenyúzza az irhámat, ha hírét veszi. Az a fickó gyűlölte, ha meghalnak a katonái. Legalább annyira érzelgős volt, mint amennyire zseniális. Különös, de egyben lelkesítő párosítás.

– Küldj előre néhány felderítőt, tartsák szemmel a közeli utakat. Figyeljék a közeledő árnyfattyakat. A trallok dögökből építsetek barikádot! Az is lesz olyan jó, mint bármilyen más anyag. Te ott, katona!

Mellettük néhány elcsigázott katona lépdelt. Egyikőjük megdermedt. A királynő egyenruháját viselte.

– Nagyuram?

– Tudatnunk kell az emberekkel, hogy ez a kapu biztonságos kijáratot jelent. Van valamilyen kürtjel, amit az andori jobbágyok megismernek? Amit meghallva idejönnek?

– Jobbágyok – ismételte meg a katona töprengve a szót. Nagyon nem tetszett neki ez a kifejezés. Itt Andorban, nem is gyakran használták. – Igen, a királynő indulóját.

– Sandip?

– Szólok a kürtösöknek, Talmanes – válaszolta a tiszttársa.

– Remek! – felelte a parancsnok, és letérdelt, hogy megtisztítsa a kardját az egyik halott trallok ingében. Sajgott az oldala. A seb igazából nem volt mély. Szokványos körülmények között nem is számított volna, hiszen csupán megkarcolták.

Az ing olyan szörnyen mocskos volt, hogy egy pillanatra elbizonytalanodott. Mégiscsak tisztára törölte vele a fegyverét, mert a trallokok vére tönkretette a pengét. Felállt és az oldalába maró fájdalommal nem törődve elindult a kapu felé. Oda kötötte ki Selfart. Nem bízott abban, hogy a hátasa megbirkózott volna az árnyfattyakkal. A lova remek jószág volt, csak hát nem a Határvidéken idomították be.

Senki sem tett fel kérdéseket, amikor felült a nyeregbe és a városi kapun keresztül kilovagolt nyugat felé. Azokat a zsoldosokat kereste, akiket korábban arra vett észre. Nem lepődött meg különösebben, amikor rájött, hogy a fegyveresek közelebb húzódtak a városhoz. A küzdelem úgy vonzza magához a harcosokat, mint hideg téli éjszakán a tábortűz lángja a fagyoskodó utazókat.

A küzdelembe viszont nem kapcsolódtak be. Amikor Talmanes odalovagolt hozzájuk, néhány zsoldos üdvözölte. Ahogy arra számított, a hat izmos karú férfi nem tűnt különösebben eszesnek, azt viszont felismerték, hogy a Banda egyik tisztje állt előttük. Mat mostanra már igencsak szép hírnévre tett szert, és ebből persze a fegyvertársainak is kijutott. Ahhoz sem férhetett kétség, hogy a zsoldosok észrevették Talmanes ruháján a trallokok vérét, meg persze a kötést.

A sebhely mostanra már kifejezetten kellemetlenül sajgott. Talmanes megállította Selfart, aztán türelmesen beletúrt a nyeregtáskába. Valahol lennie kell itt dohánynak...

– Szóval? – kérdezte az egyik fegyveres. Könnyű volt rájönni arra, hogy ki a vezetőjük. Neki volt a legjobb minőségű páncélzata. Az ilyen csapatoknak gyakran az lesz a vezére, aki legtovább életben marad.

Talmanes előhalászta a második legjobb pipáját a nyeregtáskából. Hol van az a dohány? A legjobb pipáját sosem vitte magával a csatába. Az apja szerint ugyanis az balszerencsét hozott volna.

Végre! – gondolta, és előszedte a dohányos zacskót. Megtömte a pipát, aztán előhúzta a gyújtórudacskát és a nyeregből kihajolva beletartotta az egyik feszülten figyelő zsoldos kezében égő fáklyába.

– Csak akkor harcolunk, ha megfizetnek érte – jelentette ki a vezetőjük. A nagydarab fickó meglepően tiszta volt, bár már igencsak ráfért volna, hogy rendbe tegyék a szakállát.

Talmanes meggyújtotta a pipáját és kifújta a füstöt. A háta mögött felzendültek a kürtök. Kiderült, hogy a királynő indulójának egészen fülbemászó a dallama. Szavukba kiabálás vegyült. Talmanes hátranézett. A kapuhoz vezető főútvonalon ismét trallokok bukkantak elő. Ezúttal jóval többen jöttek.

A számszeríjasok sorokba rendeződtek. Talmanes nem hallotta meg a parancsszavukat, de nyílzáport zúdítottak az ellenségre.

– Nem fogunk... – kezdte újra a zsoldosok főnöke.

– Tudod, hogy mi ez itt? – kérdezte halkan Talmanes. Nem vette ki a szájából a pipát. – A vég kezdete. Elbukik az összes nemzet és egyesül az emberiség. Elkezdődött az Utolsó Csata, te ostoba bolond!

A harcosok kényelmetlenül mocorogni kezdtek.

– Joga van, hogy... a királynő nevében beszéljen? – tudakolta a parancsnokuk. Megpróbálta menteni a menthetőt. – Csak annyit akarok, hogy jó helyre kerüljenek az embereim.

– Ha harcoltok – folytatta Talmanes –, akkor egészen nagy jutalom vár rátok.

A zsoldos kíváncsian figyelte.

– Akkor megígérem neked, hogy továbbra is doboghat a szíved – folytatta a lovas, és újra kifújta a füstöt.

– Fenyegetni próbálsz, cairhieni?

Talmanes ismét kifújta a füstöt, majd előrehajolt a nyeregben, hogy közelebb kerüljön a zsoldos arcához.

– Ma éjjel megöltem egy myrddraalt, andori – mondta halkan. – Megkarcolt a Thakan'dar pengéjével. A seb megfeketedett. Ez azt jelenti, hogy már csak pár óra van hátra az életemből, mielőtt a méreg belülről szétégetne. Akkor pedig az elképzelhető legszörnyűbb kínok között fogok meghalni. Éppen ezért, drága barátom, azt javaslom, vedd komolyan, ha arról beszélek, hogy nincs mit vesztenem.

A zsoldos csak pislogott.

– Két dolog közül választhattok! – kiáltotta Talmanes, miközben megfordult a lovával. Most már mindenkihez intézte a szavait. – Harcolhattok, ahogy mi is harcolunk, segíthettek abban, hogy a világ megélje a következő napot. Lehet, hogy a végén még valami kis pénz is üti a markotokat. Ezt nem ígérhetem biztosra. A másik lehetőségetek viszont az, hogy itt ücsörögve végignézitek, ahogy lemészárolják az embereket. Közben persze nyugodtan motyoghatjátok, hogy fizetség nélkül nem harcoltok. Ha szerencsétek van, és mi, többiek, a segítségetek nélkül is megmentjük a világot, akkor a szívetek egészen addig doboghat, míg a kenderkötél meg nem szorul a gyáva nyakatok körül.

Csend támadt. A háta mögött a sötétben tovább rikoltoztak a kürtök.

A zsoldosok főnöke a társaira nézett. Azok némán bólintottak.

– Menjetek és segítsetek tartani a kaput! – szólt rájuk Talmanes. – Én meg folytatom a toborzó utamat. A többi zsoldosnak is segítenie kell.

Leilwin alaposan szemügyre vette a Merrilor mezejének nevezett síkságot borító számos tábort. Sötét volt. A hold még egy jó darabig nem fog felkelni. Könnyedén elhitethette volna magával, hogy a főzőgödrök tüze valójában nem más, mint a forgalmas kikötőben világító rengeteg hajólámpás.

Abban a látványban alighanem többé már sohasem lehet része. Hajótlan Leilwin már nem volt kapitány. Soha többé nem lehet az. Ha bármi mást is kívánt volna, akkor azzal teljességgel el kellett volna utasítania a mostani énjét. Megváltozott.

Bayle az asszony vállára tette a kezét. Vastag ujjait megkeményítette a hosszú munka. Leilwin a férfi kezére fektette a tenyerét. Nem okozott különösebb gondot beosonniuk az egyik Tar Valonba nyíló kapun. Bayle jól kiismerte magát a nagyvárosban, bár egész idő alatt morgott, amiért ott kellett lenniük:

– Eme helyen bizony felfelé áll a szőr a karomon – mérgelődött. – Bizonnyal azt kívántam, hogy soha ne kelljen énnekem újra itt járnom. Bizony ez volt a kívánalmam.

Ennek ellenére elkísérte a feleségét. Bayle Domon jó ember volt. Ennél jobbat nem is találhatott volna ezen a különös földön, pedig a társa a múltban igencsak kétes dolgokkal is kereskedett. Ezt azonban már lezárta. Ha pedig nem is tudta felfogni, mi a helyénvaló, legalább megpróbált az igaz úton haladni.

– Ez ám a látvány – jelentette ki a férfi, ahogy körülnézett a fények csendes tengerén. – Most pediglen mi áll szándékodban?

– Megtaláljuk Nynaeve al'Mearát és Elayne Trakandot.

Bayle megvakarta villás szakállát. Illiani módra borotválta magát. Az ajka fölött nem viselt bajuszt. A haja nem volt egyforma hosszúságú. Miután a felesége felszabadította, már nem borotválta le a fejbőre egy részét. Leilwin természetesen ezt azért tette, hogy hozzámehessen feleségül.

Nem is volt ezzel semmi baj. A borotvált fej ugyancsak felkeltette volna errefelé az emberek figyelmét. Bayle egészen elfogadható so'jhinnek bizonyult, miután... lerendeztek néhány dolgot. Végül azonban kénytelen volt belátni, hogy Bayle Domon egészen egyszerűen nem alkalmas arra, hogy so'jhin legyen belőle. Túlságosan határozott és megátalkodott volt, ha egyszer a fejébe vett valamit, nem engedett. Az asszony persze pontosan ilyennek szerette. Igaz, ezt semmiképpen sem árulta volna el neki.

– Igencsak későre jár az idő, Leilwin – figyelmeztette Bayle. – Lehet, hogy meg kellene várnunk a reggelt.

Nem. A táborokban tényleg csend volt, de nem az alvó emberek csendje. A hajók akkor ennyire nyugodtak, amikor a megfelelő szélre vártak.

Nem igazán tudhatták, hogy mi történik itt. Leilwin nem merte kinyitni a száját Tar Valonban, hogy kérdezősködjön. Erős seanchan kiejtése azonnal elárulta volna a származását. Ilyen sok embert azonban nem vonnak össze egyetlen helyre anélkül, hogy előtte gondosan ne terveztek volna meg mindent. Meglepte, hogy ilyen rengetegen táboroznak a környéken. Hallott ugyan arról, hogy a nagy találkozóra még a legtöbb aes sedai is eljön, a látvány azonban túlszárnyalta minden elképzelését.

Elindult a mezőn. Bayle a nyomába eredt. Mind a ketten felzárkóztak a tar valoni szolgák mögé. Bayle vesztegetésének köszönhetően korábban megengedték kettőjüknek, hogy a cselédekkel együtt jöjjenek át a Kapun. A férfi módszerei cseppet sem tetszettek a nőnek, de kénytelen volt beismerni, hogy nem találtak más megoldást. Legszívesebben nem is gondolt volna arra, hogy miféle kétes alakok lehettek a párja régi ismerősei Tar Valonban. Persze ha Leilwin soha többé nem állhat parancsnokként egy hajó fedélzetén, akkor Bayle sem fog tudni bármit is csempészni. Ettől a gondolattól nem lett különösebben jó kedve.

Kapitány vagy. Egy hajó úrnője. Ez az egyetlen dolog, amihez értesz. Az egyetlen dolog, amire vágysz. Mostanra viszont elvesztetted a hajódat.

Megremegett és kénytelen volt ökölbe szorítani a kezét, mert különben fázósan átölelte volna magát. Elképzelte, hogy élete végéig kint az egyhangú szárazföldön kell élnie. Hogy sosem haladhat gyorsabban annál, mint amire egy ló képes. Sohasem érezheti a nyílt tenger illatát, hajója orrával soha többé nem veheti célba a távoli látóhatárt. Nem húzhatja fel a horgonyt, nem vonhatja fel a vitorlákat és egyszerűen...

Megrázkódott. Meg kell találnia Nynaeve-et és Elayne-t! Lehet ugyan, hogy már nincs hajója, de akkor sem engedi meg, hogy elnyelje a mélység és megfulladjon. Eldöntötte, hogy melyik irányba halad tovább és ezen az úton végig fog menni.

Bayle kissé meggörnyedt. Gyanakodva megpróbált mindent szemmel tartani a környékükön. Időnként gyors pillantást vetett az asszonyra. Összeszorította az ajkát. Leilwin tudta, hogy ez mit jelent. Most már tudta.

– Mi a bajod? – kérdezte.

– Leilwin, mégis mi szándékkal vagyunk mi itten?

– Már elmondtam. Meg kell találnunk...

– Igen, de mi végett? Mit gondolsz, mit tesznek majd? Hiszen bizony aes sedaiok volnának.

– Régebben tisztelettel bántak velem.

– És ezért aztán úgy véled, hogy befogadnának minket?

– Talán – felelte a nő, aztán a férfi szemébe nézett. – Nyögd már ki végre, Bayle! Valami nagyon nyomja a szívedet.

Az egykori csempész felsóhajtott.

– Mégis miféle szükségünk van minekünk arra, hogy befogadjanak, Leilwin? Találhatnánk magunknak valahol egy hajót. Arad Domanban. Olyan helyen, ahol bizony nincsenek sem aes sedaiok, sem pedig seanchanok.

– Nem parancsolnék olyan hajón, amilyent te szeretnél.

A férfi savanyú képpel nézett vissza.

– Jómagam pontosan tudom, miképpen is kell tisztességes módra üzletelni, Leilwin. Nem kellene bizony...

A nő felemelte a kezét, hogy félbeszakítsa a magyarázatot. Megragadta a férfi vállát. Megálltak az ösvényen.

– Tudom én azt, szerelmem. Jól tudom. Azért beszélek ilyesmiről, hogy eltereljem a figyelmünket. Hogy ne aggódjunk annyira. Hiszen olyan áramlatban pörgünk, amelyik nem visz sehova.

– De miért?

Ez a két szó akkora fájdalmat okozott, mintha szálka ment volna a körme alá. Miért is? Miért vállalkozott erre a hosszú útra? Miért kísérte el Matrim Cauthont? Miért engedte meg, hogy olyan veszélyesen közel kerüljön a Kilenc Hold Leányához?

– A népem teljesen félreértette a világunkat, Bayle. Ezzel pedig igazságtalanságot okoznak.

– Kivetettek maguk közül, Leilwin – hallatszott a halk figyelmeztetés. – Te magad bizony már nem tartozol közéjük.

– Mindig is közéjük fogok tartozni. A nevemet ugyan elveszítettem, de a vérem megmaradt.

– Igen sajnálom, ha megsértettelek.

Leilwin kurtán bólintott.

– Még mindig hűségesen szolgálom a császárnőt – örökké éljen! – csak hát a damanek... valójában rajtuk nyugszik az egész birodalom. Az uralkodó a segítségükkel tartja fenn a rendet. Ez a rend tartja össze a birodalmat. A damanek létezése azonban hazugságon alapul.

Olyan sul'damok, akik tudnak fókuszálni. Meg lehetett tanulni ezt a készséget. Még most sem tudta teljesen felfogni a felfedezés lehetséges következményeit, pedig hónapok teltek el azóta, hogy rájött az igazságra. Valaki mást talán a mindezzel járó politikai előnyök érdekeltek volna. Az is előfordulhatott volna, hogy valaki visszatér Seanchanba és a titkot jelentős hatalom megszerzésére használja. Kis híján maga Leilwin is azt kívánta, bárcsak ezt a döntést hozta volna meg. Kis híján.

Csak hát a sul'damok könyörgése... ahogy megismerte ezeket az aes sedaiokat. Kiderült róluk, hogy semmiben sem hasonlítanak azokra, akikről valamikor tanult... Valamit tennie kellett. De képes lesz úgy cselekedni, hogy azzal esetleg megkockáztatná az egész birodalom összeomlását? Nagyon gondosan meg kellett fontolnia a lépéseit. Olyan gondosan, mintha csak egy shal játszma utolsó fázisa következett volna.

A sötétben csöndben követték a szolgák menetét. Némelyik aes sedai időnként elküldte cselédeit vissza a Fehér Toronyba, hogy elhozzák az otthagyott, ottfelejtett dolgokat. Nem számított különösnek, hogy az emberek oda-vissza utaztak. Ez nagy könnyebbséget jelentett Leilwin számára. Besétálhattak az aes sedaiok táborába anélkül, hogy bárki is az útjukat állta volna. Könnyed előrehatolásuk igencsak meglepte, ám ekkor észrevette, hogy az ösvény mentén néhány férfi áll. Nagyon könnyű lett volna oda sem figyelni rájuk. Valósággal beleolvadtak a környezetükbe, főleg a sötétben. Csak akkor figyelt fel az őrökre, amikor az egyik megmozdult. Otthagyta a társait, és kis távolságra felzárkózott Leilwin és Bayle mögé.

Néhány pillanattal később már egyértelmű volt, hogy az ismeretlen felfigyelt kettőjükre. Talán azért, ahogy jártak? Vagy ahogy tartották magukat? Pedig gondosan odafigyeltek arra, hogy egyszerű öltözéket vegyenek fel. Igaz, Bayle szakálla miatt egyértelmű volt a férfi illiani származása.

Az asszony megállt. Bayle karjára tette a kezét és megfordult, hogy szembenézzen a követőjükkel. A leírások alapján úgy vélte, hogy egy őrző áll a hátuk mögött.

A férfi odalépett hozzájuk. Még mindig csupán a tábor külső részén jártak. A sátrakat gyűrűkbe rendezték. Zavartan felfigyelt arra, hogy némelyik sátrat meglepően egyenletes fény világította meg. Ez a ragyogás nem jöhetett gyertyából vagy lámpásból.

– Hahó! – szólalt meg Bayle, és barátságos mozdulattal felemelte a kezét. – Mi bizony egy aes sedait keresünk, kinek neve Nynaeve al'Meara vagyon. Ha pediglen nincsen itt, akkor azt, ki jómagát Elayne Trakandnak hívja.

– Egyikőjük sem itt táborozik – felelte az őrző. A magas, hosszú karú férfi rendkívüli eleganciával mozgott. Sötét, hosszú haja keretbe foglalta az arcát, amelyik... olyannak tűnt, mintha nem fejezték volna be. Mintha sziklából faragták volna ki, és a szobrász a felénél megunta volna a munkát.

– Értem én – biccentett Bayle. – Akkor bizony rossz helyen járunk. Megmutatná, hogy merre leend az ő táborhelyük? Mert bizony tudnia kell, hogy bizonyossággal sürgős a dolgunk.

Barátságosan, megnyerően beszélt. Bayle kifejezetten szívélyesen tudott viselkedni, ha arra volt szükség. Sokkal barátságosabbnak látszott, mint Leilwin.

– Az attól függ – válaszolta az őrző. – A társad is azokkal az aes sedaiokkal akar találkozni?

– Bizony úgy... – kezdte volna az illiani, ám az őrző félbeszakította.

– Halljam az ő saját szájából! – nézett figyelmesen Leilwinre.

– Pontosan ez az, mit jómagam is kívánnék – jelentette ki a nő. – Éltes nagyanyámra mondom! Eme két asszonyság bizony, hogy fizetséget ígért minékünk. Én pedig meg kívánom kapni ama járandóságot. Az aes sedaiok sohasem hazudnak. Ezzel mindenki bizony tisztában van. Ha nem akar elvezetni hozzájuk, akkor küldjön valakit, aki megteszi!

Az őrző habozni látszott. Tágra nyílt szemmel hallgatta a rázúduló szóözönt. Utána azonban szerencsére biccentett.

– Erre gyertek!

Nem a tábor közepe felé vezette kettőjüket, ám mintha már nem is gyanakodott volna.

Leilwin nagyot sóhajtott és Bayle oldalán felzárkózott a harcos mögé.

Az egykori csempész büszkén nézett a párjára. Valósággal fülig szaladt a szája. Egyből lebuktak volna, ha az őrző hátranéz. Csak hát a nő maga sem tudta elfojtani halvány mosolyát.

Meglehetősen a nehezére esett, hogy illiani tájszólással beszéljen, ám abban egyikőjük sem kételkedett, hogy a seanchan nyelvjárás kifejezetten veszélyes lett volna, főleg, hogy aes sedaiok között kellett utazniuk. Bayle ugyan arról morgott, hogy egyetlen igaz illianit sem csaphattak volna be a megjátszott kiejtésével, ám az asszony kellően jól tudta utánozni a nyelvjárást ahhoz, hogy félrevezessen egy kívülállót.

Leilwin kifejezett megkönnyebbülést érzett, amikor a hátuk mögött hagyták az aes sedaiok táborát. A sötétben haladtak. Attól, hogy két jó barátja is az aes sedaiok közé tartozott, még cseppet sem szeretett volna bemenni egy olyan táborba, ahol valósággal nyüzsögtek az ilyen nőszemélyek. Mert bár megvoltak a maguk vitái, azt a két fiatal nőt igenis a barátainak tartotta. Az őrző elvezette őket a hatalmas síkság közepére. Merrilor mezején itt egy jókora tábort alakítottak ki. Rengeteg apróbb sátor sorakozott egymás mellett.

– Aielek – suttogta Bayle. – Itt bizonnyal tízezrével lehetnek.

Érdekes. Az aielekről félelmetes történeteket meséltek. Persze lehetetlennek tűnt, hogy valamennyi történet igaz legyen. Ennek ellenére még ezekből a bizonyára eltúlzott elbeszélésekből is arra lehetett következtetni, hogy az óceán innenső partján ők a legrátermettebb harcosok. Nagyon szívesen összemérte volna az erejét eggyel vagy kettővel közülük, ha más lett volna a helyzet. Megérintette a zsákja oldalát. A vastag botját ott rejtette el egy hosszú tokban. Könnyedén kiránthatta volna.

Az viszont egyértelmű volt, hogy ezek az aielek igen szépen megnőttek. Nemsokára már a tábortüzek mellett pihenő harcosok között lépdeltek. A látszólag nyugodt alakok tekintete azonban figyelmesebben tapadt meg a két ismeretlenen, mint az előbb az őrzőn. Veszélyes emberek. Hiába pihentek a tűz mellett, készen álltak az ölésre. A tábor fölött valamilyen zászló lobogott az éjszakai égbolton, ám nem látta, hogy mit ábrázol.

– Melyik király, avagy királynő eme tábor ura, őrző? – kérdezte.

A férfi Leilwin felé fordult. Arcvonásai nem látszottak az éjszakai homályban.

– A ti királyotok, illianiek.

A nő érezte, ahogy Bayle megdermedt.

A mi... Az Újjászületett Sárkány. Leilwin büszke volt magára, hogy nem botlott meg, amikor meghallotta. Persze csak kevés hiányzott. Hiszen az a férfi tudott fókuszálni. Ami pedig rosszabb, sokkal rosszabb még az aes sedaioknál is.

Az őrző bevezette őket a tábor közepén felállított egyik sátor elé.

– Szerencsések vagytok. Ég a lámpája.

A sátor előtt nem álltak őrök. A harcos beszólt és engedélyt kaptak a belépésre. Egyik kézzel félrehúzta az ajtó vásznát és biccentett, hogy menjenek előre, ám a másik keze a kardja markolatán pihent, harcra készen állt.

Leilwinnek cseppet sem tetszett, hogy hátat kellett fordítania a kardnak. Mégis belépett, ahogy azt megparancsolták. A sátrat egy természetellenes fénygömb világította meg. Az asztalnál ülő ismerős zöld ruhás nő éppen egy levelet írt. Odahaza Seanchanban a Nynaeve al'Mearához hasonló nőket telartinak, „lánglelkűnek” hívták volna. Az egykori kapitány már tudta, hogy a legtöbben hűvösen kiegyensúlyozottnak tartják az aes sedaiokat. Olyanok voltak, mint a csendes víz. Hát, időnként a sátor gazdája is tudott nyugodtan viselkedni, ám az efféle csendes vizeket többnyire a könyörtelen vízesések közelében lehetett megtalálni.

Nynaeve nem hagyta abba az írást, amikor beléptek. Hiányoztak a hosszú hajfonatai: Kiengedett haja éppen csak hogy elérte a vállát. Olyan furcsa látványt nyújtott, mint egy árbocát vesztett hajó.

– Egy fél pillanat és már figyelek is rád, Sleete – szólalt meg. – Komolyan mondom, mostanában annyit lebzseltek itt körülöttem, hogy önkéntelenül is az anyamadár jut az eszembe, aki elveszítette a tojását. Az aes sedaiotok nem talál elég munkát számotokra?

– Sokan igen nagyra tartjuk Lant, Nynaeve sedai – felelte a Sleete nevű őrző nyugodt, de határozott hangon.

– Ó, talán azt hiszed, hogy nekem nem is fontos? Komolyan mondom, jót tenne nektek, ha elmennétek fát vágni, vagy valamivel lekötnétek magatokat. Ha még egy őrző is azt tudakolja, nincs-e szükségem vala...

Felpillantott és végre észrevette Leilwint. Nynaeve arcáról azonnal eltűnt valamennyi érzelem. Hideggé vált. Perzselően hideggé. A seanchan nőt viszont azonnal kiverte a veríték. Az életüket ebben a pillanatban a házigazdájuk tartotta a kezében. Mennyivel jobb lett volna, ha ez a Sleete inkább Elayne-hez vezette volna el őket. Talán nem is kellett volna szóba hozniuk Nynaeve-et.

– Ezek ketten találkozni akartak önnel – magyarázta az őrző. Kivont kardja a kezében csillogott. Leilwin észre sem vette, hogy mikor húzta ki a tokjából. Domon halkan mormogott valamit magában. – Azt állítják, hogy ön pénzt ígért nekik valamiért. A tartozás miatt jöttek. Nem jelentkeztek be azonban a Toronyban, hanem valahogy átjutottak az egyik Kapun. A férfi illiani. A nő viszont valami más. Megpróbálta elrejteni a kiejtését.

Ezek szerint mégsem sikerült olyan ügyesen illianinek kiadnia magát, mint ahogy gondolta. Leilwin az őrző kardjára pillantott. Ha oldalra vetné magát, a férfi talán elvéti az első csapást. Feltéve persze, hogy a mellére, vagy a nyakára támadott. Előhúzhatná a botját és...

De hát aes sedaiokkal van dolga! Sohasem tudna felpattanni a földről. Foglyul ejtené az Egyetlen Hatalom fonata. Vagy még annál is rosszabb történne.

– Ismerem őket, Sleete – válaszolta Nynaeve hűvös hangon. – Jól tetted, hogy idehoztad őket. Köszönöm.

A kard valahogy visszakerült a hüvelyébe. Leilwin a tarkóján megérezte a kinti hideg levegőt, ahogy az őrző halkan, mint egy suttogás, kilépett a sátorból.

– Ha azért jöttetek, hogy kegyelemért könyörögjetek – jelentette ki Nynaeve –, akkor rossz helyen jártok. Talán szólnom kellene az őrzőknek, hogy vallassanak ki benneteket. Ők talán ki tudnának facsarni valami hasznosat abból az áruló fejetekből.

– Én is örülök, hogy újra látlak, Nynaeve – szólalt meg Leilwin hűvösen.

– Szóval akkor mi történt?! – förmedt rá az aes sedai.

Mi az, hogy mi történt? Mégis miről beszél ez a némber?

– Megpróbáltam – szólalt meg váratlanul bánatosan Bayle. – Harcba szálltam ellenük, de könnyedén legyőztek. Hiszen felgyújthatták volna a hajómat. Elsüllyeszthettek volna minket. Akkor meghal az összes emberem.

– Jobb lett volna, ha te is és a fedélzeten mindenki más meghalt volna, illiani – méltatlankodott Nynaeve. – Az a ter'angreal az egyik Kitaszított kezében kötött ki. Semirhage a seanchanok között rejtőzködött. Valamiféle bírónak adta ki magát. Egy Igazmondónak. Ezt a szót használjátok?

– Igen – válaszolta Leilwin halkan. Most már mindent megértett. – Sajnálom, hogy megszegtem az eskümet, de...

– Sajnálod, Egeanin?! – kiabálta Nynaeve. Amikor felpattant, a széke felborult. – Én éppenséggel nem sajnálkozásról beszélnék, ha valaki veszélybe sodorja az egész világot! Mindenkit a sötétség peremére taszítottál, és csak egészen kicsi hiányzott ahhoz, hogy a mélybe zuhanjunk! Lemásolták azt a szörnyűséget, te asszony. Az egyiket pedig az Újjászületett Sárkány nyakába vetették. Igen, az egyik Kitaszított magának az Újjászületett Sárkánynak lett az ura!

A zöld ruhás asszony a magasba emelte mind a két kezét.

– A Fényre! Csupán szívdobbanásnyi idő választott el minket a végzettől, mégpedig miattatok! Minden véget ért volna. Megszűnt volna a Minta, megszűnt volna a világ. Semmi sem maradt volna meg. A nemtörődömségetek miatt sok millió élet hunyt volna ki egyetlen pillanat alatt!

– Én... – dadogta Leilwin. Hirtelen úgy érezte, hogy az élete másból sem áll, mint csődök sorozatából. A múltja odaveszett. Még a nevét is elveszítette. A hajóját pedig maga a Kilenc Hold Leánya vette el. Mindezek a dolgok azonban jelentéktelen apróságnak tűntek ahhoz képest, amit Nynaeve mondott.

– Jómagam harcoltam – szólalt meg Bayle határozott hangon –, harcoltam bizony, megtettem az éntőlem telhetőt.

– Úgy tűnik, hogy segítenem kellett volna – bólintott Leilwin.

– Milyen sokszor próbálkoztam elmagyarázni mindezt – válaszolta a férfi komoly arccal. – Számos alkalommal, hogy égnék meg a Fényben, bizonnyal ezt tettem.

– Ugyan már! – csattant fel Nynaeve, és a homlokára szorította a kezét. – Mégis mit keresel itt, Egeanin? Azt reméltem, hogy meghaltál. Ha meghaltál volna, miközben azért küzdesz, hogy betartsd az esküdet, akkor nem kárhoztatnám, amit tettél.

Saját kezűleg adtam oda Surothnak – gondoltam Leilwin. – Ezzel fizettem az életemért. Ez volt az egyetlen kiút.

– Igen? – bámulta Nynaeve szúrós szemmel a seanchant. – Ki vele, Egeanin!

– Már régen nem ez a nevem – felelte Leilwin, és letérdelt. – Mindentől megfosztottak. Most már úgy tűnik, hogy a becsületemet is elveszítettem. Fizetségképpen felajánlom neked magamat.

Nynaeve felhördült:

– Mi nem tartjuk úgy az embereket, mintha állatok volnának. Nem vagyunk olyanok, mint ti, seanchanok.

Leilwin továbbra is térden maradt. Bayle egyik kezét a felesége vállára tette, de nem próbálta meg felállítani. Nagyon is jól értette, hogy a nőnek miért kellett megtennie, amire készült. Nagyon sok ragadt már rá a civilizált viselkedésből.

– Kelj már fel végre! – méltatlankodott Nynaeve. – A Fényre, Egeanin! Emlékszem, hogy mennyire erős voltál. Megrágtad a szikladarabokat, és utána homokot köptél az ellenség képébe.

– Éppen az erőm az, ami erre kényszerít – válaszolta a seanchan, és lesütötte a szemét. Nynaeve tényleg nem érti, hogy milyen nehéz ez a helyzet? Sokkal egyszerűbb volna elmetszeni a saját torkát. Csakhogy Leilwin elveszítette a becsületét. Nem választhatta ezt az egyszerű megoldást.

– Kelj fel!

Megtette, amit parancsoltak.

Nynaeve felkapta a köpenyét az ágyról, és a vállára vetette.

– Gyertek! Elviszünk benneteket az amyrlinhez, ő talán majd tudja, hogy mi történjen veletek.

Nynaeve kisietett az éjszakába. Leilwin követte. Eldöntötte, hogy mitévő lesz. Csupán egyetlen értelmes út állt előtte. Ezen az ösvényen elindulva, megőrizhette a becsülete töredékét. Ha végighalad rajta, talán majd segíthet a népének túlélni azokat a hazugságokat, amelyekkel olyan hosszú ideje félrevezették magukat.

Hajótlan Leilwin most már a Fehér Toronyhoz tartozott. Bármit is mondjanak, bármit is akarnak tenni vele, ez a tény már nem fog megváltozni. Most már az övék. Ennek az amyrlinnek lesz az egyik da'covale-je, és úgy vészeli át a vihart, mint a hajó, melynek vitorláit leszaggatta a szél.

Esetleg a becsülete megmaradt töredékével majd rászolgálhat az asszony bizalmára.

– A Határvidéken már az ősi időkben is ilyen módon enyhítettük a kínt – magyarázta Melten, és leszedte a kötszert Talmanes oldaláról. – A hólyaglevél lelassítja az elátkozott fémből áradó rontás terjedését.

Az ösztövér, kefefrizurás férfi az andori erdőjárók öltözékét viselte, egyszerű inget és köpenyt, ám úgy beszélt, mint egy határvidéki. Az oldaltáskájában színes labdákat tartott. Ezeket néha elővette és zsonglőrködni kezdett velük a Banda többi tagja előtt. Egy másik életben bizonyára mutatványos lehetett.

Nagyon különös, hogy ő is a Banda tagja lett. De hát bizonyos szempontból kivétel nélkül mind különös alakok voltak.

– Nem tudom, hogyan csökkenti a méreg hatását – magyarázta Melten. – De akkor is működik. Azt persze nem szabad elfelejteni, hogy ez nem természetes méreg. Nem lehet kiszívni a sebből.

Talmanes az oldalára szorította a tenyerét. A kínzó fájdalom arra emlékeztette, mintha tövises indák kanyarogtak volna a bőre alatt. Szüntelenül úgy érezte, hogy az indák egyre nőnek és szétmarcangolják a húsát. Érezte, ahogy a méreg fokozatosan szétterjed a testében. A Fényre, nagyon fájt!

A közelben a Banda tagjai elszántak előretörtek Caemlyn utcáin a Palota felé. A déli kapun keresztül hatoltak be a városba. A zsoldos egységeket Sandip parancsnoksága alatt a nyugati kapunál hagyták.

A város lakói közül, aki még képes volt az ellenállásra, az valószínűleg a Palotához vonult vissza. Sajnálatos módon azonban, Talmanes csapatai és a Palota közötti térségben számos trallok ököl mozgott. Útközben többször is belerohantak a szörnyetegekbe, és a küzdelem miatt sok időt veszítettek.

Talmanes csak akkor lehetett biztos, hogy valaki még tényleg harcol a Palotáért, ha odamegy és megnézi. Ez pedig elengedhetetlenné tette, hogy eljussanak a város közepébe. Nem csupán egész úton harcolniuk kell, de fennállt annak is a veszélye, hogy az ellenség valamelyik mozgékony osztaga elvágja a visszautat, ha váratlanul felbukkan a behatolók mögött. Ez ellen semmit sem tehettek, Mindenképpen meg kellett tudnia, hogy megmaradt-e valami vagy valaki a Palota védelmezői közül. Az uralkodó székhelyéről kiindulva azután továbbhaladhat a városban, és megpróbálhat eljutni a sárkányokhoz.

A levegő füsttől és a vér szagától bűzlött. A küzdelem rövid szünete során a halott trallokok teteméből emeltek barikádot az utca jobb oldalán, hogy valahogy tovább lehessen haladni.

Ebben a városrészben is akadtak menekültek, bár nem különösebben sokan. A kétségbeesett emberek vékony patakja csörgedezett a sötétben, miközben Talmanes csapatai megszállták a Palota felé vezető útvonal egy újabb kereszteződését is. Ezek a menekültek már nem követelték, hogy a fegyveresek védjék meg a vagyonukat, vagy hogy mentsék meg az otthonaikat. Már azért is boldog könnyeket hullattak, hogy egyáltalán ellenálló emberekre bukkantak. Az egység parancsnoka Madwint bízta meg azzal, hogy a szerencsétleneket a szabaddá tett folyosón a viszonylagos biztonság irányába küldje.

Talmanes a Palota felé fordult. Az uralkodói rezidencia egy hegy tetején trónolt, ám az éjszaka sötétjében szinte alig látta. Annak ellenére, hogy a város nagyobbik része lángolt, a Palotában nem tombolt a tűz. Fehér falai kísértetként ragyogtak a füstös éjszakában. Nem látott tüzeket. Ez pedig akkor csak azt jelenti, hogy az emberek ott ellenállnak. A trallokok talán nem egyből a Palotát támadták volna meg, amikor a város földjére léptek?

Előreküldte a felderítőit, és intett az embereinek, hogy pihenjenek egy kicsit. Saját magára is ráfért a pihenő.

Melten határozott mozdulatokkal csomót kötött a sebet borító vászonra.

– Köszönöm, Melten – szólalt meg Talmanes, és odabiccentett a harcosnak. – Máris érzem, hogy hat az orvosság. Azt mondtad, hogy ez egy ősi határvidéki módszer. Még milyen más módszereket ismernek?

Melten leakasztott egy fémkulacsot az övéről, és a parancsnok kezébe nyomta.

– Shienari konyak. Méregerős!

– Nem annyira okos dolog ám harc közben berúgni.

– Csak vegye el – válaszolta Melten halkan. – Tartsa meg a kulacsot, és a húzza meg alaposan, jó uram! Különben a következő harangszókor már nem fog tudni talpon maradni.

Talmanes habozott egy darabig, aztán megfogta a kulacsot és ivott egy nagy kortyot. A torka ugyanúgy égett, mint oldalán a sebhely. Köhögni kezdett, azután elrakta az italt.

– Azt hiszem, nem a megfelelő kulacsot adtad ide, Melten. Ezt alighanem egy tímár cserzőedényéből töltötték meg.

Melten felhorkant:

– Nem értem, miért mondják, hogy Talmanes nagyúrnak nincsen humorérzéke.

– Mert nincs is – felelte a parancsnok. – Maradj a közelemben azzal a karddal!

Az erdőjáró komor arccal bólintott.

– Réműző – suttogta.

– Az meg mi a csoda?

– Tiszteletbeli határvidéki rang. Nagyuram megölt egy enyészt. Réműző.

– Akkor már legalább tizenhét nyílvessző állt ki belőle.

– Az nem számít – ellenkezett Melten, és a parancsnoka vállán ra csapott. – Réműző. Ha már nem bírja tovább elviselni a kínokat, akkor szorítsa ökölbe a két kezét és nyújtsa felém. Gondoskodom arról, hogy véget érjen a fájdalom.

Talmanes felállt és nagyot nyögött. Mind a ketten tudták, hogy miről beszélt a harcos. A Bandában szolgáló határvidékiek egyetértettek a dologban. Egész egyszerűen nem lehetett tudni, hogyan viselkedik az a seb, amit egy Thakan'dar pengével ütöttek. Némelyik gyorsan behegedt, míg mások súlyos betegséget okoztak. Ha pedig valamelyik megfeketedett, mint Talmanes oldalán a vágás, akkor... Az ilyenek voltak a legrosszabbak. Csupán az menthetné meg az életét, ha a következő néhány óra leforgása során, sikerülne egy aes sedait találniuk.

– Értem – válaszolta halkan Talmanes. – Azért alapvetően jó dolog, hogy nincsen humorérzékem, mert különben azt hinném, hogy a Minta tréfálkozik velem. Dennel! Van nálad egy térkép?

A Fényre, mennyire hiányzott Vanin!

– Nagyuram! – kiáltott Dennel, és kezében a fáklyával meg egy hevenyében megrajzolt térképpel végigsietett a sötét utcán. Ő volt a Banda tüzérségének egyik kapitánya. – Azt hiszem, találtam egy gyorsabb útvonalat oda, ahol Aludra tárolja a sárkányokat.

– Először átverekedjük magunkat a Palotához – jelentette ki Talmanes.

– Nagyuram – ellenkezett vele Dennel egészen halkan. A széles szájú férfi idegesen piszkálgatta az egyenruháját. Mintha nem rá szabták volna. – Ha az Árnyék eléri azokat a sárkányokat...

– Nagyon is tisztában vagyok a veszélyekkel, Dennel, de azért köszönöm, hogy szóltál. Mit gondolsz, milyen gyorsan tudnánk mozgatni azokat a jószágokat, feltéve persze, ha eljutunk hozzájuk? Aggaszt, hogy esetleg túlvállaljuk magunkat. Szétforgácsoljuk az erőinket, miközben ez a város gyorsabban lángba borul, mint egy főnemes szeretőjének olajjal átitatott szerelmes levelei. A lehető leghamarabb meg akarom szerezni azokat a fegyvereket, hogy utána távozzunk a városból.

– Egy vagy két lövéssel bármilyen ellenséges sáncot a földdel tudnék egyenlővé tenni, nagyuram, de azok a sárkányok, igencsak ormótlan jószágok. Kerekes állványokra szerelték őket, ami persze segít, ám ennek ellenére sem lesznek gyorsabbak, mint… Mint például az ellátmányos szekerek. Ezenfelül pedig az is időt igényel, hogy felkészítsük őket a tüzelésre.

– Akkor a Palota felé megyünk tovább – jelentette ki a parancsnok.

– De...

– A Palotában ugyanis – folytatta Talmanes zordan – esetleg találhatunk olyan nőket, akik képesek Kaput nyitni egyenesen Aludra raktárába. Ezenfelül pedig, ha azt látjuk, hogy a palotaőrség még mindig harcol, akkor tudhatjuk, hogy barátok védik a hátunkat. Igenis visszaszerezzük azokat a sárkányokat, de elsősorban az eszünket használjuk.

Észrevette a sietve közeledő Ladwint és Mart.

– Trallokok vannak előttünk! – jelentette Mar, és odasietett a parancsnokhoz. – Legalább százan vannak. Elállják az utcát.

– Rendezzétek a sorokat, emberek! – kiáltotta Talmanes. – Felnyomulunk a Palotához.

Az izzasztósátorban halotti csend támadt.

Aviendha számított arra, hogy hitetlenkedés fogadja, amikor majd beszámol a tapasztalatairól. Biztosra vette, hogy alaposan kifaggatják. Ez a fájdalommal teli csend mégis meglepte.

Bár nem számított rá, de mégis megértette az okát. Ő maga is pontosan ugyanezt érezte, amikor a látomása megmutatta, hogyan veszítik el lassan ji'e'tohjukat a jövő aieljei. Tanúja volt a népe halálának, becstelenségének és végzetének. Most legalább olyanok vették körbe, akikkel megoszthatta ezt a terhet.

Az üstben halkan sziszegtek a felforrósított kövek. Valakinek nemsokára újra vizet kellene önteni rájuk, ám a sátorban ülő hat alak közül senki sem mozdult. A másik öt tudós asszony volt. Ahogy az izzasztó sátorban lenni szokott, ők is ugyanolyan meztelenül ültek, mint Aviendha. Sorilea, Amys, Bair, Melaine és a tomanelle aielekhez tartozó Kymer. Valamennyien maguk elé meredtek. Ebben a pillanatban mindenkit lekötöttek a saját gondolatai.

Aztán viszont egymás után kiegyenesedtek és kihúzták magukat. Mintha csak elfogadták volna a vállukra nehezedő újabb terhet. Ez megvigasztalta Aviendhát. Nem mintha arra számított volna, hogy a hír megtöri a többieket. Ennek ellenére nagyon is jó érzés fogta el, amikor látta, hogy a társai szembefordultak a veszéllyel, ahelyett, hogy lesütötték volna a pillantásukat.

– Szemégető túl közel van már a világhoz – jelentette ki Melaine. – Valahogy megcsavarodott a Minta. Az álomban még mindig számos olyan dolgot láthatunk, amelyeket talán megtörténnek, talán nem. Túl sok lehetőség áll előttünk. Nem tudjuk megkülönböztetni egymástól. Az álomjárók nem lehetnek tisztában népünk sorsával, de azzal sem, hogy milyen sors vár a Car'a'carnra, miután az utolsó napon beleköpött Szemégető szemébe. Nem tudhatjuk, mennyire igaz, amit Aviendha látott.

– Meg kell vizsgálnunk a dolgot – vette át a szót Sorilea. A tekintete kemény volt, mint a kő. – Tudnunk kell, vajon mostantól minden nő ugyanazt a látomást fogja-e látni, vagy pedig Aviendhának egyszeri látomásban volt része?

– Ott van Elenar, a daryne törzs leánya – bólintott Amys. – Már majdnem befejezte a kiképzését. Legközelebb ő megy el Rhuideanba. Megkérhetjük Haydét és Shannit, hogy bátorítsák fel.

Aviendha kis híján megborzongott. Ő nagyon is jól tudta, hogy milyen az, amikor a tudós asszonyok megpróbálnak valakit „felbátorítással” rávenni valamire.

– Azt hiszem, ez jó ötlet – bólintott Bair, és kissé előrehajolt. – Talán mindig ez történik, ha valaki másodszor is keresztülmegy az üvegoszlopok között. Talán éppen ez volt a tiltás oka.

Egyikőjük sem nézett Aviendhára, ám a lány pontosan tudta, hogy a társai megfontolták azt, amit tett. Hiszen tiltott dolgot követett el. Arról sem lett volna szabad beszélnie, amit Rhuideanban átélt.

Mégsem fogják megfeddni. Rhuidean nem ölte meg. A Kerék ezt a sorsot szőtte. Bair tekintete továbbra is a semmibe meredt. Aviendha arcán és keblén izzadságpatakok folytak lefelé. Egyáltalán nem hiányzik a fürdés – bizonygatta magának. Hiszen nem volt elpuhult vízföldi. Ugyanakkor a hegyek innenső oldalán nem lett volna feltétlenül szükséges izzasztósátrakat használniuk. Errefelé nem voltak maróan hidegek az éjszakák. Ennek következtében viszont a sátor hősége valósággal fojtogatta, ahelyett, hogy felüdülést jelentett volna. Ha pedig bőségesen elegendő vizük volt ahhoz, hogy megfürödjenek...

De nem. Összeszorította a száját.

– Beszélhetek?

– Ne beszélj már butaságokat, te lány! – förmedt rá Melaine. A terhes nőnek mostanra már egészen kigömbölyödött a hasa. Nemsokára szülni fog. – Most már közénk tartozol. Nem kell engedélyt kérned.

Akkor meg miért szólította lánynak? Jó időbe bele fog még telni, amíg valóban elfogadják egyenrangú társuknak. Igaz, senki sem parancsolta meg, hogy készítsen teát, vagy hogy öntsön vizet az üstbe. Mivel nem volt velük egyetlen tanítvány, vagy gai'shain sem, ezért felváltva saját maguk végezték el ezeket a dolgokat.

– Nem elsősorban azért aggódom, hogy megismétlődik-e a látomás – magyarázta a lány. – Sokkal inkább az nyomaszt, amit láttam. Meg fog történni? Meg tudjuk akadályozni?

– Rhuidean kétfajta látomással vár minket – szólalt meg Kymer. Meglehetősen fiatal volt. Alig tíz évvel lehetett idősebb Aviendhánál. Hosszúkás, napbarnított arcát sötétvörös haj vonta keretbe. – Az első látogatás során kiderül az, ami lehetséges. Amikor pedig másodszorra elmegyünk az oszlopokhoz, feltárul a múlt.

– A harmadik látomás a kettő közül bármelyik lehet – jelentette ki Amys. – Az oszlopok mindig is pontosan mutatták meg a múltat. Akkor pedig miért ne tudnák ugyanilyen pontossággal a jövőt is?

Aviendha szíve hatalmasat dobbant.

– De miért mutatnának az oszlopok megváltoztathatatlan szörnyűséget? – kérdezte halkan Bair. – Nem. Nem vagyok hajlandó elhinni. Rhuidean mindig is azt mutatta meg nekünk, amit látnunk kellett. Segíteni akart, nem pedig elpusztítani minket. Ennek a látomásnak is megvolt a maga oka. Talán arra akarja rávenni a népünket, hogy még nagyobb tisztességet szerezzünk.

– Ez nem fontos – vágott közbe Sorilea.

– De hát... – kezdte volna Aviendha.

– Ez nem fontos – ismételte meg Sorilea. – Ha a látottakat valóban nem lehet megváltoztatni, ha a sorsunk tényleg az volna, hogy... Elbukjunk... Ahogy arról beszámoltál, attól még bármelyikőtök feladná a harcot? Lemondana arról, hogy megváltoztassuk?

A sátor elcsendesedett. Aviendha megrázta a fejét.

– Úgy kell tekintenünk, mintha meg lehetne változtatni – jelentette ki Sorilea. – Az lesz a legjobb, ha nem töprengünk túl sokat a kérdéseden, Aviendha. El kell döntenünk, hogyan tovább.

A lány önkénytelenül is bólogatni kezdett.

– Én... Igen, igen, igazad van, tudós asszony.

– De hát mit tehetnénk? – kérdezte Kymer. – Mit változtassunk meg? Egyelőre mindennél fontosabb, hogy megnyerjük az Utolsó Csatát.

– Szinte már örülnék is annak, ha a látomás a megváltoztathatatlan igazságot mutatta volna – szólalt meg Amys. – Hiszen akkor legalább tudhatnánk, hogy megnyertük ezt a csatát.

– A látomás semmit sem bizonyít! – ellenkezett Sorilea. – Szemégető győzelme szétzilálná a Mintát. Így aztán az eljövendő egyetlen látomásában sem bízhatnánk, és a semmiben sem lehetnénk biztosak. Még azzal sem mennénk semmire, ha jóslatok mondanák meg, hogy mi történhet majd az eljövendő korokban, minden semmivé foszlana, ha az Árnyék nyerné meg ezt a csatát.

– A látomásom szorosan összefügg azzal, amit Rand tenni készül. – felelte Aviendha.

Valamennyien a lány irányába fordultak.

– Holnap – magyarázta. – Az alapján, amit elmondott nekem, egy igen fontos bejelentésre készül.

– A Car'a'carn meglehetősen... kedveli a drámai bejelentéseket – biccentett Bair. A hangjában mintha rokonszenv csendült volna. – Pont olyan, mint az a krokubur, amelyik egész éjjel robotolt, hogy elkészítse a fészkét, csak mert reggel dalra akar fakadni, hogy mindenki halhassa az énekét.

Aviendha igencsak meglepődött, amikor felfedezte a Merrilor-ban gyülekező seregeket. Csupán azért talált oda, mert a kötését felhasználva megpróbálta kideríteni, hogy hol lehet Rand al'Thor. Amikor megérkezett, rengeteg katonát látott egy helyen. Itt gyülekeztek a vízföldiek seregei. Töprengeni kezdett. Lehet, hogy ez a seregszemle is része annak, amit látott? Lehet, hogy itt veszi kezdetét mindaz, ami feltárult előtte a látomásban?

– Úgy érzem, mintha túl sokat tudnék, többet, mint amennyi jó volna – jelentette ki szinte öntudatlanul.

– Mélyen bepillanthattál abba, amit esetleg a jövő tartogat – figyelmeztette Kymer. – Ettől megváltozol, Aviendha.

– A holnapi nap mindennél fontosabb – felelte a lány. – Rand terve.

– Abból, amit elmondtál, úgy tűnik, hogy semmibe veszi az aieleket, a saját népét – válaszolta Kymer. – Miért jutalmazna meg mindenki mást, és miért nem részesíti kegyben éppen azokat, akik arra legjobban rászolgáltak? Talán meg akar sérteni minket?!

– Nem hinném, hogy ez lenne az oka – ellenkezett Aviendha. – Azt hiszem, követeléseket támaszt a megjelentekkel szemben, nem pedig ajándékokkal kedveskedik nekik.

– Valamilyen árat emlegetett – szólt közbe Bair. – Amit elvár a többiektől. Senki sem tudta kiszedni belőle, hogy egészen pontosan milyen árra is gondolt.

– Ma éjjel egy Kapun át elment Tearbe. Hozott magával valamit – mesélte Melaine. – A hajadonok beszámoltak róla. Most már betartja az esküjét, és mindenhová magával viszi őket. Amikor rákérdeztünk, hogy mi is ez az ár, azt válaszolta, hogy az aieleknek ezzel nem kell törődniük.

Aviendha elkomorodott.

– Azt akarja, hogy az emberek fizessenek neki? Azért, hogy megtegye, amit mindenképpen meg kell tennie? Hiszen mind tudjuk, talán túl sok időt töltött annak az asszonynak a társaságában, akit a tengeri nép küldött hozzá.

– Nem, nincs ezzel semmi baj – figyelmeztette Amys. – Ezek a népek rengeteg dolgot követelnek a Car'a'carntól. Joga van ahhoz, hogy cserébe maga is kéljen tőlük valamit. Ezek a népek puhányok. Talán arra készül, hogy megkeményítse őket.

– Ezért aztán kihagy minket – folytatta Bair lágy hangon. – Hiszen jól tudja, mi már most is kemények vagyunk.

A sátor elhallgatott. Amys rosszkedvűnek tűnt. Vizet fröccsentett az üstben lévő forró kövekre, mire hangos sziszegéssel gőz emelkedett a magasba.

– Ez lesz az – állapította meg Sorilea. – Nem áll szándékában megsérteni minket. Ahogy ő látja, valójában megtisztel minket.

Megrázta a fejét.

– Ennél több esze lehetne.

– A Car'a'carn gyakran oda sem figyelve sértegeti a környezetét. Mintha csak gyerek volna – bólintott Kymer. – Mivel mi erősek vagyunk, nem számít, mit követel. Ha a többiek képesek megadni ezt az árat, akkor nekünk is menni fog.

– Nem követne el ilyen hibákat, ha rendesen megtanították volna a szokásainkra – morogta Sorilea.

Aviendha az idősebb nők arcába nézett. Hát nem. Nem tanította meg Rand al'Thort olyan jól a szokásaikra, amennyire lehetett volna. Csak hát azzal mindannyian tisztában voltak, hogy ez legény igen makacs. Aviendha most már egyenrangú volt a többiekkel, noha ezt nehezen tudta elhitetni magával, amikor ránézett Sorilea igencsak mogorva arcára.

Talán azért látta úgy a dolgokat, ahogy Rand, mert olyan hosszú időt töltött az Elayne-hez hasonló vízföldiek társaságában. Azzal, hogy kivételezett az aielekkel, ha feljogosította őket arra, hogy ne fizessék meg a követelt árat – már ha valóban ez állt szándékában – megtisztelte a népét. Ha ugyanis egy kalap alá vette volna őket a többi nemzettel, akkor a sátorban ülő tudós asszonyok éppenséggel amiatt sértődtek volna meg. Azért, mert egyenrangúnak tekintették őket a vízföldiekkel. Mire készülhetett? Aviendha felfigyelt ugyan bizonyos dolgokra a látomásaiban, ám ennek ellenére egyre erősebb balsejtelem gyötörte amiatt, hogy másnap kezdetét veszi az út, amely hanyatlásba vezeti az aieleket.

Meg kell akadályoznia, hogy ez megtörténjen. Tudós asszonyként ez az első feladata. Ennél fontosabbat valószínűleg nem is fog kapni. Nem fog csődöt mondani.

– Aviendha feladata nem csupán az volt, hogy kioktassa azt a fiút – szólalt meg Amys. – Mit nem adnék érte, ha tudhatnám, hogy gondosan vigyáz rá egy derék nő!

Sokatmondó arccal nézett a lányra.

– Rand az enyém lesz – jelentette ki Aviendha határozottan. De nem ám a te kedvedért, Amys, és nem is a népünkért. Megdöbbentette, hogy milyen erős érzelem tombol a szívében. Hiszen aiel volt, a népe pedig minden másnál fontosabb.

Ez a választás azonban így sem tartozott a többiekre. Ez csakis őt illette meg.

– Legyél óvatos, Aviendha! – figyelmeztette Bair, és megfogta a lány csuklóját. – Megváltozott azóta, hogy elmentél. Erősebb lett.

– Milyen értelemben? – kérdezte elkomorodva Aviendha.

– Magához ölelte a halált – válaszolta büszkén Amys. – Bár még mindig kardot hord, és a vízföldiek ruháját viseli, de most már mégis a miénk. Végleg és visszavonhatatlanul.

– Látnom kell a változást – jelentett ki a lány, és felállt. – Amit csak lehet, megtudok a terveiről.

– Már nem maradt sok időnk – figyelmeztette Kymer.

– Még van egy éjszakánk – felelte Aviendha. – Elég lesz.

A többiek bólintottak, és a lány elkezdett felöltözni. Meglepő módon a társai is követték példáját: magukra vették a ruhákat. Úgy tűnt, kellőképpen fontosnak tartják a lány híreit ahhoz, hogy azonnal felkerekedjenek, és megosszák őket a többi tudósi asszonnyal, ahelyett, hogy továbbra is a sátorban ücsörögjenek.

Elsőként Aviendha lépett ki az éjszakába. A bőrének valóságos felüdülést jelentett az izzasztósátor pokoli hősége után a hűvös levegő. Vett egy mély lélegzetet. A fáradtság ugyan ráborult az elméjére, ám az alvással még várnia kellett. A sátor vászna halkan sustorgott, ahogy kilépett a többi tudós asszony is. Melaine és Amys csendben váltottak pár szót, aztán sietve elindultak az éjszakába. Kymer céltudatosan útra kelt a tomanelle táborrész felé. Lehet, hogy testvérapjával, Hannal, a tomanelle főnökkel akart beszélni.

Aviendha már maga is indult volna, ám egy csontos kéz ragadta meg a karját. A válla fölött hátranézve megpillantotta Bairt. Idősebb társa is felöltözött.

– Tudós asszony – szólalt meg Aviendha önkéntelenül.

– Tudós asszony – válaszolta Bair mosolyogva.

– Van valami...?

– Elmegyek Rhuideanba – magyarázta Bair és felpillantott az égre. – Lennél kedves nyitni egy Kaput nekem?

– Végigmész az üvegoszlopok között?

– Az egyikünknek meg kell tennie. Függetlenül attól, amit Amys mondott, Elenar még nem áll készen, főleg nem arra, hogy meglássa... meglásson valami ilyesmit. Az a lány, az ideje felét egyébként is azzal tölti, hogy csak rikoltoz, mint a rohadó dög utolsó húscafatai miatt civakodó keselyűk.

– De hát...

– Ó, ne kezdd már te is! Most már te is közénk tartozol, Aviendha, ám én akkor is olyan öreg vagyok, hogy még a nagyanyádra is vigyázhattam volna kisded korában!

Bair megrázta a fejét. Ősz haja mintha izzani kezdett volna a szűrt holdfényben.

– Én vagyok a legalkalmasabb arra, hogy menjek – folytatta. – A fókuszálókat kímélnünk kell, hiszen csatára készülünk, ugyanakkor nem fogom megengedni, hogy holmi gyerek sétáljon be az Oszlopok közé! Majd én megyek. Akkor most kaphatok egy Kaput? Teljesíted a kérésemet, vagy kezdjem el unszolni Amyst, hogy megtegye nekem?

Aviendha nagyon szívesen megnézte volna, ahogy valaki megpróbálja unszolással bármire is rávenni Amyst. Sorileának talán sikerülhetne. Ennek ellenére befogta a száját, majd megalkotta a Kapu megnyitásához szükséges megfelelő fonatot.

A gyomra valósággal görcsbe rándult, amikor arra gondolt, hogy mások is átélik azt, amit ő. Mit jelent az, ha Bair esetleg pontosan ugyanazzal a látomással tér vissza? Ez talán arra utalna, hogy pontosan az a jövő vár rájuk?

– Tényleg olyan szörnyű volt? Ennyire? – kérdezte halkan Bair.

– Borzalmas! A lándzsák zokogtak, a kövek pedig elporladtak volna tőle, Bair! Inkább magával Szemégetővel táncoltam volna!

– Akkor pedig sokkal jobb, ha én megyek, és nem valaki más! A legerősebbnek kell mennie. Ez az ő feladata.

Aviendha gondosan ügyelt arra, hogy ne vonja fel a szemöldökét. Bair tényleg olyan szívós volt, mint a cserzett bőr, de hát a többi tudós asszonyt sem lehetett éppenséggel érzékeny virágsziromnak tartani.

– Bair – szólalt meg hirtelen a lány, mert eszébe jutott valami –, találkoztál valaha is egy Nakomi nevű asszonnyal?

– Nakomi – ismételte meg Bair a nevet. – Igen ősi elnevezés! Nem ismerek senkit sem, aki használta volna. Miért?

– Útban Rhuidean felé találkoztam egy aiel nővel – magyarázta a lány. – Azt állította, hogy nem tudós asszony, de volt benne valami...

Megrázta a fejét.

– Csak kíváncsiskodtam.

– Hát, így legalább részben megtudhatjuk, hogy mi az igazság ezekkel a látomásokkal kapcsolatban – bólintott Bair, és elindult a Kapu felé.

– De mi van akkor, ha igaz, amit láttam, Bair? – tört elő a kérdés Aviendhából. – Mi van akkor, ha semmit sem tehetünk?

Az idős nő megfordult.

– Azt mondtad, hogy láttad a gyermekeidet?

Aviendha bólintott. A látomásnak erről a részéről nem számolt be a többieknek részletesebben. Úgy érezte, hogy ez elsősorban rá tartozik.

– Változtasd meg az egyikőjük nevét! – mondta Bair. – Soha ne mondd ki azt a nevet, ahogy a látomásban hívták! Még nekünk se áruld el! Abból majd kiderül. Ha egy dolog megváltozhat, akkor lehet, hogy a többi is másként alakul. Másként fog alakulni. Nincs kőbe vésve a sorsunk, Aviendha. Csak egy ösvény, amit elkerülünk. Együtt.

A fiatalabb nő önkéntelenül is bólintott. Igen, a változás csupán apró, egyszerű dolognak tűnt, ám mégis nagyon sokat jelentett.

– Köszönöm, Bair.

Az idős tudós asszony biccentett, aztán átlépett a Kapun, és futva elindult az éjszaka sötétjében a város irányába.

Talmanes vállal nekivetette magát egy durva láncinget viselő, toronymagas, vaddisznóképű tralloknak. A bestiából orrfacsaró bűz áradt: a füst, a nedves szőr és a mosdatlan bőr szaga. Felnyögött, ahogy a harcos nekivágódott. Ezeket a dögöket mindig is meglepte, ha valaki meg merte támadni őket.

A főtiszt hátrébb lépett. Kirántotta kardját a szörnyszülött oldalából, miközben a trallok összerogyott. Talmanes gyorsan előbbre lépett, és a pengét a bestia torkába mélyesztette. Nem törődött a lábára lecsapódó töredezett körmökkel. Az élet kihunyt a túlságosan is emberi gombszemből.

Körülöttük a Banda tagjai harcoltak, üvöltöztek, hörögtek és öltek. Az utca meredeken emelkedett a Palota irányába. A trallok hordák valósággal elsáncolták magukat odafent. Szilárdan tartották az átjárókat és megakadályozták, hogy a katonák feljussanak a hegytetőre.

Talmanes lerogyott és a nekivetette a hátát az épület falának. A szomszédos házat felgyújtották, így az utca ragyogó, éles fényárban úszott, és perzselő hőség tört a küzdőkre. A lángok azonban valahogyan dermesztően hidegnek tűntek, a sebéből kisugárzó elviselhetetlen, lüktető fájdalomhoz képest. A lüktetés a lábán keresztül már eljutott a lábfejébe, és lassan végigette magát a vállán is.

Vér és fényverte hamu! – gondolta. – Mit nem adnék, ha pár órára csendesen pipázgatva leülhetnék elolvasni egy jó könyvet! Ha végre békén hagynának! Azok, akik a csataterekről, a dicsőséges halálról szónokoltak, kivétel nélkül veszett bolondok voltak. Már hogy a fenébe volna dicsőséges, ha valaki ebben a mocsokban, a tűzben és a vérben veszíti életét? Jómaga bármikor gondolkodás nélkül a békés elmúlást választotta volna.

Nagy nehezen feltápászkodott. Az arcán izzadság csorgott. Odalent trallokok gyülekeztek a hátvédje mögött. Elzárták az utat Talmanes csapatai mögött, ám az egységek tovább tudtak haladni. Keresztülverekedték magukat az előttük elhelyezkedő trallokokon.

Visszavonulni persze így meglehetősen nehéz lesz. Nemcsak a főútvonal volt tele az ellenséges szörnyszülöttekkel, hanem a városi harc sajátosságai miatt a trallokok kis csoportjai is bármikor felbukkanhattak, hogy lecsapjanak a szárnyakra. Akkor is, amikor a Banda előrenyomult, de akkor is, ha később majd visszavonulnak.

– Mindent bele, emberek! – bömbölte, majd maga is támadásba lendült. Elindult felfelé az utcán, és rátámadt az utat elzáró trallokokra. Már egészen közel jártak a Palotához. A pajzsával megállította egy kecskefejű trallok kardcsapását, mielőtt az lemetszhette volna Dennel fejét. Megpróbálta visszanyomni a szörnyszülött fegyverét, de hát a Fényre, ezek a bestiák átkozottul erősek voltak. Talmanes éppen csak elkerülhette, hogy ez a dög lenyomja a földre, miközben Dennel végre magához tért. Az ellenség combjára támadt, és leterítette.

A főtiszt mellett most Melten bukkant fel. A határvidéki ragaszkodott az adott szavához. A parancsnoka közelében maradt, és készen állt arra az esetre, ha Talmanes elérkezettnek látta a megváltó halál idejét. Sikerült tovább küzdeniük magukat felfelé. A trallokok ugyan meginogtak, de aztán rendezték a soraikat A tűz fényében valósággal hullámzott a sötét szőr vicsorgó, hörgő tömege. Csak úgy csillogott a szemük és a fegyverük.

Rengetegen voltak.

– Kitartás! – üvöltötte Talmanes. – Dicsőség Mat nagyúrnak, és a Vörös Kéz Bandájának!

Ha Mat is itt lett volna, akkor valószínűleg káromkodott volna egy sort, meg legalább annyi panasz hagyta volna el a szájától de csak azért, hogy utána valamilyen csodálatos harctéri húzással valamennyiük életét megmentse. Talmanes ugyan nem tudta megismételni Mat őrületről és lángelméről egyaránt tanúskodó mesterfogását, ám hangos kiáltása igenis bátorságot öntött az embereibe. Megszilárdultak a soraik. Gavid felsorakoztatta kéttucatnyi számszeríjasát – eddig már csak ők kísérték el Talmanest – és felmentek egy olyan ház tetejére, amelyik még nem gyulladt ki. Újra és újra sortüzet nyitottak a trallokokra.

A gyilkos lövések megtörtek volna egy emberi sereget, de nem volt hatásuk a trallokokra. A rövid nyílvesszők végeztek ugyan néhánnyal, de nem annyival, amennyit a parancsnok remélt.

Van itt még egy enyész – gondolta Talmanes. – Az nyomja őket előre. A Fényre, nem szállhatok szembe még eggyel, már az előzőnek sem kellett volna nekimennem!

Hiba volt, hogy talpon maradt. Melten kulacsa már rég kiürült. Az utolsó cseppig megitta, hogy elnyomja a fájdalmat. Az elméje kezdett elhomályosulni. Nem engedhette meg magának, hogy még jobban eltompuljon. Dennel és Londraed között az első sorba küzdötte magát. Erősen összpontosítva harcolt. A lefelé vezető út kockakövein a trallokok vére folyt lefelé.

Az emberei remekül harcoltak, ám kimerültek, és az ellenség túlerőben volt. Odalent egy újabb trallok ököl csatlakozott az utat elzárókhoz.

Hát ez a nagy helyzet! Vagy nekiesik a visszavonulás útját elzáró csapatnak, ami persze azzal járt volna, hogy a hátukat kellett mutatni azoknak, akikkel eddig szemből küzdöttek, vagy pedig kisebb rajokra bontja a csapatait, hogy a katonák a sikátorokon keresztül megpróbáljanak eljutni a lenti kapuhoz. Ott majd újra rendezik a soraikat.

Beszívta a levegőt, hogy kiadja a parancsait.

– Dicsőség a Fehér Oroszlánnak! – harsant fel ekkor a hangos üvöltés. – Andorért és a királynőért!

Talmanes megpördült, és látta, hogy odafent fehér és vörös zubbonyt viselő harcosok szakítják meg a szörnyszülöttek sorait. Oldalról, az egyik sikátorból andori pikások bukkantak elő. Hátba kapták azt a trallok hordát, ami az előbb csapdába zárta a Bandát. Az ellenség a közeledő acélhegyeket látva megtört. Egyetlen pillanatig tartott csak, hogy bömbölő tömegük, hasonlóan ahhoz, ahogy kipukkad a váladékkal teli hólyag, szétfröccsent, és a trallokok megpróbáltak elmenekülni a szélrózsa minden irányába.

Talmanes megtántorodott. Kénytelen volt földbe döfött kardjára támaszkodni, miközben Madwin átvette a parancsnokságot, és ellentámadásba lendülve az embereivel igyekezett a lehető legtöbbet megölni a menekülő trallokok közül.

A királynő testőrségének véres egyenruháját viselő tisztek rohantak lefelé a hegyoldalon. Semmivel sem néztek ki jobban, mint a Banda tagjai. Élükön Guybon állt.

– Te zsoldos! – kiáltott oda Talmanesnek. – Köszönöm, hogy idejöttetek!

Talmanes savanyú képet vágott.

– Úgy viselkedsz, mintha mi mentettünk volna meg. Ahogy én látom a dolgokat, ennek pont az ellenkezője történt.

Guybon elvigyorodott a lángok fényében.

– Kellő időben érkeztetek. Ezek a trallokok a Palota kapuját támadták. Bocsánatot kérek, hogy ilyen sokáig tartott ideérni hozzátok. Kezdetben még nem jöttünk rá, hogy mi miatt jöttek át ide, ebbe az irányba.

– A Fényre! A Palota még mindig áll?

– Igen – felelte Guybon. – Persze tele vagyunk menekültekkel.

– És a fókuszálók? – tudakolta reménykedve Talmanes. – Az andori seregek miért nem tértek vissza a királynővel?

– Árnybarátok – komorodott el Guybon. – Őkirálynői felsége magával vitte a Vérség legtöbb tagját. Főleg a legerősebbeket. Akiket itt hagyott, azok négyen együtt elég erősek voltak ahhoz, hogy megnyissanak egy Kaput. De aztán... egy orgyilkos végzett kettőjükkel, mielőtt a többiek meg tudták volna állítani. A maradék két asszony nem elég erős ahhoz, hogy segítségéit küldjenek. A tudásukat arra használják, hogy Gyógyítsák a sebesülteket.

– Vér és fényverte hamu! – mordult fel Talmanes, ám kis híján megremegett a reménytől. Lehet, hogy azok a nők nem tudnak Kaput nyitni, de talán tehetnek valamit a sebe ellen. – Ki kellene vezetned a menekültek a városból, Guybon! Az embereim tartják a déli kaput.

– Az nagyszerű – válaszolta az andori főtiszt. Kihúzta magát. – Majd te elvezeted a menekülteket. Nekem meg kell védenem a Palotát.

Talmanes a homlokát ráncolta. Nem kellett engedelmeskedni Guybon parancsainak. A Bandának megvolt a saját parancsnoki láncolata, és kizárólag a királynőnek tartozott számadással. Mat ezt nagyon is egyértelművé tette, amikor elfogadta a szerződésüket.

Sajnálatos módon azonban Guybonnak sem kellett engedelmeskednie Talmanesnek. A sebesült mélyen beszívta a levegőt, de aztán kábultan megtántorodott. Melten megragadta a karját, nehogy elessen.

A Fényre, de fájt! Hát miért nem tud az oldala úgy viselkedni, ahogy az egy tisztességes testrésztől elvárható lett volna? Miért nem vált érzéketlenné? Vér és fényverte hamu! El kell jutni az egyik Vérséghez.

Reménykedve megkérdezte:

– Tud Gyógyítani az a két asszony?

– Már el is küldettem értük – felelte Guybon. – Mihelyt megláttuk ezt a sereget.

Hát ez is több, mint a semmi.

– Tényleg itt akarok maradni! – figyelmezette az andori főtiszt. – Nem fogom elhagyni a szolgálati helyemet.

– De miért? A város elveszett, jóember!

– A királynő megparancsolta, hogy rendszeresen jelentsünk a Kapukon keresztül – magyarázta Guybon. – Előbb-utóbb csodálkozni kezd, hogy miért nem küldtünk futárokat. Küld majd egy fókuszálót, hogy mi ez a nagy csend. Ez a futár a Palota Utazóterére fog megérkezni akkor...

– Nagyuram! – kiáltotta valaki. – Talmanes nagyúr!

Guybon elhallgatott. Talmanes megfordult, és az egyik közeledő felderítőjére, Filgerre nézett. A kopaszodó férfi gyorsan rohant felfelé a hegyoldal véráztatta kockakövein. Arcát többnapos borosta borította. Parancsnoka halálra váltan figyelte az érkezését. Filger azok közé tartozott, akiket lent hagyott, hogy városkaput őrizzék.

– Nagyuram! – kiáltotta lihegve a felderítő. – A trallokok megszállták a városfalakat! Feljutottak a mellvédekre, ahonnan nyilakat lőnek ki meg lándzsákat hajigálnak bárkire, aki csak közelebb megy hozzájuk. Sandip hadnagy küldött, hogy figyelmeztessem.

– Vér és fényverte hamu! Mi van a kapuval?

– A kaput tartjuk – válaszolta Filger. – Egyelőre.

– Guybon! – kiáltotta Talmanes, és megfordult. – Mutass már némi könyörületet, jóember! Valakinek meg kell védeni azt a kaput! Kérlek, vezesd ki a menekülteket, és adj erősítést az embereimnek! Egyedül azon a kapun keresztül hagyhatjuk el majd a várost.

– De hát a királynő hírnöke...

– Őfelsége majd rájön, hogy mi a fészkes fene történt itt, ha kegyeskedik egy pillantást vetni a városra. Nézz már körül! Őrült dolog volna a Palota védelmével próbálkozni! A város elpusztult! Ez már csak egy halotti máglya!

Guybon arcán ellentétes érzelmek látszottak. Összeszorította a száját.

– Tudod, hogy igazam van! – figyelmeztette Talmanes, és valósággal meggörnyedt a kíntól. – Az lesz a lehető legjobb, ha segítséget küldesz a déli kaput védő embereimnek. Tartsátok nyitva, hogy a lehető legtöbb menekült eljusson oda.

– Talán igen – bólintott az andori parancsnok. – De hát hagyjam, hogy felgyújtsák a Palotát?

– Megpróbálhatod a lehető legtöbbet kihozni az áldozatból magyarázta Talmanes. – Mi volna, ha néhány katonát itt hagynál? Hogy tovább védjék a Palotát. Ameddig csak lehet, visszaverik a trallokokat. Az ellenség akkor ide összpontosítja az erőit, és nem állja el a menekülő emberek útját. Amikor pedig a harcosaid már nem tudnak tovább védekezni, a Palota túloldalán visszavonulhatnak. Onnan maguk is megpróbálhatnak eljutni a déli kapuhoz.

– Elég jó terv – ismerte be vonakodva Guybon. – Elfogadom. Veled viszont mi lesz?

– El kell jutnom a sárkányokhoz – felelte Talmanes. – Nem engedhetjük, hogy az Árnyék kezébe kerüljenek! A belső város peremén egy raktárban helyezték el őket. A királynő kerülte velük a feltűnést. Nem akarta, hogy a kint táborozó zsoldos csapatok felfigyeljenek az új fegyverre. Meg kell találnom a sárkányokat! Ha lehetséges, visszaszerzem, ha nem, akkor elpusztítom őket.

– Hát legyen – biccentett az andori. Elfordult. Látszott rajta a csalódottság, de fejet hajtott az elkerülhetetlen előtt. – Az embereim azt teszik, amit javasoltál. Az egységeim fele kivezeti a menekülteket, utána pedig segítenek a katonáidnak megtartani a déli kaput. A másik fele egy kicsit tovább védelmezi a Palotát, majd visszavonulnak. Én viszont veled jövök.

– Tényleg szükségünk van itt ennyi lámpásra? – méltatlankodott a szoba hátsó felében egy zsámolyon ülő aes sedai. Úgy kihúzta magát, mintha egy trónon foglalt volna helyet. – Gondolj csak bele, milyen sok olajat elpocsékolsz!

– Szükségünk van azokra a lámpákra! – mordult fel Androl. Az éjszakai eső csíkokat rajzolt az ablakra, ám a férfi nem törődött a kopogással, hanem igyekezett a kezében tartott bőrdarabra összpontosítani. Tűvel és cérnával dolgozott. Egy nyerget készített. Ebben a pillanatban éppen azt a vastag övet fejezte be, ami majd a ló hasa alatt rögzíti a nyerget.

Megfogta a tímárárt, és két párhuzamos sorban lyukakat szúrt a bőrbe. Élvezte, hogy a munka megnyugtatja. A szerszám gyémánt alakú réseket hagyott maga után. Ha sietett volna, akkor kalapácsot is használhatott volna. Ebben a pillanatban azonban úgy érezte, hogy jobb lesz anélkül kilyukasztani a bőrt.

Felvette az öltések helyének bejelölésére használt kis kereket. Kimérte, hogy hova kerüljenek a következő lyukak. Újra az ár következett. Az ilyen munkadarabok esetén úgy kell tartani a szerszámot, hogy a gyémántok lapos oldala nézzen egymás felé. Így akkor, ha majd összehúzódik a bőr, az öltések nem fogják szétfeszíteni a réseket. Ha gondosan ügyel a varrás minőségére, akkor a nyereg még évek múlva is kiválóan szolgálja a gazdáját. A lyukak két sorát olyan közel kellett kialakítani, hogy támogassák egymást, ám ugyanakkor kellő távolságot kellett tartani, mert csak így lehetett elkerülni, hogy átszakadjon a köztük lévő bőrdarabka. Ebben az is segített, ha nem egymás mellett ütött lyukakat.

Apróságok. Az embernek persze oda kellett figyelni arra, hogy az ilyen apróságok is rendben legyenek, és...

Megcsúszott az ujja. A következő lyukat elrontotta. A gyémántalakzat rossz irányba nézett. Abban a pillanatban két rés között elszakadt a bőr.

Kevés hiányzott ahhoz, hogy az egész munkadarabot dühösen a sarokba vágja. Aznap éjjel már ötödször követett el hibát!

A Fényre! – gondolta, és a tenyerét az asztal lapjára szorította. – Hova tűnt a híres önuralmam?!

Sajnálatos módon a válasz kézenfekvő volt. A Fekete Torony ilyen nyugtalan. Úgy érezte magát, mint egy soklábú nachi, amelyiket egy parti tócsában hagyott a visszavonuló apály. Az állatka kétségbeesetten várta a víz visszatérését, miközben szemmel tartotta a part mentén egyre közelebb érő gyerekek felé pislogott. A kölykök vödröket hoztak magukkal, és mindent összeszedtek, amiről sejteni lehetett, hogy jó az íze...

Vett egy mély lélegzetet és ismét felemelte a bőrdarabot. Évek óta nem végzett ilyen hitvány munkát, de akkor is be fogja fejezni. Ha az ember befejezetlenül hagy egy dolgot, akkor az majdnem olyan szörnyű volt, mintha elrontotta volna a részleteket.

– Különös – szólalt meg az aes sedai. A Piros ajah tagját Pevarának hívták. Androl valósággal érezte a hátán a nő tekintetét.

Éppen egy Piros nővér. Persze Tairban ismertek ám egy ide vágó közmondást: a közös úti cél miatt igencsak eltérő útitársak is felszállnak ugyanarra a hajóra. Lehet, hogy mégis inkább a saldaeai közmondást kellene felidézni? Ha a fickó kardja az ellenséged torkának szegeződik, akkor ne vesztegesd az idődet annak felidézésével, hogy ugyanez a penge nemrég még téged fenyegetett.

– Szóval – folytatta Pevara –, éppen arról meséltél, hogy milyen volt az életed, mielőtt eljöttél volna a Fekete Toronyba.

– Szerintem semmi ilyesmiről nem beszéltem – ellenkezett Androl, és újra varrni kezdett. – De miért? Mit akar tudni?

– Egyszerűen csak kíváncsi vagyok. Azok közé tartoztál, akik a saját jószántukból jöttek el, hogy megnézessék a képességeiket, vagy téged is akkor találtak meg, amikor azok a vadászok elindultak toborozni?

A férfi feszesre húzta a cérnát.

– Saját magam jöttem. Ha nem tévedek, ezt Evin már elmondta tegnap önnek, amikor felőlem érdeklődött.

– Nahát – állapította meg a nő. – Ezek szerint szemmel tartotok.

Androl most az aes sedai szemébe nézett. Leengedte a bőrt. – Erre kitanítják önöket?

– Mire? – kérdezte Pevara ártatlanul.

– Arra, hogyan irányítsák a beszélgetéseket. Most is ott ücsörög, miközben szinte már azzal vádol, hogy kémkedem ön után, pedig éppenséggel ön volt az, aki miattam kivallatta a barátaimat.

– Tudni akarom, hogy milyen erőforrások állnak a rendelkezésemre!

– Azt akarja tudni, hogy miért dönthet úgy egy férfi, hogy eljön a Fekete Toronyba. Miért akarja megtanulni az Egyetlen Hatalom használatát?

Nem kapott választ. Úgy vélte, hogy a nő azon gondolkozik, mit is mondhatna anélkül, hogy gondjai lennének a Három Esküvel. Egy aes sedai-jal beszélgetni olyan volt, mintha az ember megpróbálta volna követni a nedves fűben sikló zöld kígyót.

– Hát igen – szólalt meg Pevara.

A férfi nagyot pislogott meglepetésében.

– Igen, ezt akarom tudni – folytatta a nő. – Hiszen szövetségesek vagyunk, függetlenül attól, hogy ennek örülünk-e vagy sem! Tudni akarom, hogy milyen ember ágyában kötöttem ki.

Mélyen Androl szemébe nézett.

– Persze, csak a szó átvitt értelmében.

A megszólított kénytelen volt hatalmas levegőt venni. Kényszerítenie kellett magát arra, hogy nyugodt maradjon. Annyira utálta, ha aes sedaiokkal kellett beszélnie. Elképesztő, ahogy minden szavát kiforgatták. Ráadásul, igencsak feszülten töltötték el az éjszakát, és még a nyerget sem tudta rendesen elkészíteni. Akkor is nyugodt marad, hogy égne meg a Fényben!

– Gyakorolnunk kellene az összekapcsolódást – folytatta Pevara. – Előnyünkre válhat Taim embereivel szemben, ha majd eljönnek értünk. Igaz, csupán kis előny lesz.

A férfi félresöpörte a beszélgetőtársa iránt érzett ellenszenvét. Éppen elég baja volt enélkül is. Arra összpontosított, hogy hideg fejjel gondolja át a hallottakat.

– Hogy összekapcsolódjunk?

– Ugye tudod, hogyan kell?

– Sajnos nem.

– Néha egyszerűen elfelejtem, hogy mennyire tudatlanok vagytok... – méltatlankodott Pevara. Elhallgatott és csücsörítve bámult maga elé, mintha csak rájött volna arra, hogy elszólta magát.

– Az összes férfi tudatlan, aes sedai! – figyelmeztette Androl. – Persze mindenkinek más területen vannak hiányosságai, ám a világunk már csak olyan, hogy egyetlen teremtett lélek sem lehet mindennel tisztában.

Úgy tűnt, hogy a nő nem egészen erre a válaszra számított. Kőkemény tekintettel ismét alaposan felmérte magának Androlt. Nem szerette azokat a férfiakat, akik képesek voltak fókuszálni?

Ezzel persze így volt a legtöbb ember is. Csak hát ez a nőszemély nem érte be a puszta ellenszenvvel: azzal töltötte az egész életét, hogy az Androlhoz hasonló férfiakra vadászott.

– Amikor összekapcsolódunk, akkor egyfajta kört vagy hálózatot alkotunk – magyarázta Pevara. – Férfiak és nők együtt. Egyesítik az erejüket. Közösen használják az Egyetlen Hatalmat. Egészen meghatározott módon kell csinálni.

– Akkor viszont a M'Hael is tud róla.

– A férfiak nő nélkül nem tudnak összekapcsolódni – folytatta az aes sedai. – Sőt, néhány ritka kivételtől eltekintve, egy ilyen körben több nőnek kell lennie, mint férfinak. Összekapcsolódhat egy nő és egy férfi, vagy éppen egy nő és két férfi, valamint két nő és két férfi. Így tehát most egy három főből álló kapcsolatot hozhatunk létre belőlem és kettőtökből. Nem nagy, de akkor is a hasznunkra válhat.

– Keresek önnek két férfit, akivel gyakorolhat – válaszolta Androl. – Azok közül, akikben megbízom, úgy vélem, hogy Nalaam a legerősebb. Emarin is nagyon erőteljes, de nem hinném, hogy már eljutott volna az ereje tetőpontjára. Ugyanez igaz Jonnethre is.

– Ők a legerősebbek? – csodálkozott Pevara. – Nem pedig te?

– Nem – felelte Androl, és folytatta a munkáját. Kint már egyhébben esett az eső, és az ajtó résén át hideg levegő áradt be a szobába. Az egyik lámpásban már alig maradt olaj. Megnőttek az árnyékok. Varrás közben idegesen figyelte a sötétséget.

– Ezt azért elég nehezen tudnám elhinni, Androl mester. Hiszen valamennyien neked engedelmeskednek.

– Azt hisz, amit akar, aes sedai. Én vagyok a leggyengébb közöttük. Talán az egész Fekete Toronyban én vagyok a leggyengébb.

Ezt hallva az asszony elhallgatott. Androl felkelt, hogy újratöltse a kialvófélben lévő lámpást. Éppen leült, amikor az ajtón kopogás hallatszott. Emarin és Canler léptek be. Mind a ketten bőrig áztak, ám kettőjük között ez volt az egyetlen hasonlóság, hiszen az egyik érkező magas volt, kulturált és óvatos, míg a másik rögeszmés és szószátyár. Ennek ellenére csak akadtak közös dolgaik. Úgy tűnt, hogy nagyon is jól érezték magukat a másik társaságában.

– Igen? – kérdezte Androl.

– Lehet, hogy működni fog – válaszolta Emarin, majd levette átázott köpenyét, hogy felakassza az ajtó melletti fogasra. Ruházatát teari stílusú hímzés díszítette. – Igencsak vad viharra lesz szükségünk. Az őrök gondosan figyelnek.

– Úgy érzem magam, mintha én volnék a falu díjnyertes tenyészbikája! – mérgelődött Canler, és indulatosan toporogni kezdett, hogy lejöjjön a sár a csizmájáról, miután felakasztotta a köpenyét. – Mindegy, hogy hová megyünk, Taim kegyeltjei lesnek minket a szemük sarkából. Vér és fényverte hamu, Androl! Tudják! Tudják, hogy megpróbálunk elszökni.

– Találtatok bármilyen gyenge pontot? – tudakolta Pevara előbbre hajolva. – Olyan helyet, ahol nem őrzik annyira a falat?

– Úgy tűnik, hogy minden, a szolgálatban lévő őrök személyétől függ, Pevara sedai – válaszolta Emarin udvarias biccentéssel.

– Hát... azt hiszem, ez érhető. Említettem már, hogy mennyire meglepő, hogy mindannyiótok közül éppenséggel egy teari tanúsítja irányomban a legnagyobb tiszteletet?

– Ha valaki udvarias önhöz, Pevara sedai, az még nem feltétlenül a tisztelet jele! – figyelmeztette Emarin. – Viszont kiderül, hogy az illetőnek volt gyerekszobája, és hogy kiegyensúlyozott a természete.

Androl elmosolyodott. Imádta, amikor Emarin sértegetett valakit. Az esetek jelentős részében a kigúnyolt áldozat fel sem fogta, hogy nevetség tárgyává tették. Csak akkor jött rá, amikor már rég magára maradt.

Pevara szája leheletnyit megmoccant.

– Hát világos. Szemmel tartjuk majd az őrségváltásokat. Amikor pedig kitör a következő vihar, akkor kihasználjuk az ítéletidőt, és átmászunk a falon ott, ahol azok az őrök állnak, akiket a legfigyelmetlenebbnek tartunk.

A két férfi Androl felé fordult. Ő viszont azon kapta magát, hogy a szoba sarkát bámulta. Az asztal árnyékát. Nem volt az még kisebb az előbb? Elindult Androl felé?

– Nem szívesen hagynám hátra a bajtársaimat – szólalt meg, és minden önuralmát összeszedve elfordult a saroktól. – Többtucatnyi olyan férfi és legény él még itt, akik nem kerültek Taim irányítása alá. Nem szöktethetjük ki az összeset anélkül, hogy ne figyelnének fel ránk. Ha pedig itt hagyjuk őket, az azzal a kockázattal jár...

Képtelen volt kimondani. Egészen pontosan nem tudhatták, hogy mi történik. Az emberek megváltoztak. Egyetlen éjszaka elég volt ahhoz, hogy egykori megbízható szövetségeseikből ellenség legyen. Pont úgy néztek ki, mint azelőtt, de valahogy mégis gyökeresen átalakultak. Valami volt a tekintetükben. Androl megremegett.

– A lázadó aes sedaiok küldöttei még mindig kint táboroznak a kapuk előtt – folytatta Pevara. Azok a nők már elég régóta kint várakoztak. Azt állították, az Újjászületett Sárkány ígért nekik őrzőket. Taim még egyetlenegyet sem engedett be közülük a Toronyba. – Ha elérjük őket, megrohanhatjuk a Tornyot, és kiszabadíthatnánk a hátrahagyottakat.

– Tényleg ilyen könnyű volna? – kételkedett Emarin. – Taimnak egy egész falura való túsza lesz. Sok társunk magával hozta a családját is.

Canler bólintott. Ő is a családjával érkezett. Magától nem fogja hátrahagyni őket.

– Ezenfelül pedig – szólalt meg halkan Androl, és megfordult A zsámolyán, hogy Pevara arcába nézhessen – komolyan gondolja, hogy azt a csatát az aes sedaiok nyernék meg?

– Sokan közülük évtizedeken, néhányan pedig évszázadokon át készültek.

– És pontosan mennyi időt is töltöttek harcolva?

Pevara nem válaszolt.

– Ezen a helyen sok száz olyan férfi él, akik tudják használni az Egyetlen Hatalmat, aes sedai – folytatta Androl. – Mindegyiket arra képezték ki – mégpedig igen hatékonyan –, hogy fegyver legyen. Nekünk nem tanítottak politikát vagy történelmet. Nem sajátítottuk el, hogyan kell befolyásolni a nemzeteket. Gyilkolni tanultunk. Egyetlen férfi, vagy legény sem akad itt, akit ne kényszerítettek volna arra, hogy minden erejét beleadva fejlődjön. Növekedni kellett, hogy még erősebbek legyünk. Hogy romboljunk. Nagyon sokan ráadásul őrültek. Képesek volnának legyőzni őket az aes sedaiok? Főleg úgy, hogy a megbízhatóak közül – azok közül, akiket szeretnénk megmenteni – jó páran Taim talpnyalói oldalán fognak küzdeni, ha azt látják, hogy megindult az aes sedaiok támadása.

– Érveid nem teljesen haszontalanok – biccentett Pevara.

Akár egy királynő – gondolta a férfi. Nem akarta hagyni, hogy lenyűgözze beszélgetőtársa viselkedése.

– Ennek ellenére, értesítenünk kell a külvilágot – folytatta az asszony. – Valóban nem volna bölcs dolog, ha minden erőnkkel támadásba lendülnénk. De helytelennek tartom, hogy csak itt ücsörgőnk, miközben egymás után egyesével lecsapnak ránk...

– Magam is úgy vélem, hogy helyénvaló lenne kiküldenünk valakit – vágott a szavába Emarin. – Figyelmeztetnünk kell a Sárkány nagyurat.

– A Sárkány nagyúr cserbenhagyott minket, Emarin! – hördült fel Canler. Leült a fal mellé. – Nem is törődik velünk! Hiszen...

– Az egész világ súlya nehezedik az Újjászületett Sárkány vállára, Canler – felelte halkan Androl. Canler elhallgatott. – Nem tudom miért hagyott itt minket, de szeretném azt hinni, azért, mert úgy vélte, hogy képesek vagyunk odafigyelni a dolgainkra.

Végighúzta az ujját a bőrszíjon, majd felkelt.

– Eljött a próbatétel ideje. A Fekete Torony megmutathatja, hogy mennyit ér. Ha kénytelenek volnánk elbújni az aes sedaiok szoknyája mögé, akkor azzal alájuk rendelnénk magunkat. Ha pedig el kell szaladnunk a Sárkány nagyúrhoz, akkor semmik sem leszünk, ha ő már nincs többé.

– Most már nem békélhetünk meg Taimmall – figyelmeztette Emarin. – Mindannyian tudjuk, hogy mit művel.

Androl nem nézett Pevara felé. A nő beszámolt a gyanújáról. Hiába készítettek fel hosszú évek gondos kiképzésével arra, hogy uralkodjon az érzelmei fölött, a hangjában igenis ott remegett a félelem, amikor elmondta, hogy mit következtetett ki. Tizenhárom myrddraal és tizenhárom fókuszálni tudó nő összekapcsolódva egy iszonyatos szertartás során bárkit át tud állítani az Árnyék oldalára, aki csak képes az Egyetlen Hatalmat használni. Az akarata ellenére is.

– Egész egyszerűen Taim gonosz dolgot művel – folytatta a nő. – Nem csupán arról van szó, hogy néhányan ezt, míg mások azt a vezetőt választották. Más ez a megosztottság. A Sötét Úr művét látjuk, Androl. A Fekete Torony átállt az Árnyék oldalára. Ezzel tisztában kell lennetek.

– A Fekete Torony csupán egy álom – ellenkezett a megszólított, és az asszony szemébe nézett. – A fókuszálni tudó férfiak menedékhelye. Az otthonunk, ahol nem kell félnünk vagy menekülnünk. Ahol nem gyűlölnek minket. Nem engedem meg, hogy Taim elvegye tőlünk. Nem engedem!

Némaság borult a szobára. Csupán a szél korbácsolta az ablakokat. Emarin bólogatni kezdett, Canler pedig felállt, és megragadta Androl karját.

– Annyira igazad van! – kiáltott fel. – Égjek meg a Fényben, akkor is igazad van, Androl! De hát mitévők legyünk? Ők erősek és túlerőben vannak.

– Emarin, hallottál valaha is a knoksi lázadásról? – kérdezte Androl.

– Persze. Igencsak messzire eljutott a híre, még Murandyn kívülre is.

– Fényverte murandyi fajankók! – méltatlankodott Canler. – Lelopják a kabátot a hátadról, és még véresre is vernek, ha nem ajándékozod oda nekik a cipődet!

Emarin a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Knoks igencsak messze fekszik Lugardtól, Canler – folytatta Androl. – Azt hiszem, az ottaniak meglehetősen nagyban hasonlítanak az andoriakra. Az a lázadás nagyjából... hát, jó tíz éve is megvan, hogy kitört.

– A földművesek elzavarták az urukat – vette át a szót Emarin. – Ami azt illeti, nagyon is rászolgált erre... Desartin szörnyű alak volt. Főleg az alárendeltjeivel kegyetlenkedett. Számos katonára támaszkodhatott. Lugardon kívül neki volt az egyik legnagyobb serege. Nagyon úgy tűnt, hogy megpróbálta létrehozni a saját, önálló fejedelemségét. A király pedig semmit sem tehetett ellene.

– És ezt a Desartint elzavarták? – akarta tudni Canler.

– Mégpedig olyan egyszerű férfiak és asszonyok, akik megelégelték a kegyetlenségét – biccentett Androl. – Sőt, a végén még, az egykori cinkosai, a zsoldosok közül is sokan átálltak az oldalunkra. Nagyon erősnek látszott, de belül már szét volt rohadva. Ez okozta a bukását. Ugyanilyen a helyzet itt is. Taim legtöbbé követője nem igazán hűséges hozzá. Az ilyen alakok nem tudják elérni, hogy kövessék őket. Csupán bűntársakat gyűjtenek maguk köré. Olyanokat, akik osztozni akarnak a hatalmon, vagy a vagyonon. Előbb-utóbb rájövünk, hogyan győzhetjük le. Le fogjuk győzni!

A többiek némán bólintottak. Pevara az ajkát csücsörítve bámulta a férfit. Androl valamiért úgy érezte, hogy már megint bolondot csinált magából. Mi a csudáért tisztelik annyira a többiek? Inkább olyan magával ragadó valaki szavaira kellene odafigyelniük, mint amilyen Emarin. Olyan erős vezért kellene követniük, mint amilyen Nalaam lehetne.

A szeme sarkából nagyon is jól látta, hogy az asztal alatt megnövekedett az árnyék. A csápok lassan közeledtek. Összeszorította a fogait. Csak nem mernek lecsapni rá itt, ennyi ember szeme láttára? Ugye nem? Ha az árnyékok tényleg el akarják már pusztítani, akkor kivárják, hogy egyedül maradjon. Hogy megpróbáljon elaludni.

Rettegett az éjszakáktól.

Már akkor is megjelennek, amikor nem ölelem magamhoz a saidint – gondolta. – Égjek meg a Fényben, hiszen megtisztították a Forrást! Semmi okom sincs arra, hogy még jobban meghibbanjak!

Megmarkolta a zsámoly ülőkéjét, és kivárta, hogy elmúljon a rettegés. A sötétség visszahúzódott. Canler felajánlotta, hogy elmegy, és hoz valami innivalót. Meglepő módon igyekezett kedélyesnek látszani. Elindult a konyha irányába, de eszébe jutott, hogy egyedül senki sem mászkálhat, ezért megtorpant.

– Azt hiszem, rám is rám férne egy ital – sóhajtotta Pevara, és csatlakozott hozzá.

Androl visszaült és folytatta a munkáját. Emarin közelebb húzott egy zsámolyt, és letelepedett a bajtársa mellé. Mindezt a legnagyobb lelki nyugalommal tette. Mintha csak egy kényelmes helyet keresett volna magának, ahol pihengethet egy darabig, miközben kibámul az ablakon.

Csakhogy Emarin soha semmit sem tett csak úgy.

– Te is ott harcoltál a knoksi lázadásban – szólalt meg halkan.

– Ezt mondtam volna? – kérdezte Androl. Nem nézett fel, hanem tovább varrta a bőrszíjat.

– Arról beszéltél, hogy a zsoldosok egy része átállt a lázadók oldalára. És arról, hogy veletek voltak. Amikor a lázadókat emlegetted, magadat is közéjük soroltad.

Androl megdermedt. Hogy égnék meg a Fényben! Tényleg vigyáznom kell a számra! Ha Emarin észrevette, akkor az elszólás Pevara figyelmét sem kerülte el.

– Éppen csak hogy arra jártam – szólalt meg végül. – Egyszerűen magával ragadtak az események.

– Neked aztán különös és igencsak viharos a múltad, barátom – felelte Emarin. – Minél többet megtudok rólad, annál kíváncsibb leszek.

– Azt azért nem mondanám, hogy egyedül nekem figyelemre méltó a múltam – válaszolta Androl halkan. – Tisztelt Algarin nagyúr, a Pendaloan-ház főnemese.

Emarin tágra nyílt szemmel hátrahőkölt.

– Hogy jöttél rá?

– Fanshirnak volt egy könyve a teari nemesi családokról – magyarázta Androl. Az említett asha'man katona igazi tudós volt, mielőtt eljött volna a Toronyba. – Volt benne egy érdekes bejegyzés. Az egyik főúri háznak a történelem folyamán gyakran gondja támadt, mert a nemzetség férfitagjai valamilyen meg nem nevezett nehézséggel küzdöttek. Alig néhány tucatnyi év telt el azóta, hogy utoljára szégyent hozott a nevükre egy ilyen kellemetlenség.

– Értem. Úgy vélem, az azért nem lephetett meg különösebben, hogy nemesember vagyok.

– Mégpedig olyan, aki jól ismeri az aes sedaiokat – folytatta Androl. – Ráadásul tisztelettel bánik velük, annak ellenére – vagy éppen azért –, amit a családjával tettek. Ráadásul pedig éppen egy teari nemesről beszélünk. Olyan valakiről, akit nem zavar, hogy – ahogy egy nemesúr mondaná – jobbágyok alatt kell szolgálnia. Ezenfelül pedig együttérzést tanúsít a lázadó alattvalók iránt. Nagyon finoman fogalmazva, barátom, az ilyesfajta hozzáállás cseppet sem jellemző a honfitársaidra. Minden különösebb habozás nélkül meg merném kockáztatni, hogy a te múltad is igencsak figyelemreméltó.

Emarin elmosolyodott.

– Telitalálat. Androl, te aztán kiválóan tudnád játszani a Házak Játékát.

– Ezt azért éppenséggel nem mondanám – felelte a másik vigyorogva. – Amikor utoljára kipróbáltam, kis híján...

Elhallgatott.

– Tessék?

– Inkább hagyjuk – szabadkozott elvörösödve Androl. Esze ágában sem volt beszámolni arról az időszakról. A Fényre, még azt fogják gondolni rólam, hogy én is olyan megrögzött nagyotmondó vagyok, mint Nalaam, ha ezt így folytatom!

Emarin minden figyelmét lekötötte az ablakot bombázó eső.

– Ha az emlékezetem nem csal meg, a knoksi lázadás csupán átmenetileg diadalmaskodott. Alig két évvel később a nemesi család visszaszerezte az uralmat, a lázadókat pedig elűzték vagy kivégezték.

– Igen – válaszolta Androl halkan.

– Akkor pedig most jobban kell vigyáznunk – biccentett Emarin. – Követni foglak, Androl. Mindannyian követünk.

– Hát nem – ellenkezett Androl. – Mi a Fekete Torony harcosai vagyunk. Vezetlek benneteket, ha ez elkerülhetetlen, de nem miattam szállunk küzdelembe. Nem is miattad, vagy bármelyikünkért külön-külön. Csak addig kövessetek, míg Logain vissza nem tér.

Már ha valaha is visszatér – gondolta Androl. – Kapukon át nem lehet bejutni a Fekete Toronyba. Most már nem. Mi van, ha Logain megpróbál visszatérni, és észreveszi, hogy kizárták?

– Hát legyen. Mit fogunk tenni?

Odakintről mennydörgés hangzott.

– Hadd gondolkozzam egy kicsit – válaszolta Androl, és újra a kezébe vette a bőrdarabot és a szerszámokat. – Adjatok egy órát.

– Annyira sajnálom – szólalt meg halkan Jesamyn, ahogy ott térdelt Talmanes mellett. – Nem tudok segíteni. Nem vagyok elég tehetséges ahhoz, bármit is tudjak kezdeni ezzel a sebbel.

A sebesült bólintott, és a helyére húzta a kötést. Az oldalán már teljesen megfeketedett a bőr, mintha súlyos fagyási sérülést szenvedett volna.

A Vérség összevont szemmel nézett a parancsnokra. Az aranyhajú nő egészen fiatalnak látszott, de hát a fókuszálókról nem lehetett igazán megmondani, hogy milyen idősek.

– Elképesztő, hogy még mindig tudsz járni!

– Ezt azért csak erős túlzással nevezném járásnak – válaszolta Talmanes, és bicegve elindult vissza a katonák felé. Bizonytalanul imbolyogva még mindig képes volt talpon maradni, ám egyre többször fogta el a szédülés.

Guybon Dennellel vitatkozott. A zsoldos vadul gesztikulálva mutatott valamit a térképen. Olyan sűrű füst úszott a levegőben, hogy a harcosok közül sokan elfedték az arcukat. Úgy festettek, mint egy hordára való fényverte aiel.

– ...de hát még a trallokok is igyekeznek elkerülni azt a helyet! – méltatlankodott Guybon. – Túl nagy ott a tűz.

– A trallokok csupán visszavonulnak a város falaira – ellenkezett Dennel. – Hagyják, hogy egész éjjel égjen a város. Csupán az a környék nem áll lángban, ahol az Átjárókapu van. Lerombolták a szomszédos épületeket, nehogy oda is átterjedjen a tűz.

– Az Egyetlen Hatalmat használták – szólalt meg Jesamyn Talmanes háta mögött. – Éreztem. Fekete nővérek. Nem javaslom, hogy abba az irányba menjenek.

A Vérség tagjai közül mostanra már csak ő maradt. A társa meghalt. Jesamyn nem volt elég erős ahhoz, hogy Kaput nyisson, de azért igenis megvolt a maga haszna. Talmanes korábban jól látta, ahogy lángra lobbantott hat trallokot, amikor azoknak sikerült áttörniük az arcvonalat.

Abból az összecsapásból éppenséggel kimaradt. Leverte a lábáról a fájdalom. Szerencsére az asszonytól kapott néhány levelet, amit megrágcsálhatott. Ettől kissé elködösült az elméje, ám elviselhető szintre csökkent a fájdalom. Úgy érezte, mintha satuba zárták volna a testét. Lassan, de biztosan összepréselték. Ugyanakkor talpon tudott maradni.

– A leggyorsabb útvonalat válasszuk – döntötte el. – Az a városrész, amelyik nem ég, túl közel van a sárkányokhoz. Nem fogom megkockáztatni, hogy az árnyfattyak felfedezzék Aludrát és a fegyvereit.

Feltéve, hogy ez még nem történt meg.

Guybon gyilkos pillantással fogadta a döntést, de nem tehetett semmit. A Banda önállóan működött. Örömmel fogadták új kísérőjüket, de Guybon nem volt tagja a parancsnokságnak.

Talmanes egysége lassan, óvatosan haladt a sötét városban. Felkészültek a támadásokra. Nagyjából tudták ugyan, hogy hol van az a raktár, de még így is csak nehezen jutottak el oda. Jó pár széles utcát eltorlaszoltak a romok, a tűz vagy az ellenség. Időnként szűk sikátorokban kellett kanyarogniuk. Ezek annyira kacskaringósak voltak, hogy még Guybon és a többi caemlyni is csak a legnagyobb nehézség árán talált vissza az eredeti menetirányukba. Kígyózó útvonalukon sikerült elkerülni azokat a városrészeket, ahol talán már a kockakövek is megolvadtak a tomboló tűz rekkenő hőségétől. Talmanes addig bámulta ezeket a lángokat, míg kiszáradt a szeme. Utána nagy ívben másfelé vezetette az embereit.

Lépésről lépésre közelebb kerültek Aludra raktárához. Kétszer is olyan trallokokba futottak, akik a menekültekre vadásztak. Viszonylag egyszerűen elintézték őket. Az egység maradék számszeríjasai még azelőtt végeztek a szörnyszülöttek több mint felével, hogy azok egyáltalán felfigyelhettek volna a támadásra.

Talmanes csak figyelt. Már nem bízott magában annyira, hogy bekapcsolódott volna a küzdelembe. A seb miatt túlságosan is legyengült. A Fényre! Miért is hagyta ott a lovát? Micsoda ostobaság! Persze az is igaz, hogy a trallokok miatt az állat mindenképpen elmenekült volna.

Mindenféle ostobaság kavarog a fejemben. A kardjával az egyik keresztutca irányába mutatott. A felderítők azonnal odasiettek, és gondosan körbekémleltek mind a két irányba, mielőtt intettek volna, hogy lehet jönni. Alig tudok gondolkodni. Még egy kis idő és magával ragad a sötétség.

Előtte azonban gondoskodni fog a sárkányok védelméről. Kénytelen ezt tenni.

A sikátorból egy ismerős utcára tántorgott ki. Már egész közel jártak. Az utca egyik oldalán lángban álltak a házak. A szobrok leginkább a tűz csapdájában szenvedő, szerencsétlen, elkárhozott lelkekre emlékeztették. A lángnyelvek valósággal tomboltak körülöttük. A fehér márvány lassan megfeketedett.

Az utca másik oldalán némaság uralkodott. Itt semmi sem égett. A szobrok árnyéka úgy táncolt a falakon, mintha csak jókedvű bámészkodók nézték volna az ellenségeik tűzhalálát. A levegő bűzlött a füsttől. Talmanes elködösült elmével úgy vélte, hogy az árnyékokkal együtt a lángoló szobrok is mozognak. Táncra perdültek az árnyék teremtményei. Haldokló szépségeket látott, akiket elpusztított a bőrükön terjedő betegség. A kór megfeketített, felzabálta őket. Végzett a lelkükkel...

– Már közel járunk! – kiáltotta, és tántorogva futásnak eredt. Nem engedhette meg magának, hogy lelassítsa az embereit. Ha ez a tűz eléri a raktárt...

Egy kiégett, üres telek előtt torpantak meg. A korábban itt tomboló tűz mostanra már kialudt. A hatalmas fából ácsolt raktárépület összeomlott. A gerendák csupán halványan parázslottak. Elborították őket a romok és a trallokok félig elszenesedett tetemei.

Az emberei némán Talmanes köré gyűltek. Csupán a lángok ropogása hallatszott. A férfi arcán hideg izzadságcseppek folytak le.

– Elkéstünk – suttogta Melten. – Elhurcolták őket, igaz? A sárkányok felrobbantak volna, ha tűzbe kerülnek. Rájuk törtek az árnyfattyak, elvették a sárkányokat, és felégették a házat.

Talmanes körül a Banda halálosan kimerült harcosai lassan térdre rogytak. Annyira sajnálom, Mat – gondolta a parancsnokuk. – Megpróbáltuk. Tényleg...

A mennydörgésre emlékeztető hangot meghallva azonban megrázkódott, és az embereivel együtt felkapta a fejét. Mintha csak megremegett volna a város.

– A Fényre! – kiáltotta Guybon. – Az árnyfattyak használják a sárkányokat?!

– Talán nem – ellenkezett Talmanes. Hirtelen visszatért az ereje. Újra futásnak eredt. Az emberei felzárkóztak körülötte.

Minden lépés után bénító kín hasított az oldalába. Végigrohant a szobrok utcáján. Jobb kéz felől minden lángban állt, a bal oldalon viszont hideg, élettelenség vette körül.

BUMMM!

Ezek a robbanások nem voltak elég hangosak ahhoz, hogy sárkányokra gyanakodjon. Reménykedjen talán az aes sedaiok segítségében? A dörgést meghallva Jesamyn is felkapta a fejét. Felemelte a szoknyája szegélyét és a férfiakkal együtt rohant. Amikor az egykori raktár helyétől kétutcányira befordultak a sarkon, maguk előtt megpillantották egy jókora, vicsorgó árnyfattyú horda hátsó sorait.

Talmanes maga is megdöbbent, hogy milyen vadul kezdett el üvölteni. Két kézzel emelte a magasba a kardját. A testében perzselő hőség már mindent elborított. Mintha csak az ujjai is lángra kaptak volna. Pontosan úgy érezte magát, mint azok a szobrok. Szénné fog égni a várossal együtt.

A lefejezett trallok még csak nem is sejthette, hogy hóhéra ott állt a háta mögött. A főtiszt máris a következő szörnyetegre vetette magát, az viszont bámulatos eleganciával húzódott oldalra. Amikor megfordult, olyan arcot látott Talmanes, amin nem voltak szemek. A fekete köpeny nem mozdult a szélben. A holtsápadt ajkak vicsorgó mosolyra húzódtak.

A főtiszt azon kapta magát, hogy harsányan kacag. Miért is ne? Szóval az emberei szerint nem volt csipetnyi humorérzéke sem? Könnyedén végigsuhant az „Almaszirmok a szélben” mozgássorán, és olyan erővel sújtott maga elé, mint amilyen iszonyatos tűz belsejében tombolva lassan elemésztette. A myrddraal nyilvánvalóan túl erős ellenfél volt. Talmanes még ereje teljében sem tudott volna egyedül végezni eggyel. Az a szörnyeteg úgy mozgott, mint egy árnyék. Az egyik vívóformából könnyedén átsiklott a következőbe. Ádáz pengéje újra és újra az ellenfele irányába villant. Látszott rajta, biztosra veszi, az is elég, ha csak megkarcolja a férfit.

El is találta Talmanes arcát. A kard hegye belemart a bőrbe, egyenes szalagot hasított a húsába. A férfi felkacagott és pengéjével rávágott a kardra. Az enyész szája tátva maradt a megdöbbenéstől. Nem ilyen válaszra számított. A puszta érintése is elég volt ahhoz, hogy az emberek összeessenek, sikítsanak az izzó fájdalomtól és jajveszékeljenek, jól tudva, hogy ezzel az életük véget ért.

– Már megszúrtatok az egyik átkozott kardotokkal, te bűzlő kecskefattyú! – üvöltötte Talmanes, majd újra és újra támadásba lendült. „A kovács üti a pengét!” Milyen bárdolatlan kardforma! Viszont nagyon is illett a hangulatához.

Az enyész megtántorodott. Talmanes könnyed mozdulattal hátrarántotta a kardját, és alulról felfelé vágva könyökben lemetszette ellenfele hullafehér karját. A kéz messzire repült. Görcsbe ránduló ujjai elejtették a veszedelmes pengét. Talmanes megpördült, hogy lendületet nyerjen, és a kardját két kézzel megragadva levágta az enyész fejét.

Sötét vér szökőkútja csapott a magasba, a szörnyszülött pedig összerogyott. Megmaradt kezével megragadta a véres csonkját. Talmanes ott állt a legyőzött ellenfél fölött. A kardja már túl nehéz volt ahhoz, hogy megtartsa. Kicsúszott az ujjai közül, és hangos csengéssel a kockakövekre zuhant. A férfi megbillent, elveszítette az egyensúlyát, és kis híján az arcára zuhant, de valaki hátulról megragadta.

– A Fényre! – kiáltotta Melten, és lenézett a hullára. – Egy másikat is?

– Rájöttem a titokra! Tudom, hogyan lehet legyőzni őket – suttogta Talmanes. – Csak az kell hozzá, hogy már eleve halott legyél.

Csendben vihogni kezdett. Melten döbbent arccal, némán bámulta a parancsnokát.

Körülöttük többtucatnyi vonagló, haláltusát vívó trallok vergődött a földön. Összekapcsolták őket ezzel az enyésszel. A Banda tagjai Talmanes köré tömörültek. Sokan megsebesültek, és jó néhányan odavesztek. A kimerült és elgyötört emberek alig álltak a lábukon. Kis híján végzetesnek bizonyulhatott volna ez az utolsó összecsapás.

Melten felvette Talmanes kardját. Tisztára törölte. A parancsnoka azonban majdnem összeesett. A hüvelyébe csúsztatta a fegyvert, majd pedig szólt, hogy valaki szerezzen már egy trallok lándzsát mankónak.

– Hé, ti ott, az utca végében! – kiáltotta valaki a messzeségből. – Bárkik is vagytok, köszönjük!

Talmanes tántorogva elindult a hang irányába. Nem is kellett parancsot adnia Filgernek és Marnak. A két felderítő előreiramodott. A sötét utcát valósággal ellepték a legyilkolt trallokok. Eltartott egy darabig, amíg a sebesült parancsnok átmászott a hullahegyen, és meglátta, hogy ki kiabált az előbb.

Valaki barikádot emelt az utca végében. Emberek álltak a tetején. Egyikőjük magasba tartott egy fáklyát. A haját számtalan fonatban fogta össze. Egyszerű barna ruhát és fehér kötényt viselt. Aludra volt az.

– Cauthon katonái – állapította meg a lelkesedés legcsekélyebb jele nélkül. – Hát nem kapkodtátok el a dolgot. Végre azért csak ideértetek.

Az egyik kezében alig öklömnyi bőrhengert tartott. A kis csomagból rövid kanóc lógott ki. Talmanes tudta, hogy ezek a jószágok felrobbannak, ha az asszony meggyújtja a kanócukat, és eldobja őket. A Banda is használt korábban ilyen fegyvert. Parittyából lőtték ki az ellenségre. Nem voltak olyan hatékonyak, mint a sárkányok, de azért jókora erő lappangott bennük.

– Aludra! – kiáltotta Talmanes. – Megvannak még a sárkányok? Kérem, mondja azt, hogy megmentette őket!

Az asszony savanyú képet vágott, de azután intett, és az emberei félrehúzták a barikád egyik oldalát. Bemehettek mögé. Úgy tűnt, hogy hátrébb az utcában több száz, sőt talán több ezer városlakót gyűjtött össze. Amikor a tömeg szétnyílt Talmanes előtt, lenyűgöző látvány tárult fel. A városiak gyűrűjében megpillantott vagy száz sárkányt.

A bronzcsöveket fából ácsolt sárkányszállító kocsikhoz erősítették. Egy-egy ilyen szerkezetet két ló húzott. Mindent összevetve az új fegyver igencsak mozgékonynak bizonyult. A tartókat rögzíteni lehetett a földön, hogy valamennyire csökkentsék a hátralökés hatásait. Talmanes azt is tudta, hogy a sárkányok csak akkor sütötték el, amikor a lovakat már hátrébb vitték. A környéken éppen elég ember szorongott ahhoz, hogy ha szükséges elvégezzék a lovak munkáját. Nem mintha egyetlen ló is itt maradt volna.

– Gondolta, hogy a sorsukra hagynám őket? – méltatlankodód Aludra. – Ezek itt nem kapták meg a megfelelő kiképzést ahhoz, hogy tüzeljenek a fegyverrel. Viszont ugyanúgy el tudnak húzni egy szekeret, mint bárki más!

– Ki kell vinnünk őket innen! – figyelmeztette Talmanes.

– Micsoda figyelemre méltó következtetés! – bosszankodott az asszony. – Mintha jómagam nem pontosan ugyanezzel próbálkoztam volna. De mondja csak, mi történt az arcával?

– Nemrég túlfűszerezett sajtot ettem, és azóta ilyen a képem.

Aludra félrehajtott fejjel bámulta a beszélőt.

Lehet, hogy mosolyognom kellene, amikor elsütök egy tréfát, – gondolta Talmanes elgyötörten, és nekitámaszkodott a barikád oldalának. – Akkor majd megértenék, hogy mire gondoltam. Ettől persze, eszébe jutott egy másik dolog is. Tényleg szeretné, hogy az emberek megértsék a tréfáit? Gyakran sokkal élvezetesebb, ha csak értetlenül bámulnak. Ezenkívül pedig a mosolygás annyira kérkedő dolog. Hiányzik belőle minden finomság. És ugye…

Most már tényleg nem tudott összpontosítani. Pislogva felsandított Aludrára. Az asszony arcán őszinte aggodalom látszott a fáklyafényben.

– Az arcom iránt érdeklődött? – tudakolta Talmanes, és végig simította az arcát. A keze véres lett. Ja, hogy az a myrddraal. Hát persze. – Megvágtak kicsit.

– Mitől ilyenek az erei?

– Az ereim? – csodálkozott a férfi, de aztán a kezére pillantott. Mintha fekete zsinórok húzódtak volna a bőre alatt. Behálózták a csuklóját, a kézhátát és nem álltak meg az ujjai előtt sem. Úgy tűnt, hogy egyre sötétebbé válnak. Miközben nézte a vonalakat, azok feketébbek lettek.

– Ja, hogy ezt kérdezi? Kellemetlen, de éppen haldoklom. Iszonyúan sajnálom. Nincs véletlenül egy kevés konyakjuk?

– Én...

– Nagyuram! – kiáltotta valaki.

Talmanes nagyot pislogott, aztán összeszedte magát, majd a lándzsába kapaszkodva megfordult:

– Igen, Filger?

– Még több trallok, nagyuram! Rengetegen vannak! Kitöltik mögöttük az utat!

– Hát ez remek! Terítsétek meg ez asztalt! Remélem, lesz elég evőeszközünk. Úgy tudtam, hogy el kellett volna küldenünk a cselédlányt ötezer-hétszázharmincöt készletért.

– Jól... jól van? – tudakolta Aludra.

– Vér és fényverte hamu, asszony! Hát úgy nézek ki, mint aki jól van? Guybon! Elvágták a visszavonulás útját! Milyen messze vagyunk a keleti kapuktól?

– A keleti kapuktól? – kiáltotta Guybon. – Menetelve talán félórára. Még jobban le kell mennünk a hegyről.

– Akkor hát indulunk is – jelentette ki Talmanes. – Fogd a felderítőket, és állj a csapat élére! Dennel, oszd be a helybelieket, hogy minden sárkányt elvontathassunk! Legyetek készen arra, hogy harcolnunk kell a fegyverekkel!

– Talmanes – lépett közelebb Aludra. – Már csak nagyon kevés sárkánytojás és por maradt meg. Szükségünk lesz a baerloni készletekre. Ha ma be akarja vetni a sárkányokat... csupán pár lövést lehet leadni velük. Ez minden, amit tehetünk.

Dennel bólintott.

– A sárkányok nem alkalmasak arra, hogy egy szál magukban megtartsák a harcvonalat, nagyuram! Szükség van támogató alegységekre, amelyek megakadályozzák, hogy az ellenség közelebb jőve elpusztítsa a fegyvereket! Tudjuk kezelni a sárkányokat, de gyalogság nélkül nem bírjuk sokáig!

– Éppen ezért lépünk le innen – felelte Talmanes. Megfordult, egyet lépett, és annyira megszédült, hogy majdnem elesett. – Ha pedig nem tévedek... ha pedig nem tévedek, akkor egy lóra lesz szükségem...

Moghedien kilépett a nyílt tenger fölött lebegő kőplatformra. A lágy szellőben üvegesen csillogó, kék tarajok futottak végig a víz hátán, ám hullámoknak nyomát sem látta. Ahogy szárazföldet sem fedezett fel a látóhatáron.

Moridin hátul összekulcsolt kézzel a kőlap legszélén állt. Előtte valósággal lángolt a tenger. A tűz ugyan nem füstölt, de annyira forró volt, hogy a közelében sziszegve felforrt a víz. Kőpadló a végtelen tenger kellős közepén? Lángoló víz? Moridin mindig is imádta, ha az álomszilánkjaiban lehetetlen dolgokat hozott létre!

– Leülni! – szólalt meg Moridin anélkül, hogy hátrafordult volna.

Moghedien engedelmeskedett. Helyet foglalt a korong közepén váratlanul felbukkanó négy szék egyikén. Odafent mélykék égbolt ragyogott. Egyetlen felhőt sem látott. A nap nagyjából háromnegyed úton járhatott a pályája csúcspontja felé. Mikor is látta utoljára a napot Ter'aran'rhiodban? Mostanában a mindenütt jelen lévő fekete vihar eltakarta az eget. Persze ez a hely nem volt teljes egészében Tel'aran'rhiodban. Nem is volt egészen Moridin álma, hanem... a kettő ötvözete. Mintha valami ideiglenes kunyhót építettek volna az álomvilág oldalához. A keveredő valóságok buborékját.

A nő fekete és aranyszínű ruhát viselt. A karját díszítő csipkeminta halványan pókhálóra emlékeztetett. Persze csupán egészen halványan. Hiba lett volna túlságosan is sokszor használni ugyanazt a mintát.

Miközben leült, megpróbált önuralmat és magabiztosságot sugározni magából. Valamikor mind a kettő könnyen ment volna. Ezzel szemben most ezzel az erővel akár azzal is megpróbálkozhatott volna, hogy a gyermekláncfű magjait próbálja meg elkapni a levegőben. Az aprócska magvak azonnal eltáncoltak volna az érintése elől. Moghedien dühösen összeszorította a száját. Mérges volt önmagára. Hiszen a Kiválasztottak közé tartozott. Ha úgy akarta, királyok zokogtak és hadseregek remegtek meg előtte. Anyák egymást követő nemzedékei ijesztgették az ő nevével a gyerekeket. Most mégis...

A nyakához nyúlt, és megérintette a medaliont. Ott volt biztonságban. Tudta, hogy ez így lesz, ám az érintés mégis megnyugtatta.

– Felesleges nagyon hozzászoknod a viseléséhez – szólalt meg Moridin. A férfialak körül vadul fújt a szél. Hullámok támadtak az óceán makulátlan felszínén. A szél mintha halk jajveszékelést hozott volna. – Nem nyerted el a teljes megbocsátást, Moghedien. Csupán próbaidőre bocsátottak. Talán, ha még egyszer csődöt mondasz, akkor a lélekcsapdát Demandrednek adom.

A nő savanyú képet vágott.

– Demandred unatkozó képpel elhajítaná. Neki csak egyvalami kell. Al'Thor. Semmi sem számít, ami nem vezeti nyílegyenesen a célja felé.

– Alábecsülöd – ellenkezett Moridin halkan. – A Nagyúr elégedett Demandreddel. Nagyon is elégedett. Ami viszont téged illet...

Moghedien valósággal belerogyott a székébe. Újra átélte a szenvedéseit. A kínzást. Olyan zsigerekig hatoló fájdalomban volt része, amivel ezen a világon csak kevesen ismerkedhettek meg. Az emberi test nem tudta elviselni az ilyen mértéktelen szenvedést. Megragadta a cour'souvrát és magához ölelte a saidart. Ez némi megkönnyebbülést hozott.

Korábban rettentő kínokkal járt, ha ugyanabban a helyiségben próbált meg fókuszálni, ahol a cour'souvra is volt. Mostanra viszont megváltozott a helyzet. A nyakéket immár nem Moridin, hanem ő viselte.

Nem csupán egyszerű nyakék – gondolta, és megragadta az ékszert. – Hanem a lelkem maga. A Belső Sötétre! Sosem gondolta volna, hogy egy napon őt magát is alávethetik ilyesminek.

Talán nem ő volt a pók? Talán nem viselkedett mindig óvatosan?

Felemelte a másik kezét is. A tenyere rásimult a nyakéket tartó kézfejre. Mi történne, ha valahogy leesne? Ha valaki elvenné? Nem fogja elveszíteni. Egyszerűen nem veszítheti el!

Hát idáig jutottam? A rosszullét környékezte. Össze kell kapnom magam. Valahogy. Összeszedte minden önuralmát és elengedte a lélekcsapdát.

Eljött az Utolsó Csata napja. A trallokok áradata már elindult a déli országok felé. Kirobbant az Árnyék új háborúja. Most azonban csupán ő és a többi Kiválasztott volt tisztában az Egyetlen Hatalom mélyebb titkaival. Azokkal, amelyeket nem árult el kényszer hatására. Azoknak a rettenetes nőszemélyeknek...

Nem, ne gondolj rá! – A fájdalomra, a szenvedésre, a bukásra.

Ebben a háborúban nem kell majd megküzdeniük a Százak Társaságával. Nem küzdenek ellenük olyan aes sedaiok, akik évszázadokig türelmesen gyűjtötték a tapasztalatokat. Be fogja bizonyítani, hogy mire képes. A múlt hibái megbocsáttatást nyernek.

Moridin továbbra is azokat a lehetetlen lángnyelveket bámulta. A némaságot csupán a tűz és a közelében lobogó víz hangja törte meg. Előbb-utóbb csak elmondja, hogy mi miatt idézte ide? Ugye ez lesz? A férfi mostanában egyre furcsábban viselkedett. Lehet, hogy kezd visszatérni az őrülete. Valamikor Moridin, vagyis hát Ishamael, illetve Elan Morin Tedronai szerfelett élvezte volna, ha a markában tarthatja az egyik vetélytársát. A cour'souvrával. Könyörtelen büntetéseket talált volna ki. Lázba hozta volna az áldozata szenvedése.

Kezdetben ez tényleg meg is történt néhányszor. Később azonban... már nem érdekelte az ilyesmi. Egyre több időt töltött egyedül. Töprengve bámulta a lángokat. Szinte már mellékesen, mind egy megszokásból szabta ki Moghedien és Cyndane büntetését.

A nő úgy vélte, hogy a vetélytársa ettől csak még veszélyesebb lett.

A platform egyik oldalán Kapu nyílt a levegőben.

– Tényleg szükségünk van erre minden második nap, Moridin? – kérdezte Demandred, miközben belépett hozzájuk és persze az Álmok Világába. A jóképű, magas, hollófekete hajú férfinak jellegzetes sasorra volt. Gyors pillantást vetett az ülő nőre és észrevette a nyakában lógó lélekcsapdát, mielőtt folytatta volna. – Fontos dolgok várnak rám, és te félbeszakítottál.

– Vannak néhányan, akikkel találkoznod kell, Demandred – válaszolta halkan Moridin. – Hacsak nem maga az Árnyék Nagyura nevezett ki téged Nae'blisnek, anélkül, hogy erről értesített volna, akkor azt teszed, amit megparancsolok. A kis játszótársaid várhatnak.

Demandred arcán még komorabb kifejezés jelent meg. Tartózkodott a további ellenvetésektől. Bezárta a Kaput, majd az emelvény szélére lépett. A mélybe pillantott, a tengerre. Elhúzta a száját. Mi volt odalent a vízben? Moghedien még csak nem is nézte meg. Ostobán érezte magát, amiért elmulasztotta. Mégis hová lett az óvatossága?

Demandred odajött az egyik székhez, de nem ült le. Kiegyenesedve, hátulról figyelni kezdte Moridint. Vajon mivel foglalkozhatott Demandred? Amióta hozzákötötték a lélekcsapdához, a nő engedelmeskedett ugyan Moridin parancsainak, ám képtelen volt kiderítem, hogy mire készül Demandred.

Ismét megborzongott. Eszébe jutottak azok a hónapok, amíg Moridin kiszolgáltatottja volt. Bosszút fogok állni.

– Szabadon engedted Moghedient – jelentette ki Demandred. – Mi van ezzel a... Cyndane-nel?

– Nem tartozik rád – válaszolta Moridin. Az ülő nő figyelmét nem kerülte el, hogy meghívójuk nyakában még mindig ott lógott Cyndane lélekcsapdája. A Cyndane név azt jelentette az Ősi Nyelven, hogy „utolsó esély”. Az asszony igazi neve azon titkok közé tartozott, melyeket Moghediennek sikerült kideríteni. Moridin saját maga mentette ki Lanfeart Sindholból. Kiszabadította azok közül a lények közül, akik a foglyukon élősködtek; azon a tulajdonságán, hogy képes fókuszálni.

Azért, hogy megmenthesse és persze azért, hogy megbüntesse, Moridin végzett Lanfearrel. Ez persze lehetővé tette, hogy az Árnyék Nagyura visszaszerezze a nő lelkét, és egy új testbe ültesse. Drasztikus, de igen hatékony módszer. Az Árnyék Nagytúra pontosan az ilyenfajta megoldásokat kedvelte.

Moridin továbbra is a lángnyelveket bámulta, Demandred pedig a férfit. Moghedien kihasználta az alkalmat, óvatosan felkelt a székéből és odalépett a lebegő kőkorong peremére. Odalent kristálytiszta vizet látott. Nagyon is jól látta a mélységben lévő embereket. A lebegőket a lábukra erősített lánc tartotta a felszín alatt. A karjukat hátrakötözték. Úgy ingadoztak a vízben, mint a hínár.

Sok ezren voltak. Kivétel nélkül, borzalommal eltelt arccal, tágra nyílt szemmel bámultak az ég felé. Örökre a fuldoklás pillanatában maradtak. Nem haltak meg. Nem engedték nekik, hogy elpusztuljanak. Időtlen időkig próbáltak meg lélegzetet venni, de csak vizet találtak. Miközben a szenvedésüket figyelte, valami sötét nyúlt fel a mélységből és az egyik megláncolt alakot lehúzta magához a sötétbe. Vér áradt a vízben, mint egy nyíló virága a többiek még kétségbeesettebben vonaglottak.

Moghedien elmosolyodott. Jólesett valaki más szenvedését látnia. Hogy nem csak ő kínlódik. Lehet persze, hogy csak látomása volt az egész, de ugyanúgy elképzelhetőnek tűnt, hogy azok az alakok odalent csalódást okoztak a Sötétség Nagyurának.

Odafent, kissé oldalt újabb Kapu nyílott. Egy ismeretlen asszonyság lépett ki rajta, elképesztően rusnya ábrázattal. Görbe, egyszersmind duzzadt orra fölött világos szempár bandzsított. Hiába viselt drága selyemruhát, a szép szövet csak kihangsúlyozták a némber rondaságát.

Moghedien rávicsorgott és visszatért a székéhez. Miért engedte meg Moridin, hogy egy idegen is részt vegyen a találkozókon? Ez a nőszemély tudott fókuszálni. Alighanem azok közé a semmirekellő perszónák közé tartozott, akik ebben a korban aes sedainak nevezték magukat.

Az persze tény – gondolta Moghedien, miközben leült –, hogy az ismeretlen meglehetősen erős. Mégis miként történhetett, hogy nem figyelt fel egy ilyen hihetetlenül tehetséges aes sedaira? A forrásai szinte egyből felfigyeltek arra az átokverte Nynaeve-re, ám ezt a banyát szem elől tévesztették.

– Vele kellene találkoznunk? – kérdezte Demandred megvető arckifejezéssel.

– Nem – felelte Moridin oda sem figyelve. – Hessalammal már találkoztatok.

Hessalam? Az Ősi Nyelven ez azt jelentette, hogy „akiben nincs megbocsátás”. A rusnyaság büszkén Moghedien szemébe nézett. A testtartásában volt valami ismerős.

– Rengeteg dolgom van, Moridin – szólalt meg. – Remélem, jó...

Moghediennek kis híján leesett az álla. Ez a hanglejtés...

– Ne merészelj így beszélni velem! – vágott a szavába, oda sem fordulva Moridin. – Egyikünkkel szemben sem lehetsz tiszteletlen. Ebben a pillanatban még Moghedien is kedveltebb nálad.

– Graendal? – kiáltott fel Moghedien halálra váltan.

– Ne merd kimondani azt a nevet! – hördült fel Moridin. Az ülő nő felé fordult. Háta mögött a magasba csapott a lángoló víz. – Megfosztották tőle.

Graendal, vagyis Hessalam anélkül ült le, hogy Moghedienre pillantott volna. Igen, a vén banya testtartása egyértelművé tette a dolgot. Ő volt az.

Moghedien majdnem hangosan felkacagott. Graendal mindig is gátlástalanul kihasználta a szépségét. Hát az biztos, hogy a külseje a maga módján most is lélegzetelállító volt. Nagyszerű! Ez a némber valószínűleg majd felrobbant az indulattól. Vajon mivel szolgálhatott rá erre a szörnyű büntetésre? Graendal helyzete – a tekintélye, a nevéhez kapcsolódó mítoszok – kivétel nélkül a szépségével álltak kapcsolatban. És most mi lesz? Lehet, hogy újra keresgélni kezd? Összegyűjti maga köré a világ legförtelmesebb embereit? Olyanok lesznek a kis kedvencei, akik versenyre kelhetnek a förtelmességével?

Moghedien most már elnevette magát. Csendben nevetett, de Graendal így is meghallotta. Olyan pillantást vetett a vetélytársára, amivel könnyedén lángba boríthatta volna az óceán egy részét.

Moghedien csupán hűvös pillantással válaszolt. Most már sokkal magabiztosabb volt. Ellenállt a késztetésnek, hogy megsimogassa a cour'souvrát.

Akár a fejed tetejére is állhatsz, Graendal – gondolta. – Most már azonos szintre kerültünk. Most majd kiderül, hogy kettőnk közül ki nyeri meg a versenyt.

Erős szél támadt. Körülöttük hullámzani kezdett a tenger, ám maga a platform nyugalomban maradt. Moridin hagyta kialudni a tüzet. A közelben egyre hatalmasabb hullámok háborogtak. Moghedien nagyon jól látta a testeket. A kavargó vízben egy idő múlva csupán már sötét árnyékoknak látszódtak. Néhányan meghaltak. Mások küszködve elindultak a felszín irányába. Eltűntek a láncaik. Amikor azonban már kijutottak volna a levegőre, valami újra visszarántotta őket a mélységbe.

– Mostanra már csak kevesen maradtunk – jelentette be Moridin. – Mi négyen és az, akit legjobban megbüntettek. Ennyien vagyunk. Ez azt jelenti, hogy mi bizonyultunk a legerősebbnek!

Néhányan közülünk valóban azok – gondolta Moghedien. – Az egyikünkre lesújtott al'Thor. Moridin és a Sötétség Nagyurának közbeavatkozására volt szükség ahhoz, hogy visszatérjen. Moridint vajon miért nem büntették meg soha a kudarca miatt? Persze nem lett volna semmi értelme sem komolyan arra számítani, hogy az Árnyék Nagyura igazságosan intézi a dolgait.

– Ennek ellenére nem vagyunk elegen – folytatta meghívójuk, és intett a kezével. Kicsit arrébb megjelent egy kőajtó. Nem egy Kapu, csupán közönséges ajtó. Moridin álomszilánkjában voltak. Képes volt ellenőrzés alatt tartani a valóságot. Az ajtó kinyílt, és egy férfi lépett ki rajta.

A sötét hajú alak arca egyértelművé tette saldaeai származását. Enyhén vágott szeme és kissé görbe orra volt. Moghedien felismerte a magas és jóképű férfit:

– Azoknak a nagyra törő férfi aes sedaioknak a vezetője? Ismerem ám Mazri...

– Azt a nevet már nem használjuk – vágott a szavába Moridin. – Ugyanúgy, ahogy mi magunk is megváltunk attól, ami korábban voltunk és levedlettük azt a nevet, ahogy az emberek hívtak minket, amikor bekerültünk a Kiválasztottak közé. Ettől a pillanattól kezdve új társunkat egyszerűen csak M'Haelnek hívják. Ő is a Kiválasztottak egyike.

– Kiválasztott? – hörögte Hessalam. Kis híján torkán akadt a szó. – Ez a gyermek? Hiszen...

Gyorsan elhallgatott.

Nem állt jogukban megkérdőjelezni, hogy kiből lesz Kiválasztott. Csendben és óvatosan persze vitatkozhattak róla, és még a cselszövéstől sem kellett visszariadniuk. Ám, hogy valaki kétségbe vonja a Sötétség Nagyurának a döntését? Hát, az tilos volt. Kivétel nélkül.

Hessalam is csendben maradt. Moridin sosem merte volna Kiválasztottnak nevezni ezt az alakot, ha az Árnyék Nagyura nem döntött volna így. Vitának itt nem volt helye. Moghedien ennek ellenére megremegett. Taimról... a M'Haelről... azt mondták, hogy erős. Talán mindegyik társa közül ő volt a leghatalmasabb. Persze akkor is. Ilyen magas rangot adni e korszak egyik gyermekének? Hiszen annyira tudatlanok! A nőt felbőszítette, hogy ezt a M'Haelt egyenrangú társának fogják tartani.

– Látom a dacot a szemetekben – jelentette ki Moridin, ahogy torra végignézett a többieken. – Igaz, csupán az egyikőtök volt annyira ostoba, hogy hangot adjon a kételyének. A M'Hael rászolgált a jutalmára. Társaink közül túl sokan hívták ki erőpróbára al'Thort, amikor azt gondoltuk róla, hogy gyenge. A M'Hael ehelyett elnyerte Lews Therin bizalmát. És magára vállalta, hogy kiképezze a harcosait. Ő volt az, aki a Rémurak új nemzedékét sorakoztatta fel az Árnyék ügye mellett. És ti hárman milyen eredményetekkel büszkélkedhettek, amióta csak kiszabadultatok?

– Rájössz majd, hogy milyen gyümölcsöt szüreteltem, Moridin – válaszolta halkan Demandred. – Látni fogod, amikor halomba rakom előtted. A feltételemet azonban egy pillanatra se feledd! A csatamezőn én szállok szembe al'Thorral. Enyém a vére és senki másé.

Sorban a többiek szemébe nézett. Végül a tekintete a M'Hael, szemébe fúródott. Úgy tűnt, hogy ismerik egymást. Ezek ketten már találkoztak korábban.

Ez a fickó bizony a vetélytársad, Demandred – gondolta Moghedien. – Legalább annyira kell neki al'Thor, mint neked.

Demandred mostanára megváltozott. Régebben a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte volna, hogy ki végez Lews Therinnel. Csak az számított, hogy az ellenfele meghaljon. Vajon mi miatt ragaszkodott ahhoz, hogy személyesen végezzen vele?

– Moghedien! – folytatta Moridin. – Demandred kidolgozta a közeledő háború terveit. Segíteni fogsz neki.

– Segítsek neki? – méltatlankodott a nő. – Én...

– Hát tényleg ilyen könnyen megfeledkezel magadról, Moghedien? – kérdezte Moridin bársonyos hangon. – Azt teszed, amire utasítalak. Demandred azt akarja, hogy vedd a szárnyaid alá az egyik hadsereget, amelyet ebben a pillanatban senki sem irányít megfelelő módon. Ha csak egyetlen rossz szavadat is hallom, rá fogsz jönni, hogy a szenvedés, amin eddig keresztülmentél, nem volt más, mint csupán az igazi kínok halvány árnyéka.

A nő önkéntelenül is megragadta a nyakából lógó couer'souvrát. A férfi szemébe nézve világosan érezte, ahogy semmivé foszlott a büszkesége.

Gyűlöllek! – gondolta. – Azzal pedig különösen kivívtad a gyűlöletemet, hogy mindezt a többiek szeme láttára tetted velem!

– Küszöbön állnak az utolsó napok – folytatta Moridin, és hátat fordított a társainak. – Eljön a végső jutalmazás órája. Felejtsétek el az ellentéteiteket! Fejezzétek be megkezdett terveiteket! Készüljetek fel a végjátékra, mert ez már... ez már a vég.

Talmanes a hátán feküdt és a sötét eget bámulta. Odafent a felhők mintha csak visszatükrözték volna a lentről áradó fényt. A haldokló város ragyogását. Ez nagyon nem volt helyénvaló. Hiszen a fény odafentről jött, ugye?

Nem sokkal az után esett le a lováról, hogy elindultak volna a városkapu felé. Erre azért még emlékezett. Többnyire. A kínszenvedés miatt nehezére esett a gondolkodás. Körülötte hangosan kiabáltak az emberek.

Többször... többször kellett volna ugratnom Matet – gondolta, és leheletnyi mosoly jelent meg az ajka szélén. – Micsoda ostobaság, hogy éppen ilyenkor jut eszembe az ilyesmi. Hiszen meg kell... meg kell találnom a sárkányokat. Vagy már meg is találtuk őket?

– Hányszor mondjam még, hogy ezek a feneette dolgok nem így működnek! – méltatlankodott Dennel. – A sárkányok nem valami fényverte, kerekekre szerelt aes sedaiok. Nem lehet velük lángoló falat csinálni. Viszont ezeket a fémgolyókat a trallokok közé lőhetjük.

– A lövedékek felrobbannak – magyarázta Guybon. – Felhasználhatnánk ezt úgy, ahogy mondtam.

Talmanes lassan becsukta a szemét.

– A gömbök tényleg felrobbannak – felelte Dennel. – De ahhoz először ki kell lőnünk őket. Az úgy nem működik, hogy sorba lerakjuk őket a földre és hagyjuk, hogy a trallokok rájuk fussanak.

Valaki megrázta a sebesült vállát.

– Talmanes nagyúr! – szólította meg Melten. – Nem kell szégyenkeznie, ha véget akar vetni a szenvedésnek. Tudom, hogy kibírhatatlan kínokat él át. Fogadja az Anya utolsó ölelését.

Kihúztak egy kardot. Talmanes felkészült.

Utána viszont rájött, nagyon, de nagyon nem akar meghalni.

Kinyitotta a szemét, és felemelt kézzel megállította Meltent. A férfi ott állt mellette. Jesamyn a mellén összefont karral, aggódó arckifejezéssel várakozott a közelben.

– Segíts felállnom! – parancsolta Talmanes.

Melten habozott, de engedelmeskedett.

– Nem lenne szabad felkelnie! – figyelmeztette Jesamyn.

– Inkább állok, mint hogy tisztességgel levágják a fejemet! – mérgelődött Talmanes, és összeszorította a fogát, amikor ismét belémart a kín. A Fényre! Ez lenne a keze? Olyan fekete volt a bőre, mintha elszenesedett volna a tűzben. – Mi a... Mi a helyzet?

– Sarokba szorítottak minket, nagyuram – válaszolta komoran, szigorú arckifejezéssel Melten. Alighanem úgy vélte, hogy biztos halál vár mindannyiukra. – Dennel és Guybon azon civakodnak, hogy miként helyezzék el a sárkányokat. Jön az utolsó támadási Aludra éppen kiméri a tölteteket.

A sebesült végre feltápászkodott. Melten vállára rogyott. Előttük jó kétezer ember szorongott a város egyik tágas terén. Mintha csak valahol a vadonban lettek volna. Ott bújnak így össze az emberek meleget keresve a hideg éjszakán. Dennel és Guybon kifelé ívelő félkörben állították fel a sárkányokat. Csövük a városa központja felé mutatott. A menekülők mögöttük helyezkedtek el. A Banda tagjai a sárkányokat kezelték. Egy-egy működtetéséhez három pár kézre volt szükség. Az egység valamennyi tagját legalább részben kiképezték az új fegyver használatára.

A közeli épületek már kigyulladtak. A fényük nagyon furcsán viselkedett. Miért nem világította meg az utcákat? Túl sötét volt arra. Mintha odafestették volna a sötétséget. Mintha...

Nagyot pislogott és megpróbálta kitörölni a fájdalom könnyeit a szeméből. Lassacskán felfogta a helyzetet. Az utakat ellepték a trallokok. Sűrű tintaként folytak a rájuk szegeződő sárkányok félköre irányába.

Valami azonban még visszatartotta a szörnyszülötteket. Egyesíteni akarják a teljes erejüket, mielőtt rohamra lendülnének, vélte Talmanes.

A háta mögül üvöltözés és hörgés hallatszott. Megpördült, de azután meg kellett kapaszkodnia Melten karjába, amikor táncról perdült a világ. Megvárta, hogy elcsituljon a hullámzás. A fájdalom... Ami azt illeti, a fájdalom kezdett alábbhagyni. Mint amikor elfogy a tűzbe vetett friss szén. A kín már felzabálta Talmanest, nem sok maradt további martalékául.

Amikor újra látott, a sebesült főtiszt rájött a hang forrására. A tér közvetlenül a város fala előtt helyezkedett el. A menekülők és a katonák azonban tisztes távolságban maradtak a faltól, aminek a tetején rengeteg trallok látszott. Mintha csak undorító lepedék borította volna a mellvédet. A fegyverüket rázva fenyegették a magasból az embereket.

– Lándzsát dobnak arra, aki a közelükbe merészkedik – magyarázta Melten. – Abban reménykedtünk, hogy ha egyszer elérjük a falat, akkor mellette haladva eljuthattunk volna a déli városkapuhoz. Hiába, nem megy. Azok a mocskok ott vannak fent, és csak úgy záporozik a halál a magasból. Az összes többi kiutat elzárták.

Aludra lépett oda Guybon és Dennel mellé.

– A töltetekkel aláaknázhatnám a sárkányokat – szólalt meg halkan. Sajnos nem fogta vissza eléggé a hangját. – A töltetek majd elpusztítják a fegyvereket. Csak hát az emberekre is végzetesek lehetnek.

– Tegye meg! – parancsolta Guybon jóval halkabban. – Amit a trallokok tennének velük, az még ennél is szörnyűbb. Nem engedhetjük meg, hogy a sárkányok az Árnyék kezébe kerüljenek. Azért várakoznak. A vezetőik abban reménykednek, hogy egy váratlan nekiiramodással elsöpörhetnek minket, hogy megszerezzék a fegyvereket.

– Megindultak! – kiáltotta egy katona a sárkányok mellől. – A Fényre! Itt jönnek!

Az árnyfattyak sötét váladéka kibugyogott az utcákra. Fogak, körmök, karmok, túlságosan is emberi szemek. Minden irányból trallokok közeledtek. Megrészegítette őket a gyilkolási vágy. Talmanes alig kapott levegőt.

A falon a sok szörnyszülött még izgatottabban rikoltozott.

Körbefogtak minket – gondolta a sebesült. – Nekiszorították a falnak. Kelepcébe kerültünk. Most már...

Háttal a falnak?

– Dennel! – bődült el Talmanes a hangzavarban. A sárkányok kapitánya elfordult a tűzvonaltól. Az emberei égő gyújtópálcával várták, hogy eldördüljön az utolsó sortüzük.

A sérült főtiszt mélyen, beszívta a levegőt. A tüdeje kis híjátn lángra kapott.

– Nem azt mondtad nekem, hogy pár lövéssel le tudsz rombolni bármilyen ellenséges sáncot?

– Hát persze! – kiáltotta Dennel. – De hát nem akarunk betörni vala...

Elakadt a hangja.

A Fényre! – gondolta Talmanes. – Túlságosan is kimerültünk. Rá kellett volna már jönnünk.

– Ti ott középen, Ryden szakasza, hátra arc! – süvöltötte Talmanes. – A többiek maradjanak, ahol vannak. Lőjetek a közelgő trallokokra! Ti viszont mozduljatok már! Mozgás!

A sárkánylövészek mozgásba lendültek. Ryden és az emberei sietve megfordították nyikorgó kerekű fegyverüket. A többi sárkány tüzet nyitott. Lövéseik rázúdultak a térre vezető utcákról. Fülsüketítő mennydörgés támadt. A menekültek üvölteni kezdtek, és befogták a fülüket. Úgy hangzott, mintha eljött volna a világvége. Ahogy a sárkánytojások szétrobbantak, körülöttük nyüzsgő trallokok százai, ezrei hullottak a véres kövezetre. A teret betöltötte a sárkányok szájából kiömlő fehér füst.

A menekülőket már eddig is elborzasztotta, aminek az előbbi szemtanúi voltak. Valósággal halálra váltan látták, hogy Ryden emberei feléjük fordítanak néhány sárkányt. A legtöbben annyira megrémültek, hogy a földre vetették magukat. Út nyílt a fegyverek előtt. Jól látszott a trallokoktól hemzsegő városfal. Az üteg sárkányait is félkörben helyezték el, ám pontosan fordítva, mint azokat, akik a hátuk mögött a trallokokra lőttek. Valamennyi cső ugyanarra a falszakaszra szegeződött.

– Add ide azt a fényverte pálcát! – kiáltotta Talmanes, és kinyújtotta a kezét. Az egyik sárkánylövész engedelmeskedett. A kezébe nyomta a vörösen izzó hegyű, lángoló pálcát. A főtiszt ellökte magát Meltentől, mert eltökélte, hogy ebben a pillanatban megáll a saját lábán.

Guybon lépett oda melléjük. Talmanes megviselt fülében egészen halkan csengett a hangja:

– Azok a falak évszázadok óta állnak! Szegény városom! Szegény, szegény városom!

– Ez a város már nem a tied – felelte a sebesült, majd elszántan a magasba emelte a kezében tartott lángoló pálcát. Dacosan szembefordult a falakat ellepő trallokokkal és nem törődött a háta mögött lángoló várossal. – Most már az övék.

Meglendítette a gyújtópálcát. Az izzó vég ragyogó csíkot húzott a sötétben. Jelzését meglátva, valamennyi sárkány tüzet nyitott. A dörrenés valósággal megrázta a teret. Mindenütt trallokok, azaz trallokok darabkái repkedtek a levegőben. A faldarab egész egyszerűen kirobbant, mintha valaki teljes lendületből belerúgott volna a gyerekek építőkockáiba. Talmanes megtántorodott. Lassan elsötétült előtte a világ, de még látta, hogy a fal kifelé romba dőlt. Amikor megroggyant a lába és körülölelte az öntudatlanság, úgy érezte, hogy az elzuhanó testétől valósággal megrendül a föld.

Első fejezet

Kelet felé fúj a szél

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok, emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből ered, visszatérne. Egy korban, amelyet egyesek a harmadik kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél a Ködhegységben. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

Kelet felé fújt. Leereszkedett a büszke bércekről és áttáncolt a kietlen hegycsúcsok felett. Áthaladt a Nyugati-erdőnek nevezet hely fölött, ahol egykor csodálatos fenyvesek és a bőrlevelű fák erdei borították a tájat. Most viszont nem talált itt mást, mint burjánzó, alacsony bozótot, amelyikből csupán elvétve állt ki egy-egy magányos, toronymagas tölgy. A hatalmas fákat mintha valamilyen betegség támadta volna meg. Lehámlott a kérgük, s alattuk halomba gyűltek elszáradt ágaik. Másfelé barna szőnyegként borította a lehullott tűlevél a fenyvesek talaját. A Nyugati-erdő egyetlen fájának egyetlen, csontvázra emlékeztető ágán sem nyíltak rügyek.

Északra és keletre folytatódott a szél útja. Átvágott a hangosain recsegve rázkódó bozóton. Az éjszakában girhes rókák szaglászták a rothadó földet. Hiába kerestek zsákmányt, vagy legalább egy dögöt maguknak. Sehol sem hallatszott tavaszi madárdal. Ezenfelül pedig – és ez volt a legárulkodóbb jel – elhallgatott a környéken élő farkasok üvöltése.

A szél átjutott az erdőn és elhaladt Tarenrév mellett. Nem sok maradt a városból. A helyi viszonyokhoz képest Tarenrév igen jelentős településnek számított. Valamikor sötét épületek magasodtak a vörös kőből rakott alapok fölött. Kockakövek borították a város utcáit, amelyet egy Folyóköz néven ismert ország küszöbén alapítottak.

A kiégett házak füstje már rég szertefoszlott. Nem sok maradt, amiből újjá lehetett volna építeni a romhalmazt. Elvadult kutyák kutattak a düledékek között. Húst kerestek. Felnéztek, amikor a szél áthaladt fölöttük. A szemükből üvöltött az éhség.

A szél kelet felé haladva átszelte a folyót. A Baerlonból Fehérhídba tartó országúton, a késői óra ellenére is, fáklyát tartó menekültek kisebb-nagyobb csoportjai haladtak. A szerencsétlen emberek lehajtott fejjel, görnyedt háttal lépdeltek. Némelyikük bronzbarna bőre domani származásról árulkodott. Viharvert ruházatuk jól mutatta, milyen nehéz volt szörnyű nélkülözések között átkelniük a hegyeken. Mások még messzebbről érkeztek. A taraboniak mocskos fátyla fölött halálra vált szemek villoglak, Földművesek és a családjaik Ghealdan északi részéről. Mindenki hallotta a híresztelést, hogy Andorban van élelem. Andorban élt a remény.

Mindeddig egyikre sem bukkantak.

Kelet felé fújt a szél a hatalmas folyam partján, amelyik olyan birtokok között kanyargott, melyek termőföldjein semmi sem nőtt. A legelőkről eltűnt a fű. A gyümölcsösökből eltűnt a termés.

Elhagyott falvakat láthatott. A fák lecsupaszított csontvázakra emlékeztettek. Gyakran hollók csapata telepedett meg az ágakon. Az elszáradt fű között időnként éhező nyulak, olykor-olykor valamilyen nagyobb állat mozgott. Mindenütt, amerre a szem ellátott, nyomasztó felhők nehezedtek a tájra. A sűrű felhőtakaró miatt néha még azt sem lehetett eldönteni, hogy nappal van-e, vagy éjszaka.

A szél már Caemlyn fenséges városa közelében járt. Ekkor északnak fordult. Távolodni kezdett az égő településtől. Narancssárga, vörös, zabolátlan lángok martak a magasba, és fekete füstöl köptek a fent lebegő, éhes fellegek irányába. A háború az éjszaka csendjében csapott le Andorra. A közeledő menekültek nemsokára majd felfedezik, hogy kockázatos cél felé vonulnak. Ami persze nem volt meglepetés. Minden irányban fenyegetés várt rájuk. Csak az nem haladt veszélyes irányba, aki egy helyben állt.

Észak felé haladva a szél elsöpört az országút mellett ücsörgő emberek között, akik egyedül, vagy kisebb csoportokban vesztegeltek, és reménytelenül bámultak maguk elé. Néhány éhező hanyatt zuhant, és úgy maradt, felnézve a magasba, a baljós felhőkre. Néhányan viszont folytatták az útjukat, igaz, maguk sem tudták, hogy pontosan hová. Fel északra, az Utolsó Csatába, bármi legyen is az. Az Utolsó Csata nem adott reményt. Az Utolsó Csata maga volt a halál. Viszont mégis ott volt a hely, ahol lenniük kellett. A cél, ahova menniük kellett.

Az éjszaka beálló félhomályában a szél jókora embertömeget ért el távol, északra Caemlyntől. Ezen a helyen széles síkság szakította ketté az erdős foltokkal teli tájat. Most mindent elborította a sátrak tengere, ahogy a rothadó fatörzsön is megjelent a gomba. Katonák tízezrei várakoztak a tábortüzek mellett. Gyorsan felhasználták a környező erdők faanyagát.

A szél végigvágtázott közöttük. A tüzek füstjét a katonák arcába vágta. Az itt gyülekezők nem tűntek annyira reményvesztettnek, mint a menekülők. Persze belőlük is rémület áradt. Hiszen jól látták a súlyosan beteg tájat. Látták a magasban a felhőket. Tudták, hogy mi a helyzet.

A világ haldoklott. A katonák a tüzet bámulták, nézték, ahogy elemészti a fát. Ami valamikor erős törzsű élőlény volt, az most parázsszemcséről parázsszemcsére hamuvá változott.

Egy jókora csapatnyi harcos a vérteket vizsgálta, melyek annak ellenére rozsdásodni kezdtek, hogy gondosan beolajozták őket. A fehér köntöst viselő aielek egyik csoportja vizet hordott. Ezek az egykori harcosok megtagadták, hogy ismét fegyvert vegyenek a kezükbe, bár már eleget tettek a toh követelményeinek.

Egy maroknyi halálra rémült szolgáló megpróbálta rendbe rakni a viharos szélben imbolygó sátrakban őrzött készleteket. Biztosra vették, hogy másnap kirobban a Fehér Torony és az Újjászületett Sárkány háborúja.

Férfiak és nők adták tovább suttogva az igazat. Eljött a vég. Itt a vég. Minden elbukik. Nyakunkon a vég.

Kacagás törte meg a csendet.

A tábor közepén álló hatalmas sátorból meleg fény áradt. A világosság kiragyogott a nyitott ajtónyíláson és alul, a sátorlapok alatt. Odabent hátravetett fejjel kacagott Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány.

– És akkor mit csinált? – kérdezte, amikor újra meg tudott szólalni. Töltött magának egy kupa vörösbort, meg egyet Perrinnek is. A kérdés miatt a barátja elvörösödött.

Sokkal keményebb, mint régen – gondolta Rand. – De valahogy mégis meg tudta őrizni az ártatlanságát. Legalább egy részét. A vörös hajú ifjú szemében ez csodálatos dolognak látszott. Ugyanolyan csoda, mint amikor valaki igazgyöngyre bukkan egy kagylóban. Perrin nagyon erős volt, ám az ereje nem törte meg.

– Hát – válaszolta végül az egykori kovácslegény. – Te is tudod, hogy milyen Marin! Képes még Cennre is úgy nézni, mintha az a fickó is csupán babusgatásra vágyó kisgyerek volna. Amikor észrevette, hogy Faile-lal ott fekszünk a földön, mint két ostoba siheder... Szóval, azt hiszem, nem tudta eldönteni, hogy hangosan kinevessen-e minket, vagy kizavarjon a konyhába mosogatni. Persze külön-külön, nehogy rosszra gondolhassunk.

Rand elmosolyodott. Megpróbálta elképzelni a hallottakat. A megtermett, izmos Perrin, hogyan lehetett annyira gyenge, hogy még járni is alig tudott? Nehezére esett elképzelni ezt a jelenetet. Szerette volna azt hinni, hogy a barátja túloz, ám Perrin maga volt a testet öltött becsületesség. Különös, mennyire meg tud változni egy ember, miközben belül a lényege változatlan marad.

– Szóval, Faile felemelt a földről és felültetett a lovamra – folytatta Perrin, miután belekortyolt a borba. – Fel-alá parádéztunk, és megpróbáltunk rendkívül fontos személyiségnek látszani. Nem sokat tettem. A harc igazából a többiekre várt. Olyan gyenge voltam, hogy még a csészét is alig tudtam felemelni a számhoz.

Elhallgatott és aranyló szeme a semmibe meredt.

– Büszke lehetsz ám rájuk, Rand! Dannil, az apád és Mat apja, meg hát a többiek nélkül a felére sem lettem volna képes annak amit megtettem. Mit nem mondok? A tizedére sem!

– Hiszek neked – bólintott Rand, és a kupájába nézett. Lews Therin kedvelte a bort. Rand egy része – az a távoli, elmosódott rész, az egykor élt férfinak az emlékei – elégedetlen volt mostani itallal. Az új világ kevés bora tudta volna felvenni a versenyt a legendák korának kedvelt évjárataival. Azok egészen biztosan nem, amelyekhez mostanában jutott.

Ivott egy apró kortyot, azután letette a bort. Min még mindig a sátor egyik vékony függönnyel leválasztott részében szundikált. Rand olyan dolgokat tapasztalt álmában, hogy felébredt miattuk. Örömmel fogadta Perrin érkezését. Így legalább nem kellett arra gondolnia, aminek tanúja volt.

Mierin... Nem. Nem hagyja, hogy az a nő elterelje a figyelmét. Valószínűleg pontosan ez volt a célja.

– Menjünk, járjunk egyet! – javasolta. – Holnapra még elő kell készítenem pár dolgot.

Elindultak az éjszakába. Miközben Sebban Balwer irányába lépkedtek, néhány hajadon máris felzárkózott a két fiatalember nyomában. Rand Perrintől kérte kölcsön Balwert. Az idős férfinak semmi kifogása sem volt az ellen, hogy kölcsönadják. Hajlamos volt arra, hogy ahhoz szegődjön, aki a környezetében a leghatalmasabb.

– Rand? Mindezekről a dolgokról, a Folyóköz ostromáról meg a harcról is már meséltem neked – szólalt meg Perrin, miközben kezét Mah'alleniren nyugtatva ott sétált mellette. – Szóval miért hoztad újra szóba?

– Korábban csak az érdekelt, hogy mi történt, Perrin. Az események felől érdeklődtem, ám nem foglalkoztam azokkal az emberekkel, akik átélték mindezt – felelte Rand, és a barátjára nézett. Az éjszaka sötétjében felragyogott egy fénylő gömb, hogy lássanak. – Emlékeznem kell az emberekre. Súlyos hiba volt, hogy a múltban ezt olyan sokszor elmulasztottam.

A kavargó szél magával hozta a Perrin közeli táborhelyének tűzeiből áradó illatot és a fegyvereken dolgozó kovácsok zaját. Rand hallotta a szóbeszédet. Ismét felfedezték, hogyan kell az Egyetlen Hatalom segítségével fegyvereket kovácsolni. Perrin emberei éjjel-nappal dolgoztak. A két asha'manje alig állt a lábán. Igyekeztek lehető legtöbb fegyvert készíteni.

Rand kölcsönadta neki az összes nélkülözhető asha'manjét. Már csak azért is, mivel a hajadonok tucatjával járultak elé, hogy maguknak is az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsolt lándzsahegyeket követeljenek, miután hírét vették az új módszernek.

Teljesen ésszerű, amit kérünk, Rand al'Thor – magyarázta Beralna. – Azok a kovácsok egyetlen kardlapból négy lándzsahegyet is kihozhatnak. – Olyan undorral mondta ki a „kard” szót, mintha csak tengervízzel öblögette volna a száját.

Rand sosem kóstolta meg a tengerek vizét. Lews Therin viszont igen. Valaha igencsak zavarba jött attól, hogy emlékezik a másik férfi dolgaira. Mostanra már elfogadta, hogy azok is hozzá tartoznak.

– El tudod hinni, hogy mi történt velünk? – kérdezte Perrin. – A Fényre! Néha csak az jár a fejemben, hogy egyszer majd felbukkan ennek a sok cifra gúnyának az igazi gazdája, odajön hozzám, üvöltözni kezd velem, és utána elzavar istállót trágyázni, amiért nem tudom, hogy hol a helyem.

– A Kerék sző, a Minta jő, Perrin. Azzá lettünk, amivé lennünk kellett.

Perrin bólintott, miközben végigsétáltak a sátrak között húzódó ösvényen. Mindkettőjüket megvilágította a Rand keze fölött lebegő fénygömb.

– Milyen... érzés? – kérdezte Perrin. – Mármint azok az emlékek, amik felbukkantak.

– Előfordult már veled, hogy felébredés után is világosan emlékeztél egy álmodra? Nem olyan álomról beszélek, ami gyorsan semmivé foszlott, hanem arról, ami végigkísért az egész nap során.

– Igen – válaszolta különös távolságtartással a barátja. – Igen, elmondhatom, hogy történt már ilyesmi.

– Most pontosan ez a helyzet – folytatta Rand. – Emlékszem arra, hogy Lews Therin voltam. Arra, hogy miket tett. Ugyanúgy fel tudom idézni, mint ahogy egy álomra is visszaemlékszem. Én tettem azokat a dolgokat. Nem feltétlenül örülök annak, amit megtettem, és azt sem gondolom, hogy így cselekednék, ha ébren volnék. Mindez azonban nem változtat a tényen, hogy az álomban mintha csak a helyes döntéseket hoztam volna meg.

Perrin bólintott.

– Lews Therin én vagyok – magyarázta tovább Rand. – Azonos vagyok vele. Ugyanakkor mégsem.

– Hát én úgy érzem, hogy még mindig saját magad vagy – töprengett Perrin. Valamiért Rand úgy érezte, hogy a barátja nem ugyanarra gondolt, mint ő, amikor az „érzem” szót használta. Perrin orra megremegett, amikor erről beszélt? – Olyan nagyon nem változtál meg.

Rand nem igazán gondolta volna, hogy mindent el tudott magyarázni barátjának anélkül, hogy az ne tartotta volna bolondnak. Amikor magára vette az Újjászületett Sárkány köntösét, akkor bizony megváltozott. Nem arról volt szó, hogy eljátszott egy szerepet, hogy magára öltött egy álarcot.

Az volt, aki lett. Nem változott meg és nem is alakult át. Egyszerűen elfogadta az állapotot.

Ez persze távolról sem jelentette azt, hogy minden kérdésére választ kapott. Hiába támaszkodhatott az elméjében rejlő négyszáz esztendő tapasztalataira, még mindig aggódva gondolt a jövendőre. Mit kell majd tennie? Lews Therin nem tudta, hogyan kell lezárnia a Furatot. A kísérlete katasztrófát eredményezett. Először rájuk zúdult a rontás, aztán a Világtörés, végül pedig a meglehetősen tökéletlen börtön pecsétjei mostanra törékennyé váltak.

Egy válasz újra és újra felmerült Randben. Egy veszélyes válasz. Olyan, amivel Lews Therin nem is foglalkozott.

Mi van akkor, ha nem az a helyes válasz, hogy újra pecsétek mögé zárják a Sötét Urat? Mi történik abban az esetben, ha a válasz, a végső felelet valami egészen más dolog? Valamilyen sokkal tartósabb megoldás.

Igen – gondolta Rand immár vagy századszorra. – De lehetséges volna?

Elérték a tisztviselők munkahelyét. A hajadonok körbevették a sátrat. Rand és Perrin beléptek. Az írnokok természetesen még Ilyen későn is dolgoztak. Nem látszott rajtuk, hogy meglepődtek volna, amikor Rand betoppant hozzájuk.

– Sárkány nagyuram! – szólalt meg Balwer, és merev háttal meghajolt. A mellette álló asztalt valósággal elborították a térképek és a papírhalmok. Az aszott külsejű, alacsony férfi idegesen rendezgette az iratokat. A szükségesnél egy számmal nagyobb barna kabátjából, egy lyukon át kikandikált az egyik csontos könyöke.

– Jelentsen! – szólt rá Rand.

– Roedran jönni fog – felelte Balwer magas, de tisztán érthető hangon. – Andor királynője üzenetet küldött neki, és Kapukat ígért, melyeket a Vérségének tagjai készítenek. A Roedran udvarában működő őrszemeink azt jelentették, hogy a király mérges, amiért Andor segítségére van szüksége ahhoz, hogy idejöjjön. Ugyanakkor ragaszkodik ahhoz, hogy részt vegyen a megbeszélésen. Ha másért nem, akkor azért, nehogy úgy tűnjön, mintha kihagyták volna.

– Remek! – bólintott Rand. – Elayne semmit sem tud a kémekről?

– De nagyuram! – méltatlankodott Balwer.

– Sikerült kideríteni, hogy az írnokaink közül ki kémkedik Andornak?

– Senki... – felelte fuldokolva Balwer.

– Egész biztos, hogy van itt egy embere, Balwer – mosolygott Rand. – Leginkább tőle tanultam az ilyesmit. De nem számít. Holnap mindenki tisztában lesz a szándékaimmal. Nem lesz szükség a titkolózásra.

Csak a szívem legdrágább titkait fogom megőrizni.

– Ezek szerint, akkor tényleg mindenki eljön a találkozóra? – tudakolta Perrin. – Az összes jelentős uralkodó? Tear és Illian is?

– Az amyrlin meggyőzte őket arról, hogy itt a helyük – válaszolta Balwer. – Itt van a levélváltásuk másolata, ha nagyuramék meg kívánnák tekinteni.

– Majd átnézem őket – biccentett Rand. – Küldje át őket a sátramba! Éjjel elolvasom a levelezést.

A talaj egészen váratlanul megremegett. Az írnokok magukhoz ragadták a papírhalmokat, vagy az asztalokra szorították az iratokat. Kiabálni kezdtek, amikor körülöttük összedőltek a bútorok. Odakint harsány üvöltözés támadt. Az emberek hangját alig lehetett hallani a meghasadó fatörzsek és a csengő fém zajától. Nyöszörgött a vidék. A távolból moraj hallatszott.

Rand úgy érezte magát, mintha görcsbe rándult volna valamelyik izma.

Mennydörgés rázta meg az eget. A távoli zaj mintha csak komor dolgok közeledtét hirdette volna meg. Elcsitult a remegés. Az írnokok azonban továbbra is magukhoz szorították az iratokat. Mintha tényleg attól tartottak volna, hogy minden szertehullik, ha nem tartják össze.

Tényleg itt van – gondolta Rand. – Nem állok még készen, nem állunk még készen, de akkor is itt van.

Hosszú hónapok teltek el úgy, hogy ettől a naptól tartott. Amióta csak azon az első éjszakán rájuk törtek a trallokok, amióta Lan és Moiraine elrángatták a Folyóközből, azóta egyre csak attól tartott, ami be fog következni.

Az Utolsó Csata. A vég. Azon kapta magát, hogy már nem is fél attól, ami hamarosan bekövetkezik. Aggódott, de nem félt.

Elmegyek érted – gondolta.

– Közöljétek az emberekkel! – fordult az írnokok felé. – Küldjetek figyelmeztetést mindenkinek! Földrengések közelednek. Viharok. Dühöngő, félelmetes zivatarok. Újra itt a Világtörés, nem lehet elkerülni. A Sötét Úr megpróbálja porrá őrölni ezt a világot.

Az írnokok bólintottak. A lámpafényben jól látszott, hogy aggódó pillantásokat váltanak egymással. Perrin néma maradt, de azután bólintott, mintha csak komolyan töprengett volna valamin.

– Egyéb hír? – kérdezte Rand.

– Andor királynője valamire készül ma éjjel, nagyuram – jelentette be Balwer.

– Azzal, hogy „valamire”, nem mondott sokat, Balwer – figyelmeztette Rand.

A főhivatalnok savanyú képet vágott.

– Sajnálom, nagyuram. Egyelőre nincs más, amiről beszámolhatnék. Ez a figyelmeztetés is éppen most jött. Elayne királynőt nemrég felkeltették a tanácsadói. Nincs senkim olyan közel hozzá, hogy tudhatnám, pontosan miért.

Rand elkomorodott. A keze megpihent az oldaláról lógó kard markolatán. Laman kardján.

– Lehet, hogy csak a holnapra készülnek – vélte Perrin.

– Így igaz – válaszolta Rand. – Tudassa velem, ha sikerült kideríteniük valamit, Balwer! Köszönöm! Jó munkát végeznek.

A sovány férfi kihúzta magát. Most, az utolsó napok során – a sötét napok során – mindenki igyekezett hasznossá tenni magát. Balwer ahhoz értett a legjobban, amit most csinált. Bízott a saját képességeiben. Ennek ellenére abból nem lehetett baj, ha emlékeztették a hasznosságára. Főleg, ha a munkaadója tette ezt, aki mellesleg nem volt más, mint az Újjászületett Sárkány.

Rand nyomában Perrin is kilépett a sátorból.

– Aggódni kezdtél – szólalt meg a szakállas ifjú. – Azért, ami miatt felébresztették Elayne-t.

– Nem keltették volna fel csak úgy ok nélkül – felelte Rand halkan. – Figyelembe véve az állapotát.

Elayne várandós volt. Rand gyermekeit hordta a szíve alatt. A Fényre! Csak nemrég értesült minderről. Miért nem a kedvese számolt be erről?

A válasz egészen egyszerű volt. Elayne ugyanúgy tisztában volt Rand érzéseivel, mint ahogy ő is érezte a fiatal nőt. Andor királynője egészen biztosan érezte, hogy milyen indulatok tomboltak nemrég Randben. Mielőtt a Sárkánybérc tetején... Amikor...

Nem akarta volna az orra alá dörgölni, hogy terhes, amikor Rand olyan állapotban volt. Egyébként is mindent megtett azért, hogy ne lehessen könnyen megtalálni.

A terhesség híre azonban még így is megdöbbentette a férfit.

Apa leszek – gondolta, mégpedig nem is az első alkalommal. Igaz, Lews Therinnek is voltak gyermekei, és Rand nagyon is jól, emlékezett arra, hogy a férfi mennyire szerette őket. Ez mégsem volt ugyanaz.

Rand al'Thor apa lesz. Feltéve persze, hogy megnyeri az Utolsó Csatát.

– Jó ok nélkül nem ébresztették volna fel Elayne-t – folytatta, hogy újra a napi ügyekről beszéljen. – Aggódom. Nem azért, ami esetleg megtörtént, hanem azért, hogy az események zavart kelthetnek. A holnapi nap nagyon fontos. Ha az Árnyéknak akár halvány sejtelme is van a közelgő eseményről, akkor minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy megakadályozza a találkozót. Azt, hogy egyesítsük az erőinket.

Perrin megvakarta a szakállát.

– Vannak embereim Elayne közelében, akik vigyáznak helyettem a dolgokra.

Rand felemelte a kezét.

– Menjünk és beszéljünk velük! Rengeteg tennivaló vár még rám ma éjszaka, de... Hát nem. Ezt nem hagyhatom figyelmei kívül.

Gyors ütemben elindultak Perrin közeli tábora felé. Rand testőrei kendővel az arcukon, lándzsával a kézben árnyékként követték őket.

Túlságosan is csendes volt az éjszaka. Egwene a sátrában éppen levelet írt Randnek. Nem volt egészen biztos abban, hogy el is fogja küldeni. Nem is az volt a fontos, hogy elküldje. Miközben papírra vetette a sorokat, sikerült elrendeznie a gondolatait. Eldöntötte, hogy pontosan mit is akar mondani neki.

Sietve Gawyn érkezett újra a sátorba. A keze a kardja markolatán pihent. Őrző köpenye hangosan sustorgott.

– Bent maradsz legalább egy kicsit? – kérdezte Egwene, és a tintába mártotta a tollát. – Vagy egyből újra kirontasz?

– Nagyon nem tetszik a mai éjszaka, Egwene – felelte az ifjú, és hátranézett a válla fölött. – Valamiért nagyon rossz érzések gyötörnek.

– A világ visszafogott lélegzettel készül arra, Gawyn, hogy mi történik holnap, napkelte után. Üzentél Elayne-nek, ahogy kértem?

– Igen, de nem lesz ébren. Már túl késő van neki.

– Majd meglátjuk.

Hamarosan megérkezett a hírnök Elayne táborából. Parányi, összehajtott levelet hozott. Egwene elolvasta és elmosolyodott.

– Gyere! – fordult Gawyn felé, felkelt és összegyűjtött néhány dolgot. Intett a kezével és egy Kapu ragyogott fel a levegőben.

– Miért utazással megyünk át oda? – kérdezte a fiatalember. – Hiszen itt vannak egész közel.

– Hacsak úgy átsétálnánk oda, akkor az amyrlin kénytelen volna hivatalosan bejelentkezni Andor királynőjénél – válaszolta Egwene, miközben Gawyn átlépett a Kapun és ellenőrizte a túloldalt. – Időnként nem szívesen teszek olyasmit, ami miatt az emberek kérdezősködni kezdenek.

Siuan ölt volna azért, hogy így közlekedhessen – gondolta a fiatal nő, miközben átlépett a Kapun. Hány ravasz cselszövést tudott volna kieszelni az a nőszemély, ha képes lett volna másokat ilyen gyorsan, csendben és könnyen meglátogatni?

A túlsó oldalon Elayne egy izzó faszénnel megtöltött, meleg serpenyő mellett állt. A királynő halványzöld ruhát viselt. A két magzat miatt egészen megnőtt a hasa. Odasietett Egwene-hez és megcsókolta a gyűrűjét. Birgitte a bejárat egyik oldalán állt. Összefonta a karját. Rövid, vörös zubbonyt és bő, égszínkék nadrágot viselt. Befont aranyhaja a vállára lógott.

Gawyn kíváncsian nézett a testvérére.

– Megleptél azzal, hogy még nem alszol.

– Egy jelentésre várok – válaszolta Elayne. Intett Egwene-nek, hogy üljön le mellé, a melegítő közelébe állított egyik kényelmes karosszékbe.

– Valamilyen fontos dolog miatt? – érdeklődött Egwene.

Elayne elkomorodott:

– Jesamyn ismét elmulasztotta, hogy bejelentkezzen Caemlynből. Pedig határozottan megparancsoltam neki, hogy kétóránként jelentkezzen. Erre fel őnagysága csak lopja a napot. A Fényre! Persze lehet, hogy semmi baj sincs. Ennek ellenére megkértem Seriniát, hogy menjen el az Utazótérre, és nézzen már utána a dolognak. Remélem, hogy ez ellen nincs kifogásotok.

– Pihenned kellene! – zsörtölődött Gawyn, és összefonta a karját a mellén.

– Igazán kedves vagy, hogy így törődsz velem – felelte a testvére. – Csak hát a te tanácsodat is ugyanúgy elengedem a fülem mellett, mint amikor Birgitte intett ugyanerre. Anyám, mi az amit meg akartál vitatni?

Egwene átnyújtotta a levelet, amin korábban dolgozott.

– Randnek szántad? – kérdezte Elayne.

– Te némiképpen másként látod őt, mint én. Mi a véleményezi erről a levélről? Lehet, hogy nem is kell elküldenem neki. Még nem döntöttem el.

– A levél hangvétele... nagyon határozott – jegyezte meg Elayne.

– Úgy tűnik, hogy csak az ilyen hangvételt érti meg.

Vendéglátójuk átfutotta az irományt. Utána leengedte a levetet.

– Mi volna, ha egyszerűen hagynánk, hogy azt tegye, amit akar?

– Hogy feltörje a pecséteket? – hitetlenkedett Egwene. – Szabadon engedje a Sötét Nagyurat?

– Miért is ne?

– A Fény szerelmére!

– Hiszen meg kell történnie! – figyelmeztette Elayne. – Úgy értem, a Sötét Úr ki fog szabadulni. Gyakorlatilag már most is szabad.

Egwene a halántékát dörzsölgette.

– Óriási különbség van aközött, hogy képes megérinteni a világot, meg aközött, hogy kiszabadul. A Hatalom háborúja idején a Sötét Úr teljes mértékben nem tudott rászabadulni a világra. A Furaton keresztül ugyan megérinthette, ám azt ismét lezárták, mielőtt kiszabadulhatott volna. Ha a Sötét Úr bejuthatott volna a világunkba, akkor azzal maga a Kerék is összetört volna. Ezt azért hoztam, hogy megmutassam.

Egwene elővett egy köteg irományt az erszényéből. Ezeket a dokumentumokat a Tizenharmadik részleg könyvtárosai gyűjtötték össze sietve.

– Nem állítom, hogy érintetlenül kellene hagynunk a pecséteket – folytatta Egwene. – Csak annyit mondok, nem engedhetjük meg, hogy ezekkel az életbevágóan fontos dolgokkal kapcsolatban Rand megint valamilyen eszeveszetten ostoba dolgot próbáljon meg.

Elayne álmodozva elmosolyodott. Látszott rajta, hogy odavan Randért. A Fényre! Ugye megbízhatok benne? Mostanában nem volt könnyű megmondani, mi is a helyzet Elayne-nel. Amit például a Vérséggel művelt...

– Sajnálatos módon semmi egyértelműen döntő információt sem találtunk abban a könyvtárként működő ter'angrealban.

A mosolygó, szakállas férfi szobra kis híján zavargásokhoz vezetett a Toronyban. Az összes nővér el akarta olvasni a szoborban tárolt sokezernyi könyvet.

– Úgy tűnik, hogy ezeket a könyveket kivétel nélkül a Furat megnyitása előtt írták. Kutatóink folytatják a munkát, ám amit csak sikerült megtudnunk a pecsétekről, a börtönről és a Sötét Úrról, az itt van ezekben a jegyzetekben. Ha nem a megfelelő időpontban törjük fel a pecséteket, akkor attól tartok, hogy minden véget ér. Tessék, olvasd ezt el!

Átnyújtott egy papírlapot Elayne-nek.

– A Karaethon-ciklus? – kérdezte Elayne kíváncsian. – „És kialszik a fény, és nem jön el a hajnal. A fogoly továbbra is rázza rácsait.” Ez a fogoly a Sötét Úr volna?

– Úgy vélem, igen – bólintott Egwene. – A próféciák sosem egyértelműek. Rand hajlandó elkezdeni az Utolsó Csatát, és most azonnal össze akarja törni a pecséteket. Micsoda szörnyűséges ötlet! Hosszú háborúskodás vár ránk. Ha most kiszabadítanánk a Sötét Nagyurat, azzal csupán az Árnyék erőit segítenénk meg, míg magunkat legyöngítenénk.

Ha valóban ezt kell tennünk... akkor a pecsétek összetörésére csakis a legmegfelelőbb időpontban kerülhet sor. Az a legkevesebb, hogy meg kell vitatnunk az egészet. Randnek számos dologban igaza volt, de számos dologban már tévedett is. Nem engedhetjük meg, hogy egyedül hozza meg ezt a döntést.

Elayne megnézte a többi papírt is. Az egyiknél megtorpant.

– „És a vére megajándékoz minket a Fénnyel. – A hüvelykujját végighúzta a papíron, mintha csak teljesen elmerült volna a gondolataiban.– „Várni fog a Fényre”. Kitől származik ez a feljegyzés?

– Termendel fordította le a Karaethon-ciklust. Ez itt Doniella Alievin másolata – magyarázta Egwene. – Doniella nagyon különös jegyzeteket készített. A tudósok legalább annyit vitatkoztak e feljegyzések miatt, mint a próféciákról. Ahogy azt te is tudod, Doniella Álmodó volt. Az egyetlen amyrlin, akiről tudhatjuk, hogy rendelkezett ezzel az erővel. Mármint, előttem.

– Világos – bólintott Elayne.

– A jegyzeteket összeállító nővérek ugyanarra a végkövetkeztetésre jutottak, mint én – folytatta Egwene. – Lehet, hogy eljön majd a pecsétek feltörésének az időpontja. Ez azonban semmiképpen sem lehet az Utolsó Csata eleje, bármit is gondoljon Rand. Ki kell várnunk a megfelelő pillanatot. Mivel én vagyok a Pecsétek őre, az én kötelességem, hogy kiválasszam a megfelelő időpontot. Nem fogom kockára tenni a világot csak azért, mert Rand egy rendkívül látványos lépésre szánta el magát.

– Időnként tényleg úgy viselkedik, mint valami mutatványos – felelte Elayne. Ismét rajongó arckifejezés ült ki az arcára. – Nagyon is jó érvet hoztál fel, Egwene. Mondd el neki is! Téged meg fog hallgatni. Nagyon is jól vág az esze, és meg lehet győzni.

– Meglátjuk. Egyelőre...

Egwene hirtelen megérezte, hogy Gawyn felfigyelt valamire. Felpillantva meglátta, ahogy az őrző riadtan megfordult. Kintről patkódobogás hallatszott. A fiatalember füle ugyan semmivel sem volt élesebb, mint Egwene-é, ám a kötelességéhez tartozott, hogy figyeljen az ilyesmire.

Egwene magához ölelte az Igazi Forrást, amit látva Elayne is hasonlóképpen cselekedett. Birgitte közben már ki is nyitotta a sátor ajtaját és megmarkolta a kardját.

Egy tágra nyílt szemű, zaklatott külsejű hírnök vetette ki magát odakint a nyeregből. A fiatal nő majd lábát szegte, úgy rohant be a sátorba. Birgitte és Gawyn azonnal felzárkózott a két oldalára, mert nem akarták, hogy túl közel jöjjön a két aes sedaihoz. A hírnök semmi ilyesmivel nem próbálkozott.

– Megtámadták Caemlynt, k... királyi felséged! – dadogta, amikor végre visszanyerte a lélegzetét.

– Micsoda?! – kiáltotta Elayne, és felpattant. – Az hogy lehet? Talán Jarid Sarand végre...

– Trallokok – vágott a szavába a hírnök. – Napnyugtakor kezdődött.

– Az lehetetlen! – üvöltötte Elayne. Karon ragadta a hírnököt, és kirángatta magával a sátorból. Egwene sietve a nyomukba eredt. – Napnyugta óta több mint hat óra is eltelt. Miért nem hallottunk semmi sem egészen mostanáig? Mi történt a Vérségekkel?

– Semmi mást nem tudok, királynőm – felelte a hírnök. – Guybon kapitány küldött, hogy a lehető leghamarabb riasszam. Csak most jött meg egy Kapun.

Az Utazótér nem volt túl messze Elayne sátrától. Ott már gyülekezett a tömeg, ám a férfiak és asszonyok félreálltak az amyrlin és a királynő elől. Hamarosan mind a ketten maguk mögött hagyták a kíváncsiskodókat.

A nyitott Kapun át véres ruhájú alakok közeledtek. Különös szekereket húztak maguk után. A járművekhez Elayne új fegyvereit, a sárkányokat erősítették. Az érkezők jelentős része közel járt ahhoz, hogy összeessen. Füstszag áradt belőlük és a bőrüket korom borította. Nem egy közülük összeesett, amikor Elayne katonái megragadták a kocsikat, hogy segítsenek. Nyilvánvaló volt, hogy ezeket a járműveket lovaknak tervezték és nem embereknek.

A közelben újabb Kapuk nyíltak. Ezeket Serinia sedai és a Vérség néhány tagja hozta létre. Egwene képtelen volt úgy gondolna ezekre az asszonyokra, mint Elayne Vérségere. A nyílásokon át özönlő menekültek azt a látszatot keltették, mintha gátszakadása történt volna az áradó folyón.

– Menj el azonnal a Fehér Torony táborához, az egyik ottani Utazótérre! – utasította Egwene Gawynt. – Küldjenek ide olyan sok aes sedait, amennyit csak össze lehet szedni! Szólj Bryne-nek, hogy riadóztassa a katonáit! Engedelmeskedjenek majd Elayne parancsainak. Kapukon keresztül elküldjük őket Caemlyn külvárosába. Megmutatjuk, hogy kiállunk Andor mellett.

Gawyn biccentett, és átugrott Egwene Kapuján. Az amyrlin eltüntette a Kaput, azután Elayne után sietett a sérült, összezavarodott katonák tömegéhez. Az egyik Vérség, Sumeko állt a Gyógyítók élére. Gondoskodott róla, hogy először a leginkább rászorulókat keressék.

A levegő bűzlött a füst szagától. Miközben Egwene odasietett Elayne-hez, az egyik Kapun túl megdöbbentő látvány tárult elé. Caemlyn lángokban állt.

A Fényre! Egy pillanatra valósággal megdermedt a döbbenttől, de utána továbbsietett. Elayne Guybonnal, a királynői testőrség parancsnokával beszélt. A jóképű férfi szemmel láthatóan alig a állt a lábán. Ruháját és a karját nyugtalanítóan sok vér borította.

– Az árnybarátok végeztek két asszonnyal azok közül, akiket felséged azért hagyott hátra, hogy üzeneteket küldjenek – magyarázta holtfáradt hangon. – A harmadik harcban esett el. Végül sikerült visszaszereznünk a sárkányokat, miután... elmenekültünk...

Látszott, hogy valami nagyon bántja.

– Miután elmenekültünk a városfal nyílásán, felfedeztük, hogy számos zsoldos egység már úton volt a várost megkerülve annak a kapunak az irányába, melyet Talmanes nagyúr csapatai védelmeztek. A véletlen azt akarta, hogy ezek a harcosok kellőképpen közel járjanak hozzánk ahhoz, hogy segítsenek elmenekülnünk.

– Kiválóan szolgáltatok! – dicsérte meg Elayne.

– De hát a város...

– Kiválóan szolgáltatok! – ismételte meg Elayne határozott hangon. – Sikerült megmentenetek a sárkányokat. Meg tudtátok menteni ezt a rengeteg embert. Nem feledkezem meg arról, hogy megjutalmazzalak, kapitány!

– Felséges úrnőm, a Banda tagjait jutalmazza meg. Ez az ő művük volt, és kérem, ha lehetne tenni valamit Talmanes nagyúrral... Ernyedt mozdulattal az egyik Kapu felé mutatott, ahol a Banda néhány tagja egy elesett testét cipelte.

Elayne odatérdelt a zsoldos parancsnok mellé. Egwene követte A példáját. Először azt gondolta, hogy a megfeketedett bőrű férfi már halott. Ám Talmanes hörögve vett egy lélegzetet.

– A Fényre! – kiáltotta Elayne, és az Elmélyülés képességét használta a fekvő alakon. – Még csak hasonlót sem láttam ehhez!

– Thakan'dar pengék – magyarázta Guybon.

– Ez meghaladja mind a kettőnk tudását – mondta Egwene a királynőnek. Felkelt. – Én...

Nem fejezte be a mondatot. Valamit meghallott, pedig hangodon nyöszörögtek a sebesültek és nyikorogtak a szekerek.

– Egwene? – kérdezte Elayne halkan.

– Tegyétek meg érte, amit csak tudtok! – felelte a barátnője és elrohant. Keresztülverekedte magát a zavart tömegen. Mi volt ez a hang? Csak nem... Igen, az lesz az. A nyitott Kaput az Utazótér szélén találta meg. A legkülönbözőbb színű öltözéket viselő aes sedaiok siettek át rajta, hogy gondoskodjanak a sebesültekről. Gawyn remekül végrehajtotta azt, amivel megbízták.

Nynaeve nem éppen halkan tudakolta, hogy mégis ki irányítja ezt a zűrzavart. Egwene oldalról lépett oda hozzá. Sikerült igencsak meglepnie az egykori javasasszonyt, amikor megragadta a vállát.

– Anyám? – kiáltotta Nynaeve. – Mi az, hogy Caemlyn lángban áll? Én...

Elakadt a szava, amikor meglátta a sebesülteket. Szinte kővé vált, de aztán már indult is volna oda.

– Van itt még valaki. Vele kell először foglalkoznod – figyelmeztette Egwene, és már el is indultak Talmanes irányába.

Nynaeve valósággal felhördült, azután letérdelt. Nyugodt mozdulattal félretolta Elayne-t. Vizsgálni kezdte Talmanest. Megdermedt és tágra nyílt a szeme.

– Nynaeve? – kérdezte Egwene. – Tudnál vala...

Az egykori javasasszonyból valósággal kirobbantak a fonatok. Olyan volt, mint amikor a nap váratlanul előbukkan a felhők mögül. Az Öt Hatalmat egyetlen ragyogó oszlopba fonta össze, majd az egésszel lesújtott Talmanes testére.

Egwene hagyta, hogy nyugodtan Gyógyítson. Talán elég lesz, amire képes, bár úgy tűnt, hogy a férfi már menthetetlen. Ha a Fény úgy akarja, mégis élni fog. Meglehetősen jó volt a véleménye a zsoldosok alvezéréről. Pontosan olyan tisztnek tartotta, akire a legnagyobb szüksége volt a Bandának és Matnek.

Elayne már a sárkányok közelében állt. A nő, akivel beszélt, számos fonatba fogta össze a haját. Alighanem Aludra, a sárkányok megalkotója lehetett. Egwene odasétált a fegyverekhez. Megsimogatta az egyik hosszú bronzcsövet. Természetesen már számon jelentést kapott róluk. Néhány megfigyelő azt mesélte a sárkányokról, hogy olyanok, mint egy fém aes sedai. A tűzijátékokhoz használt porokat töltötték beléjük.

A Kapun keresztül egyre több menekült áradt át. Sokan közülük egyszerű városlakók voltak.

– A Fényre! – méltatlankodott Egwene. – Túl sokan vannak. Nem szállásolhatjuk el egész Caemlynt itt, Merrilor mezején.

Elayne befejezte a kérdezősködést. Hagyta, hogy Aludra megvizsgálja a szekereket. Nagyon úgy tűnt, hogy az asszonyság ezen az éjszakán már nem akart megpihenni. Elayne elindult a Kapuk irányába.

– A katonák szerint a várost övező területek biztonságosak – szólalt meg, amikor Egwene közelébe ért. – Átmegyek, hogy körülnézzek.

– Elayne... – csattant fel Birgitte, és azonnal felbukkant a királynő mögött.

– Mindenképpen átmegyünk. Gyerünk!

Egwene hagyta, hogy a királynő megtegye a kötelességét. Ő inkább a Gyógyítókat ellenőrizte. Az aes sedaiok irányítását Romanda vette át. Szétválogatták a sérülteket. Külön csoportokban helyezték el a súlyos és a kevésbé súlyos sebesülteket.

Miközben Egwene a látszólagos zűrzavart nézte, felfigyelt a közelben ácsorgó két alakra. A külsejük alapján a nő meg a férfi Illianből érkezhetett.

– Ti ketten meg mit akartok?

A nő azonnal letérdelt. A magas, karcsú alak meglepően erőtejesnek látszott. Sötét haja és világos bőre volt.

– Leilwin vagyok – szólalt meg. Egyértelmű volt, hogy milyen kiejtéssel beszélt. – Nynaeve sedai társaságában voltam, amikor riasztották ide. Mi is követtük.

– Te seanchan vagy! – kiáltotta Egwene döbbenten.

– Azért jöttem, hogy az Amyrlin-trónt szolgáljam.

Seanchan. Egwene-ben még mindig ott izzott az Egyetlen Hatalom. A Fényre, azért találkozott ő már olyan seanchannal is, aki nem jelentett veszélyt. Ennek ellenére nem akart kockázatot vállalni. Amikor a toronyőrség néhány tagja átjött az egyik Kapun, Egwene a két seanchanra mutatott:

– Vigyétek el őket valamilyen biztonságos helyre! Vigyázzatok rájuk! Később majd foglalkozom velük.

A katonák bólintottak. A férfi vonakodva, a nő azonban ellenkezés nélkül távozott. Nem tudott fókuszálni, tehát nem lehetett felszabadított damane. Ami persze még távolról sem jelentette azt, hogy nem volt esetleg egy sul'dam.

Egwene visszatért, a még mindig Talmanes mellett térdelő Nynaeve-hez. A betegség mintha eltűnt volna a férfi bőréből. A fekvő alak holtsápadt volt.

– Vigyétek el valahová, ahol megpihenhet! – szólt Nynaeve fáradtan a Banda közelben álló és feszülten figyelő tagjainak. – Megtettem, amit tudtam.

Egwene-re nézett, amikor a harcosok elvitték a parancsnokukat.

– A Fényre! – suttogta. – Ez kiszívta minden erőmet, pedig az angrealomat is használtam. Igencsak nagy teljesítmény volt, ahogy Moiraine annak idején meg tudta menteni Tamot...

Nynaeve hangjából egyértelműen leheletnyi büszkeség csengett.

Annak idején meg akarta Gyógyítani Tamot. Nem sikerült. Persze akkor régen még fogalma sem lehetett arról, hogy mivel is próbálkozott. Azóta hosszú, nagyon hosszú utat tett meg.

– Igaz a hír, anyám? – kérdezte, és felkelt. – Caemlynről.

Egwene bólintott.

– Hosszú éjszaka vár ma ránk – sóhajtott Nynaeve, és a Kapukon keresztül továbbra is érkező sebesültek tömege felé fordult.

– A holnapi nap pedig annál is nehezebb lesz – biccentett Egwene. – Gyere, kapcsolódjunk össze! A rendelkezésedre bocsátom az erőmet.

– Anyám? – kérdezte döbbenten Nynaeve.

– Te jobban értesz a Gyógyításhoz, mint én – mosolygott Egwene. – Lehet, hogy én vagyok az amyrlin, de akkor is aes sedai maradtam. Mindenki szolgája. Szükséged lesz az erőmre.

Nynaeve bólintott és összekapcsolódtak. Odasiettek azokhoz az aes sedaiokhoz, akiket Romanda beállított, hogy megmentsék a legsúlyosabban megsérült menekülteket.

– A kémhálózatomat Faile szervezte meg – magyarázta Perrin Randnek, miközben sietve a tábora felé haladtak. – Lehet, hogy ott lesz velük ma éjszaka. Azt azért nem árt, ha tudod, nem vagyok egészen biztos abban, hogy kedvel téged.

Bolond is volna, ha kedvelne – gondolta Rand. – Talán azt is tudja, hogy mire foglak megkérni, mielőtt ez az egész véget érne.

– Habár, szerintem az tetszik neki, hogy ismerlek – folytatta Perrin. – Végül is egy királynő unokahúga. Persze még mindig aggódik azért, hogy esetleg megőrülsz, és a vesztemet okozod.

– Az őrület már jóval korábban lecsapott rám – válaszolta Rand. – Tudom kezelni. Ami pedig azt illeti, hogy fájdalmat okozhatok neked, nos abban alighanem igaza van. Attól tartok, képtelenség elkerülni, hogy fájdalmat okozzak a hozzám közel állóknak. Igencsak nehéz volt elfogadnom ezt a tanulságot.

– Arra célozgatsz, hogy őrült vagy – nézett fel Perrin, és a keze ismét megpihent a kalapácsa fején, miközben továbbsiettek. A hatalmas, ormótlan fegyvert az övében viselte. Előbb-utóbb kénytelen lesz valamilyen tokot készíteni a szerszámnak. A kalapács lenyűgöző mestermű volt. Rand többször is meg akarta már kérdezni, hogy ez is azok közé az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsolt fegyverek közé tartozik-e, amilyeneket mostanában az asha'manjei készítenek. – Pedig nem is vagy az. Egyáltalán nem tűnsz őrültnek számomra.

Rand elmosolyodott. Valami mintha átvillant volna az elméjén.

– Pedig őrült vagyok, Perrin. A téboly itt van ezekben az emlékekben, ezekben a késztetésekben. Lews Therin megpróbált legyűrni. Két ember harcolt bennem az irányításért. A kettőjük közül az egyik teljesen tébolyodott volt.

– A Fényre! – suttogta Perrin. – Iszonyú lehetett.

– Hát nem volt kellemes. De... Van itt valami, Perrin. Egyre inkább úgy érzem, hogy nagyon is szükségem van ezekre az emlékekre. Lews Therin jó ember volt. Vagyis hát én voltam jó ember. A dolgok azonban elromlottak. Túlságosan beképzelt lettem. Azt hittem, hogy mindent el tudok intézni saját kezűleg. Erre emlékeznem kell. Az őrület nélkül... Az emlékek nélkül lehet, hogy újra egyedül vetettem volna bele magamat a küzdelembe.

– Ezek szerint együttműködsz a többiekkel? – kérdezte Perrin, és abba az irányba pillantott, ahol Egwene és a Fehér Torony többi tagja táborozott. – Mert ezek a seregek, mintha csak arra készülnének, hogy egymás torkának ugorjanak.

– Megértetem Egwene-nel, hogy mi a helyes – folytatta. – Nekem van igazam, Perrin. Össze kell törnünk a pecséteket. Nem tudom, hogy miért tagadja ezt.

– Most már ő az amyrlin – válaszolta Perrin, és megvakargatta az állát. – Rand, Egwene a Pecsétek őre. Az ő kötelessége megóvni a pecséteket.

– Így igaz. Pontosan ez az oka annak, hogy majd meggyőzöd az elképzeléseim helyességéről.

– Biztos vagy abban, hogy össze kell törni a pecséteket? – tudakolta Perrin. – Teljességgel bizonyos?

– Figyelj csak, Perrin! Ha egy fém szerszám vagy fegyver darabokra törik, összeillesztheted a darabjait, hogy utána újra használd? Jól fog működni?

– Hát megteheted – felelte az egykori kovácslegény. – De jobban jársz, ha meg sem próbálod. Az acél rétegzése... Szóval akkor inkább már újra kellene kovácsolni. Megolvasztani, és mindent elölről kezdeni.

– Pontosan ez a helyzet. A pecsétek megrepedeztek, épp úgy, mint egy kard pengéje. Nem lehet egyszerűen megfoltozni a darabjait. Az nem működne. Szét kell szednünk a szilánkokat, hogy valami újjal pótoljuk őket. Valami jobbal.

– Rand! – csodálkozott Perrin. – Ennél értelmesebben meg sem lehetett volna fogalmazni ezt a nehéz dolgot. Próbáltad már így elmagyarázni Egwene-nek?

– Az a lány sose volt kovács, barátom – mosolygott Rand.

– Az a lány nagyon is talpraesett, Rand. Okosabb, mint bármelyikünk. Belátja az igazadat, ha megfelelő módon magyarázod el neki.

– Meglátjuk – felelte a vörös hajú ifjú. – Holnap.

Perrin megtorpant. Az arca valósággal ragyogott a világító gömb fényében. A csapatait barátja táborhelye mellett helyezte el. Legalább akkora erőt hozott magával, mint a többi itt táborozó. Rand még mindig lenyűgözve gondolt arra, hogy a barátjának sikerült ilyen sok embert maga mellé állítani. Közöttük a fehérköpenyeket! Rand szemei és fülei jelezték, hogy Perrin táborában mindenki hűségesen követi az új vezért. Az esetek többségében még a tudós asszonyok és az aes sedaiok is megtették azt, amit az ifjú kért tőlük.

A csillagos ég és a szél a megmondhatója, Perrinből bizony király lett. Nem olyan uralkodó, mint Rand. Ez a népszerű fejedelem a hívei között élt. Ez az út nem állt nyitva a barátja előtt, Perrin viszont elindulhatott rajta. Rand ennél jóval több lesz. Egészen rövid ideig. Kénytelen jelképpé válni. Ő lesz az az erő, amire mindenki számíthat.

Ez pedig kemény próbatételt jelent. Nem csupán rettenetes fizikai kimerültség kínozta, de sokkal mélyebben megrendült. Megviselte, hogy az embereknek éppen rá van szükségük. A folyó vize vés így völgyet a hegybe. Végezetül küzdelmükből mindig a folyó kerül ki győztesen.

– Támogatni foglak holnap, Rand – ígérte meg Perrin. – De azt akarom, hogy megígérj nekem valamit! Nem akarom, hogy összekapjunk. Nem fogok Elayne ellen harcolni. Még rosszabb lenne, ha harcba kellene szállnunk az aes sedaiokkal. Nem engedhetjük meg magunknak a testvérháborút.

– Nem fogunk harcolni.

– Add a szavadat rá! – makacskodott Perrin. Az arca olyan keménnyé vált, hogy a nekivágott szikladarabok is összetörtek volna rajta. – Add a szavadat rá, Rand!

– Megígérem neked, barátom. Egyesült erővel kezdjük meg az Utolsó Csatát.

– Nekem ennyi elég – bólintott Perrin, majd elindultak a tábora felé. Odabiccentett az őrszemeknek. Mind a ketten folyóközi legények voltak. Reed Soalen és Kert Wagoner tisztelegtek Perrinnek, majd Randet megpillantva, enyhe zavarral meghajoltak.

Reed és Kert. Mind a kettőjüket ismerte. Sőt, a Fény a megmondhatója, hogy gyerekkorában mennyire fel is nézett rájuk. Rand mostanra azonban már hozzászokott ahhoz, hogy egykorú ismerősei idegenként néznek rá. Úgy érezte, hogy az Újjászületett Sárkány köpenye nagy súllyal nehezedik a vállára.

– Sárkány nagyuram! – szólalt meg Kert. – Mi majd... szóval.

Nagyot nyelt és felnézett az égre. Úgy tűnt, hogy a felhők még közelebb osontak, pedig Rand is itt volt a közelben.

– Elég csúnya a helyzet, ugye?

– A viharok gyakran szörnyűek, Kert – felelte Rand. – A Folyóköz azonban átvészeli őket. Ez lesz most is.

– De hát... – dadogta Kert. – De hát elég csúnya. Égjek meg a Fényben! Akkor is nagyon rusnya.

– A Kerék sző, a Minta jő – válaszolta Rand, és észak felé pillantott. – Béke legyen veletek, Kert, Reed!

Halkan még hozzátette:

– A próféciák szinte kivétel nélkül beteljesültek. Előre látták ezt a napot. Tudjuk, hogy milyen próbatétel vár ránk. Felkészülten kelhetünk útra.

Bár nem ígérte meg egykori honfitársainak, hogy győzni fognak, és azt sem, hogy életben maradnak, ám mind a ketten kihúzták magukat és mosolyogva bólintottak. Mindenki örült, ha megtudta, van valamilyen tervük. Rand talán annál jobban nem is tudta volna megnyugtatni őket, mint hogy jelezte, valaki igenis irányítja az eseményeket.

– Ne nyaggassátok már a Sárkány nagyurat a kérdéseitekkel! – méltatlankodott Perrin. – Inkább arra figyeljetek, hogy rendben menjen az őrség! Nem ám elaludni, Kert, vagy éppen kockázni!

Mind a ketten ismét tisztelegtek, amikor Perrin és Rand folytatták az útjukat a tábor felé. Ezen a helyen sokkal vidámabb emberek telepedtek meg, mint a mező többi táborhelyén. A tábortüzek mintha élénkebb lánggal lobogtak volna, és egy kicsivel hangosabban zengett errefelé a kacagás is. Mintha a Folyóköz gyermekei valamilyen különös módon magukkal tudták volna hozni a szülőföldjüket.

– Jól vezeted őket – állapította meg Rand halkan, miközben gyors léptekkel haladt Perrin oldalán. A sereg fővezére biccentéssel viszonozta a tábortűz mellett ülők köszönését.

– Már milyen dolog az, hogy nekem kell megmondani, hogy mit tegyenek? Nem jól van ez így – méltatlankodott Perrin, ám abban a pillanatban, amikor futár érkezett a táborba, a fiatalember azonnal átvette az irányítást. Odahívta magához a hórihorgas fiút. Név szerint ismerte. Amikor látta, hogy a holtsápadt, remegő lábú legényke halálra váltan pislog Rand felé, kissé félrevonta és halkan, de határozottan a lelkére beszélt.

Utána elszalajtotta, hogy keresse meg Faile úrnőt, és jöjjenek ide.

– Randdel kell beszélnem.

– De hát velem be...

– Az igazi Randdel! Nem pedig azzal a fickóval, aki valahogy kitanulta, hogy úgy beszéljen, mint az aes sedaiok.

A vörös hajú fiatalember felsóhajtott.

– De hát tényleg én vagyok az, Perrin! – méltatlankodott. – Sokkal inkább magam vagyok, mint bármikor korábban.

– Az meglehet, de utálok úgy beszélni hozzád, hogy elnyomod az érzelmeidet.

Egy csapat folyóközi harcos sietett el mellettük. Tisztelegtek. Rand érezte, hogy váratlanul belemart a jeges magány. Jól látta ezeket az embereket, és tudta, hogy már soha többé nem tartozhat közéjük. A rossz érzés különösen nagy erővel tört rá, ha a folyóköziek között járt. Most mégis arra kényszerítette magát, hogy... ellazuljon. Perrin kedvéért.

– Jól van. Mi volt az? – kérdezte. – Milyen hírt hozott a futár?

– Jogos volt az aggodalmad – válaszolta a szakállas fiatalember. – Rand, Caemlyn elesett. Lerohanták a trallokok.

Rand arca, mintha kővé dermedt volna.

– Nem lepődtél meg – állapította meg Perrin. – Aggódsz, de nem lepődtél meg.

– Nem. Így igaz – ismerte be Rand. – Gondoltam, hogy valahol délen csapnak majd le. Hírét vettem, hogy trallokokat láttak odalent. Félig-meddig biztosra vettem, hogy Demandred keze van a dologban. Sosem érezte jól magát, ha nem állhatott egy hadsereg élén. Csak hát Caemlyn... Igen, igazi mesterhúzás. Mondtam neked, megpróbálnak majd megzavarni minket. Ha most sikerül felzaklatniuk Andort és elcsalják innen az ország haderejét, akkor a szövetségem igencsak ingataggá válhat.

Perrin Elayne tábora felé pillantott. Az andoriak közvetlenül Egwene mellett táboroztak.

– Nem volna jó neked, ha Elayne elmenne innen? Hiszen most az ellenlábasaid oldalán sorakozott fel.

– Nekem nincsenek ellenlábasaim, Perrin. Csupán egyetlen oldal létezik. A viták arról szólnak, miként haladjunk tovább. Ha Elayne nem lesz itt a megbeszélésen, akkor az aláásna mindent, amit megpróbálok elérni. A fejedelmek közül valószínűleg ő a legerősebb.

A kötés révén Rand természetesen nagyon is jól érezte a kedvesét. Amikor az ifjú nőbe beleszúrt az ingerültség tövise, egyből tudni lehetett, hogy a királynő is értesült a hírről. Odamenjen hozzá? Talán Mint kéne odaküldenie. A lány már felkelt, és egyre jobban eltávolodott attól a sátortól, ahol hagyta. Ezenfelül...

Nagyot pislogott. Aviendha. Ő is itt van, Merrilor mezején. De hát az előző percben nem is volt itt. Vagy igen? Perrin a barátjára nézett, ám Rand nem is próbálta meg eltitkolni, hogy mennyire megdöbbent.

– Nem engedhetjük meg, hogy Elayne itt hagyjon minket – jelentette ki Rand.

– Még azért sem, hogy megvédje a szülőföldjét? – hitetlenkedett Perrin.

– Ha a trallokok valóban bevették Caemlynt, akkor már túl késő van ahhoz, hogy érdemben beavatkozzon. Elayne csapatai majd az emberek kimentésére összpontosítanak. Ehhez pedig nem kell személyesen is ott lennie. Viszont éppenséggel itt lesz a helye. Holnap reggel.

De hogyan tudná elérni, hogy a lány maradjon? Elayne nagyon nehezen viselte el, ha valaki megmondta neki, hogy mit tegyen. Pont olyan volt, mint az összes többi nő. Ha viszont Rand jelezné...

– Rand? – kérdezte Perrin. – Mi lenne, ha beküldenénk az asha'maneket? Mindegyiket? Akkor Caemlynben dőlhetne el a küzdelem.

– Nem – jelentette ki határozottan Rand. Valósággal megrendült, de határozott marad. – Perrin, ha tényleg lerohanták a várost, akkor Caemlyn odaveszett. Kapukon küldök majd át felderítőket, hogy biztosra mehessünk. Ebben a pillanatban nem engedhetjük meg magunknak, hogy vért izzadva visszafoglaljuk azokat a falakat. Nem engedhetjük meg, hogy ez a szövetség darabokra szakadjon, mielőtt lehetőségem nyílt volna arra, hogy egységbe kovácsoljam. Ez az egység fog megmenteni minket. Ha kivétel nélkül mindenki elszalad, hogy eloltsa a szülőföldjén fellobbanó lángokat, akkor veszítem fogunk. Erre a támadásra pontosan ezért került sor.

– Hát ez bizony akár így is lehet... – morogta Perrin, és az ujját végighúzta a kalapács fején.

– A támadás könnyen felzaklathatja Elayne-t, arra sarkalhatja, hogy tenni akarjon valamit – magyarázta Rand, miközben végiggondolta a következő lépések tucatnyi lehetséges változatát. – Lehet, hogy így majd könnyebben elfogadja a tervemet. Akár jól alakulhatnak a dolgok.

Perrin elkomorodott.

Milyen gyorsan megtanultam, hogyan használjam fel a többieket. Randnek újra meg kellett tanulnia nevetni. Elfogadta a sorsát és beletörődött abba, hogy az arcán mosollyal vágtasson a végzet felé. Megtanulta azt is, miként lehet békességben egykori önmagával, Azzal, amit akkor elkövetett.

Ez a felismerés azonban nem akadályozza meg abban, hogy felhasználja a rendelkezésére álló eszközöket. Szüksége volt rájuk. Valamennyire. A nagy különbség viszont az, hogy most már embernek látja az embereket, nem pedig csupán felhasználható eszközöknek. Legalábbis ezt beszélte be magának.

– Ennek ellenére úgy vélem, valamit azért tennünk kellene Andor érdekében – folytatta Perrin a szakállát vakargatva. – Mit gondolsz, hogyan jutottak be a városba?

– Egy Kapun át – felelte barátja oda sem figyelve. Perrin felmordult.

– Hát, korábban azt mondtad, hogy a trallokok nem utazhatnak Kapukon át. Lehet, hogy már ez a korlátozás nem érvényes rájuk?

– Adná a Fény, hogy ez ne legyen így – rázta a fejét Rand. – Az árnyfattyak közül egyes-egyedül a gholamok tudják használjni a Kapukat. Aginor nem volt annyira háborodott, hogy túl sok ilyen szörnyszülöttet hozzon létre. Nem, én még Mat ellenében is le merném fogadni, hogy a caemlyni Kaput használták. Azt gondoltam, hogy Elayne gondosan őrzi azt a helyet!

– Ha tényleg az Kapu az, akkor valamit azért tehetünk – kiáltotta Perrin. – Nem engedhetjük meg, hogy a trallokok szabadon portyázzanak Andorban. Ha kivonulnak Caemlynből, akkor nemsokára a hátunkba kerülnek, és az katasztrófa volna. Ha azonban egyetlen helyen érkeznek, akkor elejét vehetjük a további támadásoknak azzal, ha lecsapunk arra a pontra.

Rand elvigyorodott.

– Mi olyan nevetséges?

– Rólam legalább tudni lehet, miért rendelkezem olyan ismeretekkel, amelyet egyetlen tisztességes folyóközi legény sem tudhat.

– Menj és ugorj fejest a Télforrás vizébe! – mordult fel Perrin – Tényleg azt hiszed, hogy Demandred az?

– Pontosan ilyen húzásokkal próbálkozna. Oszd meg az ellenségedet, és utána külön-külön végezz velük! A hadviselés történetének egyik legősibb stratégiája.

Ezt a módszert maga Demandred fedezte fel a régi írásokban. Mielőtt megnyitották volna a Furatot, semmit sem tudtak a háborúskodásról. Vagyis hát azt gondolták, hogy tisztában vannak vele, ám a hozzáértésük a fegyverek helyett poros kódexeket forgató tudósoké volt.

Rengetegen átálltak az Árnyék oldalára. Demandred árulása tűnt a legsúlyosabbnak. Hiszen belőle akár hős is lehetett volna. Hősként kellett volna küzdenie.

Ezért pedig engem terhel a felelősség – gondolta Rand. – Ezért is. Ha baráti jobbot nyújtottan volna felé vigyorgás helyett, ha megdicsértem volna a versengés helyett. Ha olyan valaki lettem volna, mint amilyen ma vagyok...

Felesleges ezzel foglalkoznia. Üzenetet kell küldenie Elayne-nek. Az lesz a leghelyesebb, ha segítséget küld kiüríteni a nagyvárost. Az asha'manek és a hűséges aes sedaiok Kapukat nyitnak, és annyi embert kimentenek, amennyit csak lehetséges. Arról is gondoskodni kell, hogy a trallokok egyelőre Caemlynben maradjanak.

– Hát azt hiszem, hogy a te híres emlékeid azért néha jól is jöhetnek – töprengett Perrin.

– Akarod tudni, hogy mi az, ami miatt mintha csak görcsbe rándulna az egész elmém, Perrin? – kérdezte Rand halkan. – Mi az a dolog, ami miatt végigfut a hátamon a hideg, mintha megérezném az Árnyék jeges leheletét? A rontás miatt őrültem meg. Emiatt támadtak fel bennem az elmúlt életem emlékei. Miközben Lews Therin odabent suttogott, előbukkantak az emlékek is. Ugyanakkor éppen az őrület segít hozzá a győzelemhez szükséges tudáshoz. Hát nem érted? Ha megnyerem ezt az összecsapást, akkor éppenséggel a rontás miatt fog elbukni a Sötét Úr.

Perrin halkan füttyentett.

Ez a megváltás – gondolta Rand. – Amikor legutoljára ezzel próbálkoztam, az őrületem elpusztított minket. Ezúttal megfog menteni.

– Menj a feleségedhez, Perrin! – szólalt meg végül, és felnézett az égre. – Ma van az utolsó éjszaka, amikor a vég előtt még valamiféle kis békességben lehet részünk. Én megyek és kiderítem, milyen rosszul állnak a dolgok Andorban.

Hátranézett a barátjára.

– Nem feledem a szavamat. Az egység minden másnál fontosabb. A legutóbb éppen azért veszítettem, mert félrelöktem az egységet.

Perrin bólintott és Rand vállára tette a kezét.

– Járj a Fényben!

– Amiképpen te magad is, barátom!

Második fejezet

Egy ajah választása

Pevara minden tőle telhetőt megtett azért, hogy a többiek ne vegyék észre, mennyire megrémült.

Ha ezek az asha'manek ismerték volna, akkor már rég rájöttek volna arra, hogy nem szokott ilyen csendben, mozdulatlanul ücsörögni. Most éppenséggel az aes sedaiok egyik alapvető korai módszerét alkalmazta. Úgy tett, mintha mindent ő irányított volna, pedig ez távolról sem volt igaz.

Erőnek erejével felállásra kényszeríttette magát. Canler és Emarin elmentek, hogy meglátogassák a folyóközi legényeket. Ismét figyelmeztetni akarták őket, hogy egyedül senki se menjen sehova. Így aztán a nő újra kettesben maradt Androllal. A férfi továbbra is némán ügyködött a bőrszíjaival, miközben odakint folyamatosan zuhogott az eső. Androl egyszerre két tűt használt. Hol az egyik, hol a másik oldalon ütött lyukat a bőrbe. Olyan nagy összpontosítással dolgozott, mint egy igazi iparosmester.

Pevara odalépett mellé. A férfi felkapta a fejét, amikor megáll mellette. Az aes sedai igyekezett nem mosolyogni. Bár nem sejtették róla, ha akar, nagyon is tud hangtalanul mozogni. Kinézett az ablakon. Kint még hevesebben tombolt a vihar. Valóságos vízözön zúdult az ablakra.

– Hosszú hetek óta végig azt éreztem, hogy mindjárt kitör a vihar. Íme, itt az ítéletidő.

– Nyilvánvaló volt, hogy azokból a felhőkből majd zuhogni fog az eső – felelte Androl.

– Ez az eső cseppet sem tűnik természetesnek – ellenkezett a nő. Hátratette a kezét. Az ablaküvegen keresztül is jól érezte a hideget. – Folyamatosan, egyenletesen zuhog. Nem pedig hol erősebben, hol meg gyengébben. Rengeteg villámlást látok, de alig hallani mennydörgést.

– Gondolja, hogy megint az történik? – tudakolta Androl. Nem kellett kimondania, hogy pontosan mire is gondolt. Az előző hét során többször is megtörtént, hogy a Toronyban lángra kaptak az egyszerű emberek. Csakis ők! Egyetlen asha'mant sem érte el a baj. Csak... jöttek azok a megmagyarázhatatlan lángok. Közülük negyven ember veszett oda. Jó páran úgy vélték, hogy egy rossz útra tért asha'man csapott le rájuk, bár a többség esküdött arra, hogy nem éreztek senkit sem fókuszálni a közelben.

Az asszony megcsóválta a fejét. Nézte, ahogy egy embercsoport csörtetett tovább odakint a sáros utcán. Ő maga is azok közé tartozott, akik kezdetben úgy vélték, hogy egy megtébolyodott asha'man felelős a halálesetekért. Mostanra azonban már kénytelen volt belátni, hogy ezek az események, valamint más egyéb furcsaságok is csupán egy sokkal szörnyűbb dolog hírnökei voltak.

A világ kezdett szertefoszlani.

Meg kellett őriznie az erejét. Pevara saját maga dolgozta ki a tervet, hogy idejönnek és megkötik ezeket a férfiakat. Az ötlet persze eredetileg Tarnától származott. Nem engedhette meg, hogy bárki is felfigyeljen arra, mennyire felzaklatta, ahogy csapdába esett ezen a helyen. Olyan ellenségekkel kell talán farkasszemem néznie, akik képesek átállítani az embert az Árnyék oldalára. Az egyedüli szövetségesei pedig olyan férfiak voltak, akiket még alig néhány hónappal ezelőtt is fáradhatatlanul üldözött és könyörtelenül megszelídített volna.

Azon a széken foglalt helyet, amin korábban Emarin is ült.

– Szeretném megbeszélni a tervedet.

– Nem mondanám igazából, hogy már bármilyen tervet is kidolgoztam volna, aes sedai.

– Lehet, hogy lesz néhány előremutató javaslatom.

– Nem mondanék nemet rájuk – felelte Androl. Igaz, közben összevonta a szemöldökét.

– Mi a baj? – kérdezte az asszony.

– Azok az alakok odakint. Nem ismertem fel őket, mégis...

Pevara is kinézett az ablakon. Az utcát csupán az épületekből kiáradó fény világította meg. A szakadó esőt csupán elvétve ragyogta be a házak vöröses, narancssárgás ragyogása. Azok a járókelők mégis egészen lassan lépdeltek az utcán. Csak akkor látszottak, amikor elmentek egy ablak előtt.

– Nem vizes a ruhájuk – suttogta Androl.

Pevara megborzongott, amikor rájött, igaza van. Az elöl haladó férfi széles karimájú, csapott kalapot viselt a fején, ám azon nem patakzott az eső és nem is lett vizes. Egyszerű falusias öltözékét elkerülte a felhőszakadás. A mellette lépdelő nő ruhája meg sem mozdult a tomboló szélben. Pevara most már azt is felfedezte, hogy a fiatalabb férfiak egyike hátranyújtotta a kezét. Mintha csak valamilyen teherhordó jószág kantárát markolta volna. Állatnak azonban nyomát sem látta.

Pevara és Androl némán figyelték az érkezőket, míg azokat elnyelte az éjszaka. Mostanában mind gyakrabban lehetett megpillantani az elhunytak látomásait.

– Azt mondta, hogy van egy ötlete? – kérdezte Androl remegő hangon.

– Én... Igen – biccentett Pevara, amikor végre képes volt elszakítani a tekintetét az ablaktól. – Eddig Taim elsősorban az aes sedaiokra összpontosított. Valamennyi nővéremet elragadták. Én vagyok az utolsó.

– Azt ajánlja, hogy ön legyen a csali?

– Értem is eljönnek majd. Csupán idő kérdése.

Androl végigsimította a bőrszíjat. Elégedettnek tűnt vele.

– Ki kellene innen csempésznünk.

– Komolyan? – kérdezte a nő, és a magasba vonta az egyik szemöldökét. – Mikor lett belőlem megmentésre váró hajadon? Annyira hálás vagyok a nagylelkűségedért!

A férfi elpirult.

– Gúnyos szavak? Egy aes sedai szájából? Sosem hittem volna, hogy valaha is ilyet hallok.

Pevara nevetni kezdett.

– Jaj, drága Androl! Te semmit nem tudsz rólunk.

– Őszinte legyek? Tényleg semmit. Egész életemben nagy ívben elkerültem az önhöz hasonlókat.

– Hát, figyelembe véve... Hogy milyen képességek rejtőznek benned, ez talán nagyon is bölcs dolog volt.

– Korábban nem tudtam még fókuszálni.

– De valamit azért sejtettél. Azért jöttél ide, hogy tanulj.

– Kíváncsi voltam. Találtam valamit, amit korábban még nem próbálhattam ki.

Érdekes – gondolta Pevara. – Szóval akkor ez hajt téged előre, tímár mester. Mitől keltél útra? Miért visz magával a szél az egyik helyről a másikra?

– Úgy vélem – folytatta. – Korábban azzal sem próbálkoztál, hogy fejest ugorj egy szikla legtetejéről. Csupán azért, mert valamivel még nem kísérleteztél korábban, nem kéne mindig meggondolatlanul kipróbálni a veszélyeket.

– Ami azt illeti, már ugrottam le szikla tetejéről. Nem is egyről!

A nő szemöldöke kérdően a magasba húzódott.

– A tengeri nép szokott ilyesmit csinálni – magyarázta Androl. – Odakint az óceánon. Minél bátrabb vagy, annál magasabb szirtet választasz magadnak. Észrevettem ám, hogy Pevara sedai már megint témát váltott. Nagyon ügyesen csinálja.

– Köszönöm!

– Azért javasoltam, hogy csempésszük ki innen – folytattad férfi, és a magasba emelte a mutatóujját. – Mert ez nem az ön csatája. Nem lenne jó, ha itt esne el.

– És persze nem arról van szó, hogy szeretnél megszabadulni egy aes sedaitól, mielőtt az beleártaná magát a terveitekbe.

– Én kértem az ön segítségét – jegyezte meg Androl. – Nem akarok megszabadulni öntől. Örömmel felhasználnám. Azonban ha itt bukik el, akkor egy olyan harc áldozata lesz, ami nem az öné. Ez nem volna tisztességes.

– Hadd magyarázzak el neked valamit, asha'man – felelte Pevara közelebb hajolva. – Ez igenis az én harcom. Ha az Árnyék beveszi ezt a Tornyot, akkor az rettenetes következményekkel járhat az Utolsó Csatára nézve. Felelősséget vállaltam érted és a híveidért. Nem fogom csak úgy egyszerűen lerázni magamról, amit elvállaltam.

– Ez meg mégis mit jelentsen? Mi az, hogy felelősséget vállalt értünk?

Hát ezt talán kihagyhattam volna. Ennek ellenére, ha valóban szövetségesek lesznek, akkor talán nem árt közölni a férfival.

– A Fekete Toronynak irányításra van szüksége – magyarázta.

– Szóval akkor ez az értelme annak, hogy megkötnek minket – nézett fel Androl. – Hogy majd... bezárhassanak a karámba. Mint a betörésre váró csődöröket.

– Ne beszélj már ostobaságokat! Csak hajlandó vagy beismerni, hogy milyen sokat ér a Fehér Torony tapasztalata?

– Ebben azért nem lennék annyira biztos – ellenkezett Androl. – A tapasztalat hatására ugyanis kialakulhat az elszántság, hogy ragaszkodjanak a már jól bevált módszerekhez. Kerülni kezdik az új tapasztalatokat. Önök, aes sedaiok kivétel nélkül úgy vélik, hogy csakis azon az úton lehet járni, amelyen már korábban is haladtak. Hát a Fekete Torony nem lesz az önök alárendeltje. Tudunk vigyázni magunkra.

– És hogy ez milyen remekül sikerült nektek mindeddig! Igaz?

– Ez övön aluli volt – suttogta a férfi.

– Az lehet – ismerte be az aes sedai. – Sajnálom.

– Nem lepődtem meg azon, hogy milyen szándék vezette önöket – folytatta Androl. – Még a leggyengébb katona számára is nyilvánvaló volt, hogy miért jöttek ide. Engem csupán egyetlen dolog lepett meg. Mégis miért éppen Piros nővéreket küldött a Fehér Torony ide, hogy megkössenek minket?

– Ki más lenne erre alkalmasabb? Az egész életünket arra szántuk rá, hogy elbánjunk a fókuszálni tudó férfiakkal.

– Ennek az ajahnak nincs jövője.

– Úgy gondolod?

– Azért léteznek, hogy elkapják a fókuszálni tudó férfiakat – magyarázta az ülő alak. – Hogy megszelídítsék őket. Hogy... megszabaduljanak tőlük. Most azonban megtisztult a Forrás...

– Legalábbis szerintetek.

– Tényleg megtisztították, Pevara. A dolgok jönnek, semmi sem örök és a Kerék forog. Egyszer tiszta volt, ezért aztán valamikor újra tisztává kellett válnia. Ami megtörtént!

És akkor miért nézel olyan kétségbeesetten az árnyékokról Androl? Talán a tisztaság miatt? Nalaam is azért karattyol ismeretlen nyelveken? Gondoltad, hogy nem vennénk észre az ilyesmit?

– Az önök ajahja előtt két lehetőség áll nyitva – folytatta a férfi. – Folytathatják a hajtóvadászatot. Üldözhetnek minket és semmibe vehetik annak a bizonyítékait, hogy megtisztították a Forrást. Vagy pedig a Piros ajah lemond önmagáról.

– Ostobaság! Az ajahok közül éppenséggel a Pirosak lehetne a leghatalmasabb szövetségeseitek.

– Azért léteznek, hogy elpusztítsanak minket!

– Azért létezünk, mert biztossá kell tenni, hogy a fókuszálni tudó férfiak nem tesznek véletlenül kárt önmagukban vagy a körülöttük lévőkben. Talán nem ismernéd el, hogy pontosan ugyanez a Fekete Torony célja is?

– Úgy vélem, hogy ez részben akár igaz lehet. Velem csak egyetlen célkitűzést közöltek. Azért vagyunk itt, hogy fegyver tehessünk az Újjászületett Sárkány kezébe. Ugyanakkor persze tényleg fontos megakadályozni, hogy kellő kiképzés híján rendes emberek kárt tegyenek magukban.

– Akkor máris találtunk egy közös pontot. Igazam van?

– Szeretném elhinni, hogy ez így van, Pevara, de hát nagyon is látom, milyen szemekkel néznek ránk, ön és az önhöz hasonlók. Minket csupán... Valamilyen szennyeződésnek tartanak. Amit fel kell törölni. Vagy méregnek, amit üvegbe kell zárni.

– Ha igaz, amit mondasz, és tényleg megtisztították a Forrást, akkor a változások elkerülhetetlenek, Androl – rázta meg a fejét Pevara. – Kellő idő múlva a Piros ajah és az asha'manek közel kerülnek egymáshoz, mert egy a céljuk. Én máris hajlandó vagyok együttműködni veletek. Ezen a helyen.

– Hogy kordában tartson minket.

– Hogy irányítsalak. Kérlek, bízz bennem!

A szobában égő rengeteg lámpa fényében Androl alaposan megnézte magának a nőt. Komor képet vágott. Pevara most már nagyon is értette, hogy miért éppen ezt a férfit követték a társai, bár mind közül ő volt a leggyengébb. A szenvedély és az alázat különös keverékét fedezte fel benne. Bárcsak ne tartozna ezek... szóval... azok közé, akikhez tartozott.

– Bárcsak hihetnék önnek! – szólalt meg Androl, mielőtt elfordult volna. – Ön más, mint a többiek, ezt készségesen beismerem. Mintha nem is Piros nővér lenne.

– Azt hiszem, egyszer majd belátod, hogy mi sokkal jobban eltérünk egymástól annál, mint ahogy gondoltad – figyelmeztette az aes sedai. – Nem csupán egyetlen oka van annak, hogy egy nő a Pirosakat választja.

– Mármint azon túl, hogy gyűlöli a férfiakat?

– Ha gyűlölnénk titeket, akkor idejöttünk volna azért, hogy megkössünk?

Pevara már megint csúsztatott. Ezt kénytelen volt beismerni magának. Bár ő nem gyűlölte a férfiakat, a Piros nővérek között sokan pontosan így éreztek. Jó páran pedig zsigeri gyanakvásul figyelték az összes férfit. Remélte, hogy ezen változtatni lehet.

– Néha különös rugók mozgatják az aes sedaiokat – töprengett Androl. – Ezt mindenki tudja. Talán tényleg különbözik számos nővérétől, ám én mégis ugyanazt látom, ha az ön szemébe nézek. – Megcsóválta a fejét. – Nem fogom elhinni, hogy azért jöttek ide, mart segíteni akarnak nekünk. Ugyanígy nem hiszem el, hogy az az aes sedai, aki hajtóvadászatot indít a férfi fókuszálók után, tényleg szeretne segíteni a célpontjának. Ezzel az erővel abban is hihetnék, hogy a hóhér biztosra veszi, szívességet tesz a bűnözőnek, amikor végez vele. Csupán azért, mert egy feladatot végre kell hajtani, attól még nem lesz a barátom az, aki részt vesz ebben, Pevara sedai. Sajnálom.

Visszafordult a bőrdarab felé. Az asztalon álló lámpás fényében újra dolgozni kezdett.

Pevara csak nehezen tudta visszafogni az ingerültségét. Már majdnem sikerült a maga oldalára állítani ezt a fickót. Igenis kedvelte a férfiakat. Gyakran gondolt arra, hogy milyen hasznosak volnának az őrzők. Ez a fajankó miért nem képes felismerni a felé nyújtott baráti jobbot, miközben ott tátong a szakadék előtte?

Nyugodj már meg, Pevara! – figyelmeztette magát. – Semmire se mégy azzal, ha elragadnak az indulataid! – Szüksége volt a férfi segítségére.

– Ez ugye egy nyereg lesz? – tudakolta. – Nem egymás mellé szúrtad a lyukakat.

– Ez a saját módszerem – magyarázta a férfi. – Így kisebb a veszélye annak, hogy berepedjen. Ezen kívül pedig egészen jól is néz ki.

– Feltételezem, hogy jó minőségű vászoncérnát használsz, igaz? Viaszosat! Egyetlen árral szúrod ki a lyukakat, vagy duplát használsz? Nem tudtam megnézni.

– Ön ért a bőrmívességhez? – kérdezte a férfi gyanakodva.

– Ragadt rám a nagybátyámtól. Megtanított pár dologra. Kiskoromban dolgozhattam a műhelyében.

– Lehet, hogy ismerem a nagybátyját.

Az aes sedai elhallgatott. Hiába beszélt Androl az előbb arról, hogy milyen jól tud terelni, hogy milyen ügyesen a kívánt irányba viszi el a beszélgetés fonalát, most sikerült egy olyan dolgom szóba hoznia, amiről nagyon, de nagyon nem szeretett beszélni.

– Nos? – kérdezte a férfi. – Hol él az öreg?

– Odaát Kandorban.

– Ön kandori? – döbbent meg Androl.

– Még szép, hogy az vagyok. Miért, minek látszom?

– Én meg azt hittem, hogy felismerem az összes ország tájszólását – morogta a férfi, majd gondosan áthúzott egy öltést. – Jártam arra. Lehet, hogy találkoztam a nagybátyával.

– A nagybátyám halott. Árnybarátok ölték meg. – Csend támadt.

– Sajnálom.

– Több mint száz év telt el azóta. Hiányzik a családom, de mostanra már akkor is meghaltak volna, ha azok az árnybarátok nem mészárolják le őket. Akit csak ismertem odahaza, az mára már mind elhunyt.

– Mélységes együttérzésem. Komolyan gondolom.

– Nagyon régen történt – folytatta Pevara. – Képes vagyok felidézni a szép pillanatokat anélkül, hogy rám törne a fájdalom. De mi a helyzet a te családoddal? Vannak testvéreid? Unokaöcséid? Unokahúgaid?

– Mindegyikből akad szép számmal.

– Szoktál velük találkozni?

– Csak azért próbál meg barátságosan hétköznapi dolgokról beszélni velem, mert ezzel akarja bebizonyítani, hogy valójában nincs is rosszul a közelemben. Én azonban láttam, milyen szemeket meresztgetnek az aes sedaiok a hozzám hasonló alakokra.

– Én...

– Akkor mondja azt, hogy nem talál minket visszataszítónak!

– Nagyon nem hinném, hogy éppen ezzel...

– Egyenes választ kérek, Pevara.

– Jól van, legyen. Tényleg kényelmetlenül érzem magam a fókuszálni tudó férfiak társaságában. Feszengek melletted, és ahogy egyre több ideje vagyok veled, ez az állapot csak romlik.

Androl bólintott. Mintha elégedettséggel töltötte volna el, hogy kipréselte ezt az őszinte vallomást.

– Mindazonáltal – folytatta az aes sedai. – Csupán azért érzem ezt, mert a megelőző évtizedek során ez a szemlélet valósággal belém ivódott. Amit tesztek, az elképesztő módon természetellenes, ám ti magatok nem töltötök el viszolygással. Te is csak azt próbálod tenni, amit a legjobbnak tartasz. Igyekszel a lehető legtöbbet kihozni magadból. Semmi okom, hogy emiatt undorodva elforduljak tőled. Bárhogy is legyen, hajlandó vagyok túllépni a korlátaimon a közös ügy érdekében.

– Úgy vélem, ez jobb annál, mint amire számíthattam volna – bólintott a férfi, és visszafordult az ablak felé. Az üvegen újabb és újabb vízcsíkok jelentek meg. – Eltűnt a rontás. Amit teszünk, az többé már nincs a természet ellenére. Bárcsak... Bárcsak megmutathatnám önnek, asszony!

Hirtelen visszafordult és Pevara szemébe nézett.

– Hogyan is működik az összekapcsolódás, amiről beszélt?

– Nos – kezdte a választ a megszólított –, természetesen még egyszer sem próbáltam ki egy férfi fókuszálóval. Mielőtt idejöttem volna, utána olvastam a dolognak, ám a rendelkezésünkre álló feljegyzések nagy része puszta szóbeszéden alapul. Nagyon sok tudás odaveszett. Az egész azzal kezdődik, hogy kinyúlsz a Forrás irányába. Már majdnem megérinted, ám akkor megnyitod magadat előttem. Így hozzuk létre a kapcsolatot.

– Ez rendben van. Ön azonban nem ragadta meg a Forrást.

Egész egyszerűen igazságtalan volt, hogy egy férfi képes megmondani, ha egy nő megragadta az Egyetlen Hatalmat és azt is tudja, ha nem. Pevara magához ölelte a Forrást. Érezte, ahogy elönti a saidar édes nektárja.

Ugyanazt a módszert alkalmazta Androllal, mintha egy nővel akart volna összekapcsolódni. A feljegyzések szerint pontosan így kellett elkezdeni a folyamatot. A két dolog azonban még csak nem is hasonlított egymásra. A saidin valósággal tombolt Ha igaz, amit olvasott róla, akkor semmit sem tehet majd a fonataival.

– Működik! Az erőm belefolyt önbe.

– Igen – válaszolta Pevara. – Ha azonban egy férfi és egy nő összekapcsolódik, akkor a férfinak kell irányítani. Át kell venned a vezetést.

– Hogyan? – kérdezte Androl.

– Nem tudom. Megpróbálom átadni neked. Irányítanod kell a fonatokat!

Androl feszülten figyelt, amikor az aes sedai felkészült arra, hogy átadja az irányítást. Nem volt sima az átmenet, mert a férfi mintha valahogy magához ragadta volna. Pevarát kis híján elsodorta a viharzó kapcsolat. Mintha valaki megragadta és meghúzta volna a haját. Egyszerűen berántották a kellős közepébe.

Az összekapcsolódás ereje miatt kis híján vacogni kezdett. Úgy érezte, mintha lenyúzták volna a bőrét. Becsukta a szemét, vett egy mély lélegzetet és ügyelt arra, hogy ne igyekezzen ellenállni. Hiszen ki akarta próbálni ezt a módszert. Még hasznos lehet. Ennek ellenére egy pillanatra valósággal elöntötte a pánik.

Hiszen összekapcsolódott egy férfi fókuszálóval. A világ nem ismert még egy olyan félelmetes veszélyforrást, mint az ilyen ember. Ráadásul most már teljes mértékben a társa irányítása alá került. Az ereje átáramlott Androlba. A férfi felnyögött.

– Ez rengeteg... A Fényre! Ön nagyon erős.

Az aes sedai csendben elmosolyodott. A kettőjük között létrejött kapcsolaton át a vihar megnyitotta a társa tudatát. Nagyon is megtapasztalhatta Androl érzelmeit. A férfi legalább annyitól félt, mint ő. Ugyanakkor megbízhatónak tűnt. Korábban mindig azt gondolta volna, hogy iszonyatos megpróbáltatás lenne, ha egy férfihez kellene kapcsolódnia. Az őrület miatt. Ennek azonban nyomát sem lelte.

Viszont a saidin... Ez a folyékony tűz vadul küzdött a férfi ellen. Mintha csak egy kígyó próbálta volna meg felfalni. Pevara visszahúzódott. Ott volt vajon a rontás? Nem lehetett biztos abban, hogy képes volna felfedezni. A saidin mindentől különbözött. Annyira idegen volt. A korai napok feljegyzései csak tőredékekben maradtak meg. Olyanfajta szennyeződésről számoltak be, mint amikor mocskos olajréteg borítja be a folyó vizét. Hát, most jól látta a folyót. Vagyis inkább a patakocskát. Úgy tűnt, hogy Androl tényleg igazat mondott. Nem volt különösebben erős. A rontásnak nyomát sem látta... Ugyanakkor persze nem feledkezhetett, meg arról, hogy nem is tudhatta, mit kell keresnie.

– Mi volna, ha... – töprengett Androl. – Mi volna, ha az erejét felhasználva megpróbálnék Kaput nyitni?

– A Fekete Toronyban most már nem lehet Kaput nyitni.

– Tudom. Csak hát, folyamatosan azt érzem, hogy csupán egy hajszál választ el a sikertől.

Pevara tágra nyílt szemmel meredt a férfira. Kapcsolatukon keresztül nagyon is érezte az őszinteségét. Egy Kapu megnyitása azonban tetemes mennyiségű Egyetlen Hatalmat igényelt. Legalábbis egy nő számára. Androl nagyságrendekkel gyengébb volt annál, hogy az ilyesmi sikerülhessen neki. Lehetséges, hogy ugyanez a feladat lényegesen kisebb erőt igényelt egy férfitól?

Androl felemelte a kezét. Valahogy felhasználta a nő erejét. Kettőjük energiája összekeveredett. Az aes sedai érezte, hogy rajta keresztül engedte be magába az Egyetlen Hatalmat. Megpróbálta megőrizni a hidegvérét, ám cseppet sem tetszett, hogy a férfi irányítja. Egyszerűen tehetetlen volt!

– Androl? Engedj el!

– Csodálatos... – suttogta a másik. A tekintete a semmibe meredt, miközben felállt. – Szóval akkor a többiek ezt érzik? Azok, akik erősek?

Még többet fogadott magába Pevara erejéből. Valamit csinált. A szobában több tárgy is a levegőbe emelkedett.

– Androl!

Eljött a pánik pillanata. Ugyanazt a borzalmat érezte, mint akkor, amikor megtudta, hogy meghaltak a szülei. Több mint száz éve nem érezte újra ugyanezt. Azóta nem, hogy letette a vizsgáit, és megkapta a kendőjét.

A férfi kezébe került. Ő irányította a fókuszálásokat. Vasmarokkal. Pevara hörögni kezdett. Megpróbált kinyúlni a társa felé. Nem tudta használni a saidart anélkül, hogy a férfi visszaengedte volna hozzá. Androl viszont nagyon is felhasználhatta volna Pevara ellen. Az aes sedai elméjében lázas gondolatok bukkantak fel. Látta magát gúzsba kötve a Levegő fonataival. A saját ereje felhasználásával. Nem tudta megszakítani az összekapcsolódást. Arra csupán a másik volt képes.

Ezt most Androl is megértette. Tágra nyílt a szeme. A kapcsolat abban a szempillantásban semmivé foszlott. Pevara ereje azonnal visszatért. Pillanatnyi gondolkodás vagy habozás nélkül lecsapott. Ez soha többé nem ismétlődhet meg. Ő fog irányítani. A fonatok valósággal előrobbantak, mielőtt ráeszmélt volna arra, hogy mit is tesz.

Androl térdre rogyott. Kezének önkéntelen mozdulata szerszámokat és bőrdarabokat sodort le az asztalról a földre. Hátracsapta a fejét. Elakadt a lélegzete.

– Mit csinált?

– Taim azt mondta, hogy bármelyikőtöket kiválaszthatjuk – dadogta Pevara, amikor végre felismerte, hogy mit tett. Hiszen magához kötötte a férfit! A maga módján ez pontosan az ellentéte volt annak, amit az előbb ez az alak csinált vele. Megpróbálta megnyugtatni dübörgő szívét. Elméje mélyén mintha egy virág nyílott volna. A férfi tudata. Hasonlított ahhoz, amit az előbb az összekapcsolódásuk során tapasztalt. Viszont lényegesen meghittebb volt. Bensőséges.

– Taim egy szörnyeteg! – hördült fel Androl. – Ezt ön is tudja. Mégis rá hallgat, amikor megtesz valamit ahelyett, hogy kérte volna az engedélyemet?

– Én... én...

Androl összeszorította az állkapcsát, és a nő abban a pillanatban megérzett valamit. Idegen és nagyon különös dolgot. Mintha kívülről nézte volna saját magát, mintha az érzelmei végtelen körben visszatértek volna hozzá.

Valóságos örökkévalóságnak tűnt, ahogy a tudata összekeveredett a férfiéval. Pontosan tudta, hogy mit érez és mit gondol a másik. Egyetlen szempillantás alatt megismerhette az egész életét. Szinte elnyelték Androl emlékei. Felnyögött és térdre rogyott.

A látomás elhalványult. Nem teljesen, de akkor is halványabb lett. Mintha háromszáz mérföldet úszott volna tűzforró vízben! Amikor pedig végre előbukkant a mélységből, már nem is emlékezett arra, hogy milyen volt minden azelőtt.

– A Fényre... – suttogta. – Mi volt az?

Androl a hátán feküdt. Mikor esett el? Pislogva bámulta a mennyezetet.

– Láttam, ahogy egyszer az egyik társam csinálta. Némelyik asha'man magához köti a feleségét.

– Magadhoz kötöttél? – kiáltotta az aes sedai halálra váltan. A férfi nagyot nyögött és a hasára fordult.

– Hiszen először ön kötött meg.

Pevara halálra váltan rádöbbent arra, hogy még mindig tisztában van a másik érzéseivel. A tudatával. Sőt, most már valamennyire azt is értette, hogy mire gondol a férfi. Nem látta a tényleges gondolatait, de valami azért így is átszűrődött hozzá.

Androl zavarba jött, aggódott és elfogta a kíváncsiság. Kíváncsi volt, hogy milyen lesz ez az új élmény. Ostoba férfi!

Az asszony azt remélte, hogy a két kötés valahogy semlegesíti egymást. Hát nem ez történt.

– Abba kell hagynunk! – szólalt meg végül. – El foglak engedni. Szavamat adom, csak... Csak engedj el!

– Nem tudom, hogyan kellene megtennem – felelte Androl, miközben zihálva felkelt. – Sajnálom.

Az igazat mondta.

– Ostobaság volt összekapcsolódnunk – folytatta Pevara. Androl a kezét nyújtotta, hogy talpra segítse. Nem fogadta el, hanem a maga erejéből állt fel.

– Ha jól emlékszem, ez az ön rossz ötlete volt, nem az enyém.

– Ez már igaz – ismerte be a nő. – Nem az első baklövésem, de könnyen lehetett volna az utolsó.

Leült.

– Meg kell fontolnunk, hogy mi is történt. Megtaláljuk az útját...

A műhely ajtaja kivágódott.

Androl megpördült, és Pevara megragadta a Forrást. A férfi felkapta a hegyes árt, és úgy tartotta, mint egy fegyvert. Ő is kinyúlt az Egyetlen Hatalom után. Az aes sedai nagyon is jól érezte a férfiban izzó erőt. Gyenge volt, mivel ennél többre nem futotta Androl tehetségéből, ám mégis úgy ragyogott, mint a tűzforró láva. Forróság és fény áradt belőle. Azt is tudta, hogy az ő ereje lenyűgözte Androlt. Ezek szerint egyformán jól látták egymást. Az Egyetlen Hatalom megragadása olyan volt, mint amikor az ember életében először kristálytisztán látja a világot. Minden megtelt élettel.

Szerencsére sem a fegyverre, sem az Egyetlen Hatalomra nem volt szükségük. Az ajtóban esőáztatta arccal az ifjú Evin állt. Bezárta az ajtót és odasietett Androl munkaasztalához.

– Androl az a... – kezdte, de elakadt a szava, mert észrevette Pevarát.

– Evin! – figyelmeztette a férfi. – Egyedül vagy!

– Otthagytam Nalaamot, hogy őrködjön – válaszolta levegő után kapkodva a fiatalember. – Nagyon fontos volt.

– Sosem maradhatunk egyedül, Evin! Soha! Mindig párban kell mozognunk. Még a válságos pillanatokban is.

– Tudom, tudom – méltatlankodott az ifjú. – Sajnálom, csak hát... Híreket hoztam, Androl.

Ismét Pevarára sandított.

– Beszélj!

– Welyn és az aes sedaia visszatért – jelentette be Evin. Pevara érezte, ahogy Androlba hirtelen belemart a nyugtalanság.

– Még mindig... hozzánk tartozik?

Evin undorodó arccal megrázta a fejét.

– Átállt közéjük. Talán Jenare sedai is. Nem ismerem elég jól ahhoz, hogy ebben biztos lehetnék. Welyn azonban... A szeme már nem a sajátja. Most már Taimot szolgálja.

Androl felhördült. Welyn Logain társaságában volt. Androl egészen eddig abban reménykedett a társaival, hogy bár Mezart elkapták, de Logain és Welyn azért még szabad maradt.

– És Logain? – suttogta.

– Nincs itt – jött a válasz. – De, Androl, Welyn azt mondta, hogy nemsokára Logain is visszatér. Arról is beszélt, hogy találkoztak Taimmal és félretették a vitáikat. Azt állítja, hogy Logain holnap eljön, és akkor, minden bizonyossá válik. Androl... Hát ez a helyzet. Most már be kell ismernünk. Elkapták.

Pevara nagyon jól érezte, hogy Androl egyetértett a társával A férfiban valósággal üvöltött a kétségbeesés. Akárcsak az aes sedaiban.

Aviendha nesztelenül lépdelt a sötét táborok között.

Milyen sok csoport! Legkevesebb százezer ember gyülekezem itt, Merrilor mezején. Mindenki várt valamire. Ilyen lehetett az ugró utolsó lélegzetvétele, mielőtt a semmibe vetette volna magát.

Az aielek észrevették, de a lány nem ment oda hozzájuk. A vízföldiek nem figyeltek fel az érkezőre, kivéve egy őrzőt, aki azonnal meglátta, amikor megkerülte az aes sedaiok táborát. Azon a helyen rengetegen mozogtak. Valami történhetett. Aviendha csupán a dolgok töredék részéről értesülhetett. Valahol támadásba lendültek a trallokok?

Odafigyelve annyit sikerült kiderítenie, hogy Andort, Caemlyn városát támadták meg. Sokan aggódtak azért, hogy a szörnyszülöttek kivonulnak a városból és feldúlják az országot.

Ennél többet kellett megtudnia. Táncolni fognak ma éjjel a lándzsák? Talán Elayne majd elmondja, hogy mit tud. Aviendha nesztelenül kisétált az aes sedaiok táborából. Némán mozgott a különös talajon. A vízföldek mezőin rengeteg növény nőtt. Egészen más kihívásokkal szembesült itt a lopakodó, mint a Háromszoros Földön. Odaát a kiszáradt talajt gyakran vastag porréteg borította, ami miatt halk volt a lépés. Itt viszont a nedves fű alatt bárhol rejtőzhetett száraz, recsegő faág.

Megpróbált nem is gondolni arra, hogy mennyire élettelennek tűnik ez a fű. Valamikor azt hitte volna, hogy ezek a barna növények majd kicsattannak az erőtől. Most már eleget tudott a vízföldi növényekről ahhoz, hogy megértse, nem lett volna szabad ennyire fonnyadtnak és... élettelennek tűnniük.

Élettelen növények. Mégis mi járt az eszében? Megrázta a felét, és az árnyékban kiosont az aes sedaiok táborából. Egy pillanatra felmerült benne, hogy visszalopakodik és meglepi azt az őrzőt ott, aki egy régi, összedőlt épület, mohás romjai között rejtőzködve figyelte a tábor határát. Utána azonban elhessegette magától ezt az ötletet. Elayne-nel akart beszélni, hogy többet is megtudjon tőle a támadás részleteiről.

Ez a tábor is igencsak elevennek tűnt. Aviendha egy magas fa mellett haladt el. Nem tudta volna megmondani a növény nevét, ám azt észrevette, hogy a magasba nyúló, széttárt, hosszú ágakon egyetlen levél sem látszott. Beosont az őrszemek között. A közelben, egy tábortűz mellett néhány fehér és vörös ruhát viselő vízföldi „őrködött”. Fogalmuk sem volt a lány érkezéséről, bár az előbb felpattantak és a fegyverüket egy közeli bokorra szegezték, amikor jó harminclépésnyi távolságban zörögni kezdett ott valamilyen állat.

A lány megcsóválta a fejét és továbbment.

Folytatnia kellett az útját. Mozgásban kellett maradnia. Mitévők legyenek Rand al'Thorral? Vajon mire készülhet az ifjú holnap? Ezeket a dolgokat is meg akarta kérdezni Elayne-től. Az aieleknek szükségük lesz egy új célra, miután Rand al'Thor elbocsátotta őket. Ez egyértelműnek tűnt a látomásaiból. Rá kell jönnie arra, hogyan adhat új életcélt a népének. Lehet, hogy vissza kell térniük a Háromszoros Földre. De... nem. Hát nem. Majd megszakadt a szíve, de kénytelen volt beismerni, hogy az aielek a saját sírgödrüket ásnák meg azzal, ha visszatérnek a hegyeken túlra. A nép persze nem egyből szállna sírba. Mégis elodázhatatlan pusztulás várna rájuk. A változó világ új irányai és új harcászati eljárásai meghaladnák az aielek tudását. A seanchanok sosem hagynák őket békében. Nem mondanának le a fókuszálni tudó nőkről. Nem tűrnék el lándzsák egész seregeit, olyan haderőket, amelyek bármelyik pillanatban támadásba lendülhetnének.

Egy járőr közeledett. Aviendha magára húzta a megbarnult aljnövényzetet. Mozdulatlanná dermedve feküdt egy elhalt bokor tövében. Az álcázása tökéletesen bevált. Az őrök alig kéttenyérnyi távolságban sétáltak el mellette.

Meg kellene támadnunk most a seanchanokat – gondolta. – A látomásomban az aielek majdnem egy teljes nemzedéknyi időt vártak a támadással. Ez elég volt ahhoz, hogy az ellenség kiépítse az állásait.

Az aielek már most is sokat beszéltek a seanchanokról meg arról, hogy elkerülhetetlen velük az összeütközés. Mindenki arról suttogott, hogy a seanchanok ki fogják kényszeríteni a háborút. Csak hát a látomásában évek teltek el anélkül, hogy a seanchanok támadásba lendültek volna. Vajon miért? Mi tarthatta vissza őket?

Felemelkedett és végigosont azon az ösvényen, amit a járőrök használtak. Előhúzta a kését, és markolatig belenyomta a talajba. A rúdra tűzött lámpa fénykörében hagyta, olyan helyen, ahol még egy vízföldi is könnyen észrevehette. Utána ismét beleolvadt a sötétbe. A célpontja egy jókora sátor volt. Elrejtőzött mögötte.

Lekuporodott és némán elvégezte a légzőgyakorlatot. A kilégzések ritmusa megnyugtatta. Odabentről halk, ideges hangok hallatszották. Aviendha igyekezett nem odafigyelni arra, hogy miről is beszéltek. Nem lett volna helyénvaló hallgatóznia.

Amikor ismét elhaladt mellette az őrjárat, a lány felállt. A katonák felkiáltottak. Megtalálták a tőrt. Gyorsan megkerülte a sátrat. Miközben az őrök a kiabáló bajtársaikra figyeltek, a hátuk mögött a bejárathoz lépett, felemelte a vászondarabot és már bent is volt.

A rendkívül nagy sátor hátsó felében jó páran álltak egy asztal körül. Megvilágította őket a lámpás fénye. Annyira lekötötte őket a megbeszélés, hogy észre sem vették, ahogy leült mellettük néhány párnára és várakozni kezdett.

Igencsak nehéz volt nem hallgatózni most már, hogy ilyen közel volt.

– ...kell küldenünk az erőinket! – méltatlankodott egy férfi. – Királyi felséged, a főváros bukását előjelnek lehet tekinteni. Előjelnek. Nem mondhatunk le Caemlynről, különben az egész nemzetet elnyeli a zűrzavar!

– Lebecsülöd az andori nép erejét – figyelmeztette Elayne. A vörös-arany hajú nő rendkívül erősnek és magabiztosnak tűnt. Valósággal ragyogott a lámpás fényében. Határozottan irányította a dolgokat. Mögötte jó pár csatatéri parancsnoka állt. Nyugalmat és tekintélyt sugároztak. Aviendha örömmel nyugtázta, hogy anyavére szemében elszánt lángok lobognak.

– Átmentem Caemlynbe, Lír nagyúr – folytatta a királynő. – Otthagytam egy kisebb egységet, amelyik mindent szemmel tart és riaszt minket, ha a trallokok elhagyják a fővárost. Kémeink Kapuk segítségével beosonnak a városba és kiderítik, hova terelik a trallokok a foglyaikat. Utána kimentjük őket, ha az ellenség továbbra is megszállva tartja a várost.

– De hát akkor is, maga a város! – mérgelődött Lír nagyúr.

– Caemlyn elesett, Lír! – förmedt rá Dyelin úrnő. – A legnagyobb ostobaság volna, ha valamilyen támadással próbálkoznánk.

– Megtanácskoztam a dolgot a többi főnemesi családdal, és ők egyetértettek velem – bólintott Elayne. – Egyelőre biztonságban vannak a kimenekült alattvalók. Őröket adtam melléjük, hogy eljussanak Fehérhídba. Ha a falakon belül valaki még életben maradt, azt Kapuk segítségével próbáljuk meg kimentem. Nem fogom azonban a seregeimet támadásra vezérelni Caemlyn falai ellen.

– De hát...

– Semmi értelme sem volna visszafoglalnunk a várost – jelentette ki kőkemény hangon a királynő. – Nagyon is tisztában vagyok vele, mekkora veszteségeket szenved el az a sereg, amelyik megpróbálja bevenni Caemlyn falait! Andor nem omlik össze, mert elveszítettük egyetlen városát. Akkor sem, ha az egy nagyon fontos település volt.

Az arcát mintha jéghideg acélból kovácsolták volna.

– A trallokok előbb vagy utóbb kivonulnak onnan – folytatta. – Semmi hasznuk sem származik abból, ha megtartják. Ha más nem is történik, de éhezni fognak. Ha viszont kijönnek a falak mögül, akkor majd lecsapunk rájuk. Sokkal kedvezőbb körülmények között. Ha Lír nagyúr azt kívánja, személyesen is ellátogathat a városba. Látni fogja, hogy igaz, amit elmondtam. A katonákra nagyon is ráférne egy főnemes lelkesítő jelenléte.

Lír elkomorodott, de bólintott:

– Azt hiszem, pontosan ezt fogom tenni.

– Akkor fontos, hogy megismerd a terveimet. Még napkelte előtt felderítőket küldünk át oda. Megpróbáljuk megkeresni a karámba zárt polgári lakosságot és... Aviendha, a fényverte kecskebak bal tökére, te meg mit csinálsz itt?

Az aiel lány eddig a körmét vágta a tartalék tőrével. Most felnézett. A fényverte kecskebak bal töke? Ezt még nem is hallotta. Elayne rengeteg érdekes káromkodást ismert.

Az asztal mellett álló három főnemes valósággal felpattant. Megtántorodtak, miközben felborították a széküket, és a kardjuk utáni kaptak. Elayne viszont tágra nyílt szemmel, döbbent arckifejezéssel ülve maradt.

– Tudom, hogy csúnya dolog – ismerte be Aviendha, és visszacsúsztatta a kést a csizmája szárába. – Nagyon megnőtt a körmöm. Akkor is tisztában vagyok azzal, hogy nem lett volna szabad a jelenlétedben levágnom, Elayne. Sajnálom! Remélem, nem sértettelek meg.

– Nem a fényverte körmödről beszélek, Aviendha! – mérgelődött a királynő. – Hogyan... Mikor jöttél be ide? Miért nem jelentettek be az őrök?

– Mert nem láttak – válaszolta az aiel nő. – Kerülni akartam a felhajtást, és a vízföldiek néha nagyon érzékenyek. Azt gondoltam, hogy esetleg elküldenek, hiszen te most már királynő vagy.

Elmosolyodott, amikor erről beszélt. Elayne igencsak nagy tisztességre tett szert. Persze a vízföldiek semmit sem tudtak volna rendesen megcsinálni. Fölöttébb kifacsart módon dőlt el, hogy ki állhat az élükre. Elképesztő, hogy mennyire régimódiak voltak. Ettől függetlenül Elayne akkor is megállta a helyét, és megszerezte a trónt. Aviendha még akkor sem lehetett volna büszkébb, ha egy lándzsanővére egy egész törzs főnökét tette volna gai'shainná.

– Mert nem vettek... – méltatlankodott Elayne. A következő pillanatban azonban már mosolygott. – Végiglopakodtál az egész táboron, megtaláltad a sátramat a kellős közepén, majd bejöttél ide és alig ötlépésnyire tőlem, leültél a földre. És senki sem látott semmit?

– Kerülni akartam a felhajtást.

– Neked nagyon furcsa fogalmaid vannak a felhajtásról.

Elayne társai azonban cseppet sem nyugodtak meg. Az egyikőjük, az ifjú Perival nagyúr olyan aggódó szemmel fordult körbe, mintha attól tartott volna, hogy további behatolók vannak a Borban.

– Királynőm! – kiáltotta Lír. – Meg kell büntetnünk a felelőtlen őröket! Megkeresem, hogy ki hanyagolta el a kötelességét, és Úgy megtáncoltatom azt a bandát...

– Nyugalom! – vágott a szavába Elayne. – Majd én beszélek az őreimmel, és azt javaslom nekik, hogy egy kicsit legyenek éberebbek. Ennek ellenére továbbra is ostobaságnak tartom, hogy egy sátor bejáratát őrizzék. Hiszen nincs annál egyszerűbb, mint hogy hátulról felvágják a sátorlapot.

– De hát azzal tönkretennénk egy jó sátrat – komorodott el Aviendha. – Olyasmit csak akkor teszünk, ha vérbosszúra készülünk, Elayne.

– Lír nagyúr, mehetsz, hogy szemrevételezd a várost, ha valóban úgy akarod. A megfelelő távolságból, persze – jelentette ki Elayne, és felállt. – Ha bármelyikőtök el akarja kísérni, nyugodtan megteheti. Dyelin, napkelte után találkozunk.

– Ahogy felséged akarja – válaszolták egymás után a nagyurak, majd kisétáltak a sátorból. Közben gyanakvó pillantásokkal méregették Aviendhát. Dyelin csupán a fejét rázta, miközben követte a többieket. Elayne utánuk küldte a harctéri parancsnokokat is, hogy szervezzék meg a város felderítését. Végül csupán ketten maradtak a sátorban.

– A Fényre, Aviendha! – kiáltotta a királynő, és megölelte a barátnőjét. – Ha a halálomat akaró emberek csupán feleannyira volnának ügyesek, mint te...

– Valami rosszat csináltam? – kérdezte az aiel.

– Eltekintve attól, hogy beosontál a sátramba, mint egy orgyilkos?

– De hát te az anyavérem vagy – értetlenkedett Aviendha. – Először engedélyt kellett volna kérnem? De hát nincs is tető a fejünk fölött. Vagy talán... A vízföldiek között a sátor is ugyanolyan fedélnek számít, mintha egy nemzetség erődjében lennénk?! Sajnálom, Elayne! Akkor most tohhal tartozom? Annyira kiismerhetetlen népség vagytok! Nagyon nehéz ám tudni, hogy mi miatt sértődtök meg és mi az, ami nem zavar.

A királynő kacagni kezdett.

– Aviendha, te igazi kincs vagy! Egy ragyogó, csiszolatlan drágakő. A Fényre! Annyira jó, hogy láthatom az arcodat. Nagyon szükségem van már egy jó barátra ma éjszaka.

– Caemlyn elesett?

– Közel jár hozzá – felelte kemény tekintettel a királynő. – Az a fényverte Átjárókapu! Azt gondoltam, biztonságban vagyunk. Gyakorlatilag befalaztam azt a feneette helyet. Ötven őr állt a Kapu előtt és az Avendesora mind a két levelét kívülre raktuk.

– Akkor egy caemlyni engedte be őket.

– Árnybarátok – bólintott Elayne. – A testőrség tucatnyi tagja. Szerencsénk volt, hogy egy derék alattvalóm túlélte az árulásukat és kijutott onnan. A Fényre! Nem is tudom, hogy miért lepődtem meg ennyire! Ha az Árnyék bent van a Fehér Toronyban, akkor bent van Andorban is. Csak hát ezek az emberek elutasították Gaebrilt. Hűségesnek tűntek. Egész idő alatt arra vártak, hogy a megfelelő pillanatban eláruljanak minket.

Aviendha savanyú képet vágva felült az asztal melletti egyik székre. Nem maradhatott a földön, ha egyszer az anyavére széken akart ülni. A királynő hasát igencsak kigömbölyítette a szíve alatt hordott két gyermek.

– Birgittét a katonákkal odaküldtem a város elé felmérni a helyzetet – folytatta a királynő. – Ma éjjel már nincs több lehetőségünk. Szemmel tartjuk a várost és gondoskodunk a menekültekről. A Fényre! Bárcsak többet is tehetnénk! Egy királynő számára nem az a legszörnyűbb, amit meg kell tennie, hanem mindazok a dolgok, amelyekre képtelen.

– Nemsokára majd lecsapunk az ellenségre – vigasztalta Aviendha.

– Pontosan azt tesszük! – kiáltotta Elayne lángoló tekintettel. – Tűzzel és haraggal csapok le rájuk! Megfizetek azokért a lángokért, amivel a népemre támadtak!

– Hallottam, ahogy figyelmeztetted az embereidet, hogy ne támadják meg a várost.

– Hát nem is. Nem részesülhetnek abban az elégtételben, hogy a saját falaimat védelmezik ellenem. Kiadtam a megfelelő parancsol Birgittének. Abban biztosak vagyunk, hogy a trallokok végül kijönnek Caemlynből. Birgitte majd gyorsabb cselekvésre ösztönzi őket. Akkor pedig a falakon kívül fogunk összecsapni.

– Ne engedd, hogy az ellenséged válassza meg a csatateret! – bólintott Aviendha. – Jó stratégia és... Holnap a találkozó Randdel?

– Megyek. Kénytelen vagyok. Jobban jár az a legény, ha nem kezd el színészkedni, és nem húzza az időt. Pusztul a népem, lángban áll a fővárosom, és az egész világ csupán kétlépésnyire tántorog a szakadék szélétől. Csupán délutánig maradok. Utána visszamegyek Andorba.

A királynő elbizonytalanodott.

– Eljössz velem?

– Elayne... – felelte Aviendha. – Nem hagyhatom magára a népemet. Most már tudós asszony vagyok.

– Elmentél Rhuideanba? – kérdezte a királynő.

– Igen – válaszolta Aviendha. Bár fájt, hogy nem árulhatja el a titkait, mégsem említette egyetlen szóval sem a látomásait.

– Remek! Én... – kezdte Elayne, de a szavába vágtak.

– Királynőm? – kiáltotta odakintről egy őr. – Hírnök érkezett.

– Engedd be!

Az őr félrehúzta az ajtó vásznát és beengedett egy ifjú nőt. A zubbonyára a hírvivők szalagját kötötték. Az érkező mélyen, elegánsan meghajolt. Levette a kalapját, miközben előre nyújtotta a levelet.

Elayne átvette a küldeményt, de nem nyitotta ki. A hírnök távozott.

– Talán még így is harcolhatunk egymás oldalán, Aviendha. Ha minden úgy alakul, ahogy akarom, akkor majd Andor visszafoglalásakor az aielek is támogatni fognak. A caemlyni trallokok mindannyiunk számára komoly veszélyt jelentenek. Hiába csalogatom magam után az erőik nagy részét, az Árnyék továbbra is árnyfattyakat küldhet oda az Átjárókapun át.

Az jár a fejemben, hogy miközben a seregeim valahol a város határain kívül harcolnak a trallokok ellen... Elviselhetetlenné kell tennem Caemlynt, hogy az árnyfattyak ne maradhassanak odabent... Szóval beküldök majd egy kisebb egységet, ami elfoglalja az Átjárókaput. Ha számíthatnék ebben az aielek segítségére…

Miközben beszélt, magához ölelte a Forrást. Aviendha jól látta a ragyogást. A királynő oda sem figyelve felnyitotta a levelet. A Levegő szalagjával törte fel a pecsétet. Aiel vendége a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Bocsánat – szabadkozott Elayne. – Már a terhesség azon szakaszában vagyok, amikor újra megbízhatóan tudok fókuszálni. Minden ürügyet megragadok arra...

– Nehogy baja legyen a gyerekeknek! – figyelmeztette Aviendha.

– Semmi bajuk nem lesz! – méltatlankodott Elayne. – Ugyanolyan szörnyű vagy, mint Birgitte! Még szerencse, hogy ide már nem hoztak kecsketejet magukkal. Min azt mondja...

Elhallgatott, mert közben már a levelet olvasta. Ahogy elkomorodott az arca, Aviendha felkészült arra, hogy rossz hírt fog hallani.

– Ó, ez a fickó! – csattant fel a királynő.

– Rand?

– Azt hiszem, előbb-utóbb meg fogom fojtani.

– Ha megsértett... – kezdte volna Aviendha dühös arccal.

Elayne odanyújtotta a levelet.

– Ragaszkodik ahhoz, hogy Caemlynbe visszatérve gondoskodjak a népemről. Legalább egy tucatnyi jó okot sorolt fel, és még azt is volt képe hozzátenni, hogy „felment a holnapi nappal kapcsolatos kötelezettségeim alól”. Nem kell holnap találkoznunk.

– Hogy jön ahhoz, hogy bármihez is ragaszkodjon veled kapcsolatban?

– Főleg nem ilyen rámenősen – dühöngött Elayne. – A Fényre! Ez aztán a körmönfont módszer. Egyértelműen arra akar rákényszeríteni, hogy itt maradjak. Érzem én a Daes Dae'mar szagát ebben.

– Most büszke vagy rá? – csodálkozott Aviendha. – Ha jól értem, akkor ezt a levelet kis híján sértésnek is lehetne tekinteni.

– Büszke vagyok, meg persze mérges is. Büszke, mivel képes volt ennyire felbőszíteni. A Fényre! Egyszer még királyt faragunk belőled, Rand! Miért akarja ennyire, hogy itt legyek azon a találkozón? Azt hiszi talán, hogy őt fogom támogatni csak azért, mert annyira odavagyok érte?

– Nem tudod, hogy mi a terve, igaz?

– Hát nem. Az viszont egyértelmű, hogy szüksége van az összess uralkodóra. Márpedig én akkor is részt veszek a megbeszélésen. Akkor is, ha ma éjjel egyetlen percig sem aludhatok. Egy ríni múlva találkozom Birgittével és a többi főtisztemmel. Megbeszéljük, hogyan csaljuk ki a városból a trallokokat. Hogy utána megsemmisítsük őket.

A tűz még mindig ott ragyogott a tekintetében. Aviendha számos igazi harcossal találkozott már élete során. Elayne egyértelműen közéjük tartozott.

– Oda kell mennem hozzá – szólalt meg az aiel lány.

– Ma éjjel?

– Nyakunkon az Utolsó Csata.

– Ami engem illet, már el is kezdődött. Abban a pillanatban, hogy azok a feneette trallokok felbukkantak Caemlynben! – csattant fel Elayne. – A Fény legyen kegyes hozzánk! A harc már elkezdődött.

– Akkor pedig eljön a pusztulás napja – felelte az aiel. – Közülünk sokan fel fognak ébredni ebből az álomból. Lehet, hogy ez az utolsó éjszaka, amit Randdel tölthetek. Részben azért is jöttem ide hozzád, hogy erre rákérdezzek.

– Áldásom adom rátok – mondta Elayne halkan. – Hiszen az anyavérem vagy. Volt alkalmad megismerni Mint?

– Nem eléggé. Más körülmények között a lehető leghamarabb pótoltam volna ezt a mulasztást. Most azonban már nincs időnk rá.

Elayne bólintott.

– Azt hiszem, most már valamivel jobban kedvel – folytatatta Aviendha. – Igen nagy megtiszteltetésben részesített, amikor megértette velem, hogy mi az utolsó lépés, ami elkerülhetetlen, ha tudós asszony akarok lenni. Helyénvalónak tűnik, hogy ne törődjünk néhány szokással. A körülményekhez képest egészen jól alakultak a dolgok. Majd a társaságodban fogok beszélni vele, ha lesz rá időnk.

Elayne bólintott.

– Két megbeszélés között egészen biztosan jut rá időm. Majd magamhoz hívatom.

Harmadik fejezet

Veszélyes helyen

– Logain nagyúr és Taim tényleg áthidalták a véleménykülönbségeiket – jelentette ki a nagy gyűlésterem ivójában ülve Welyn. Sötét hajába apró csengettyűket fontak. Szélesen vigyorgott. Mindig is túl sokat mosolygott. – Mind a ketten aggódtak a káros megosztottság miatt, és egyetértenek abban, hogy ez a hátrányunkra van. Az Utolsó Csatára kell összpontosítanunk. Nincs időnk a civakodásra.

Androl az ajtó mellett állt. Pevara közvetlenül a háta mögött helyezkedett el. Meglepő, hogy milyen gyorsan csapszékké alakították át ezt az egykori raktárépületet. Lind asszonyság igen jó munkát végzett. A tágas helyiségben italpultot alakítottak ki, ami előtt odavaló székek sorakoztak. Mondjuk, arra már nem tellett, hogy egyforma asztalokkal és székekkel rendezzék be az egész ivót. Ugyanakkor többtucatnyian is elücsöröghettek itt. Lind figyelemre méltó könyvtárat alakított ki. A polcokon számos könyv sorakozott, ám a fogadós gondosan megválogatta, hogy ki veheti kézbe valamelyiket. Azt tervezte, hogy az emeleten vendégszobákat és kisebb étkezőket alakít ki a Fekete Torony látogatói számára. Feltéve persze, hogy Taim megengedi, hogy ismét látogatók érkezzenek.

Az ivóban jókora tömeg volt. Szép számmal akadtak itt az újoncok közül is. Ezek a férfiak egyelőre még nem foglaltak állást a mélyülő vita során. Nem csatlakoztak sem Taim követőihez, sem pedig azokhoz, akik hűségesek maradtak Logainhez.

Androl borzongva hallgatta Welyn szavait. A férfi aes sedaia, Jenare ott ült mellette. A tenyerét kedves mosollyal Welyn karján nyugtatta. Androl ugyan nem ismerte túl jól a nőt, ám bőségesen volt alkalma kiismerni Welynt. Bármi is legyen a Welyn arcát és hangját használó dolog, aki ott ült, az már nem ugyanaz az volt, mint régen.

– Találkoztunk a Sárkány nagyúrral – folytatta a beszámolója – Szemrevételezte a Határvidéket. Előkészíti az emberi faj támadását az Árnyék ellen. Valamennyi nemzet seregeit felsorakoztatta a zászlaja mögött. Nem akad, aki ne támogatná. Kivéve természetesen a seanchanokat. Őket viszont sikerült visszaszorítani.

Ütött az óra. Nemsokára megjön a parancsunk. Harcba szállunk. Összpontosítson mindenki a tudására! A következő két hét során sokatok gallérjára felkerülhet a kard és a sárkány. Igyekezzetek elszántan és belőlünk lesz a fegyver, amelyik majd félresöpri a Sötét Úr fojtogató mancsát.

– Azt mondtad, hogy Logain mindjárt ideér! – kiáltotta valaki. – Miért nincs már itt?

Androl megfordult. Jonneth Dowtry kicsit arrébb állt Welyn asztalától. A tagbaszakadt fickó összefonta a karját a mellén és fenyegető pillantást vetett a visszatérőre. Ez a folyóközi férfi általában barátságosan viselkedett, így könnyű volt megfeledkezni arról, hogy egy jó fejjel magasabb még a legnagyobbnál is, és a karja még egy medvének is a dicsőségére válhatott volna. Az asha'manek fekete zubbonyát viselte. Magas gallérját semmilyen rangjelzés sem díszítette, pedig legalább olyan erős volt, mint bármelyik avatott.

– Szóval miért nincs itt?! – mennydörögte Jonneth. – Azt mondtad, hogy veled együtt tért vissza! Hogy beszélt Taimmal. Akkor meg hol van?!

Ne feszítsd túl a húrt, te legény – gondolta Androl. – Hitesd el vele, hogy bevettük a hazugságait!

– Magával vitte a M'Haelt meglátogatni a Sárkány nagyurat – magyarázta Welyn. – Holnapra, vagy holnaputánra megjönnek.

– Miért volt Taimnak arra szüksége, hogy Logain mutassa meg az utat? – makacskodott Jonneth. – Egyedül is elmehetett volna!

– Bolond ez a legény! – suttogta Pevara.

– Csupán őszinte – válaszolta halkan Androl. – Őszinte választ akar.

A folyóközi legényeket jó anyagból gyúrták. Egyenesek és hűségesek voltak. Ugyanakkor nem igazán értettek a finom cselszövéshez.

Pevara elhallgatott. Androl ugyanakkor nagyon is érezte, hogy mi jár az aes sedai fejében. Arra gondolt, hogy esetleg a Levegő fonataival lecsendesíthetné a méltatlankodót. Nem volt ez komoly gondolat, csupán futó ötlet. Androl ennek ellenére megérezte. A Fényre! Hát mit tettek egymással?

Itt van bent az elmémben – gondolta. – Egy aes sedai van az elmémben!

Pevara megdermedt és a férfira sandított.

Androl a veterán katonák módszerét alkalmazva megpróbált elmerülni a semmiben. Úgy, ahogy a harcosok keresték a csaták előtti megnyugvást. A saidin természetesen ott volt. Nem nyúlt ki utána.

– Mit csináltál? – suttogta Pevara. – Éreztem, hogy ott vagy, de aztán egyre nehezebb lett felfogni a gondolataidat.

A férfi ettől kicsit megnyugodott.

– Janneth! – harsant fel Lind asszonyság hangja az ivó túlsó végéből, és a legény torkára forrasztotta a következő kérdést. – Talán nem hallottad, hogy mit mondott ez az ember? Hogy milyen hosszú utat tett meg? Kimerült! Hagyd már békén, hadd igyon nyugodtan! Kicsi pihenésre van szüksége, mielőtt kifacsarnád belőle az újabb meséket!

Janneth megbántott pillantást vetett az asszonyra. Welyn viszont szélesen elvigyorodott, amikor a legény meghátrált és keresztülgázolva a tömegen, elkotródott az ivóból. Utána folytatta a beszámolóját. A Sárkány nagyúr a lehető legjobban érzi magát. Nemsokára majd mindannyiukra szüksége lesz.

Androl elengedte az ürességet. Úgy érezte, hogy visszatért a nyugalma. Körülnézett és megpróbálta felmérni, hogy a jelenlevők közül kire számíthat. Jó pár olyan fickó akadt itt, akit egyébként kedvelt. Sokan nem álltak át teljes mértékben Taim oldalára, ám bennük mégsem bízhatott volna meg. Taim most már teljesen az irányítása alá vonta a Tornyot. Az újonnan érkezettek égtek a vágytól, hogy részt vehessenek azokon a zárt körű órákon, amelyet a vezető és a kiválasztottjai tartottak. Már csak a folyóköziekben lehetett megbízni. Egyedül ők voltak hajlandóak Androl ügyét támogatni. A legtöbbjük azonban pontosan ugyanolyan tapasztalatlan volt, mint Janneth. Nem lesz könnyű felhasználni őket.

Az ivó túlsó végében, Nalaam mellett Evin is felbukkant. Androl egy biccentéssel jelezte neki, hogy menjen Janneth után ki a viharba. Senki sem maradhatott egyedül. Utána tovább hallgatta Welyn hencegését. A szeme sarkából észrevette, hogy a tömegben Lind közeledik.

Lind Taglien alacsony, sötét hajú asszonyság volt. A ruháját gyönyörű hímzés díszítette. Androl mindig is azt gondolta, hogy ez a nő remek példát nyújtott. Ilyen lehetne a Fekete Torony. Kulturált. Művelt. Fontos.

A vendégek elhúzódtak a nő útjából. Gondosan odafigyeltek, nehogy kilöttyentsék az italukat az asszonyság fogadójában. Eszükbe sem jutott az ivóban verekedni. Egyetlen bölcs férfi sem szerette volna magára zúdítani Lind haragját. Nagyon is jó volt, hogy ilyen határozott kézzel irányította a fogadót. Ez a város tele volt fókuszálni képes férfiakkal. Még egy egyszerű kocsmai verekedésnek is rendkívül súlyos következményei lehettek volna.

– Téged is annyira zavar ez, mint engem? – szólalt meg a fogadósnő halkan, amikor odaért Androlhoz. – Ez a fickó néhány héttel ezelőtt még nem arról beszélt, hogy Taimot bíróság elé kell állítani, utána pedig kivégezni az elkövetett szörnyűségekért.

Androl nem válaszolt. Mit is mondhatott volna? Azt, hogy a félelmei szerint az igazi Welyn már halott? Hogy hamarosan az egész Fekete Torony csupán ilyen különös tekintetű, hamisan mosolygó szörnyetegekből fog állni? Holt lelkekből?

– Nem hiszem el, amit Logainről állít! – folytatta Lind. – Valami nagyon zavaros itt, Androl. Ma éjjel utána küldöm Frasket, és kiderítjük...

– Nem! – vágott a szavába Androl. – Ne tedd!

Frask a kocsmárosné férje volt. Azért fogadták fel, hogy segítsen Henre Haslinnak vívni tanítani a Fekete Torony tagjait. Taim úgy vélte, hogy az asha'maneknek semmi szükségük nem volt ilyesmire, ám a Sárkány nagyúr ragaszkodott ahhoz, hogy megtanuljanak vívni.

Egy szúrós pillantás volt a válasz.

– Nem akarod azt mondani, hogy elhiszed...

– Én csak azt mondom, hogy ebben a pillanatban életveszélyben vagyunk, Lind! Nem akarom, hogy Frask olajat öntsön a tűzre. Tegyél meg nekem egy szívességet! Jegyezd meg gondosan, hogy még miről beszél ma éjjel Welyn! Lehet, hogy a dolgok egy része még a hasznunkra válhat.

– Hát rendben – válaszolta a nő némi kételkedéssel a hangjában.

Androl odabiccentett Nalaamnak és Canlernek. Azok felkeltek és közelebb jöttek. Az esőcseppek hangosan kopogtak a tetőn és odakint a verandán. Welyn egy pillanatra sem fogta be a száját. Az ivó vendégei feszülten figyelték. Hát igen. Elképesztő volt, ahogy ez a bajtársuk átállt a másik oldalra. Ez alighanem nem kerülte el jó pár asha'man figyelmét. A legtöbben azonban tisztelték Welynt. Csupán az figyelhetett fel enyhén furcsa viselkedésére, aki régebbről nagyon is jól ismerte.

– Lind! – szólalt meg Androl, amikor a fogadósnő már indult volna tovább. Lind visszanézett.

– Jó volna... ha ma éjjel gondosan bezárnátok az ajtókat. Aztán pedig mi lenne, ha te meg Frask inkább lent aludnátok az egyik pincében? Ott, ahol a készleteket tartjátok, rendben? A pincének ugye elég erős az ajtaja?

– Hát persze – felelte Lind. – Nem mintha az sokat számítana.

Tényleg nem jelentett sokat, hogy milyen vastag fából készült az ajtó, ha valaki az Egyetlen Hatalom segítségével akarta betörni.

Nalaam és Canler is odaértek. Androl már fordult volna, hogy kilépjen, ám ekkor kis híján beleütközött az ajtón belépő alakba. Nem is hallotta az érkező mozgását. Az asha'man zubbonyáról esővíz csorgott. Magas gallérján ott ragyogott a kard és a sárkány jelvénye. Atal Mishraile kezdettől fogva Taim oldalára állt. Semmi sem változott meg a tekintetében. Ő már az első pillanatban is gonosz volt. A magas, hosszú szőke hajú férfi gyakran mosolygott. Közben azonban a szeme jéghideg maradt.

Pevara hátrahőkölt, amikor megpillantotta. Nalaam káromkodva megragadta az Egyetlen Hatalmat.

– Nana! – hallatszott egy hang. – Semmi ok a civakodásra!

Mishraile mögül Mezar lépett be az esőről. Bár az őszülő hajú, alacsony domani férfi is átalakult, továbbra is megfontolt ember látszatát keltette.

Androl az érkező szemébe nézett. Olyan volt, mintha egy mély barlangba pillantott volna. Egy olyan helyre, ahova sohasem ért el a fény.

– Mi újság, Androl? – biccentett Mezar, és átölelte Mishraile vállát, mintha csak időtlen idők óta a legjobb cimborák lettek volna. – Mitől kellene a derék Lind asszonynak félnie? Miért kellene bezárkóznia a pincéjébe? Nem hinném, hogy akad biztonságosabb hely, mint a Fekete Torony!

– Nem bízom az ilyen viharos, sötét éjszakákban – szabadkozott Androl.

– Ez talán bölcs dolog is volna – biccentett Mezar. – Mégis éppen távozni készülsz. Maradj inkább itt a jó melegben! Nalaam, szívesen meghallgatnám az egyik történetedet. Mi volna, ha elmesélnéd, milyen volt, amikor az apáddal ellátogattatok Sharába.

– Az nem is olyan jó történet – ellenkezett Nalaam. – Attól tartok, hogy igazából már nem is emlékszem rá.

Mezar felkacagott. Androl hallotta, hogy már Welyn is ott állt a háta mögött.

– Szóval már itt is vagytok! Mondtam én a legényeknek, hogy elmesélitek, milyen volt a csata Arafelben!

– Gyertek és hallgassátok meg! – javasolta Mezar. – Ez fontos lesz az Utolsó Csatában.

– Talán majd később visszajövök – válaszolta hűvös hangon Androl. – Ha befejeztem a munkámat.

Farkasszemet néztek egymással. Nalaam közben még mindig tartotta az Egyetlen Hatalmat. Volt ugyan olyan erős, mint Mezar, de még csak esélye sem nyílott volna arra, hogy egyszerre elbánjon vele és Mishraile-lel. Főleg nem egy emberekkel teli teremben, ahol a jelenlévők nagyobbik része bizonyára a két magas rangú asha'man segítségére sietne.

– Ne pocsékold az idődet azzal a kapuőrrel, Welyn! – hallatszott a sötétből Coteren hangja. Mishraile félreállt, hogy a harmadik érkező is beléphessen. A megtermett, gombszemű férfi Androl mellére tette a tenyerét és félrelökte, miközben bejött. – Vagy várjunk csak! De hát már ahhoz is ügyetlen vagy, hogy kinyisd az ajtót, igaz?

Androl magához ölelte a semmit és megragadta a Forrást. Az árnyékok abban a pillanatban mozgásba lendültek a teremben. Megnyúltak.

Túl sötét volt idebent! Miért nem gyújtottak meg több lámpást? A sötétség valósággal magához hívogatta azokat az árnyékokat. Androl nagyon is jól látta őket. Nem képzelődött. A sok csáp kivétel nélkül megpróbálta megragadni, hogy beszívják és elpusztítsák.

Ó, a Fényre! Megőrültem. Őrült vagyok...

A semmi szilánkokra hasadt. Szerencsére ekkor az árnyékok visszavonultak. A férfi remegve, a levegő után kapkodva nekitámaszkodott a falnak. Pevara kifejezéstelen tekintettel nézte, de a kötés révén nagyon is jól érződött az aggodalma.

– Nem is mondtam még – folytatta Coteren. Taim egyik legbefolyásosabb talpnyalójának számított. – Vagy már hallottátok?

– Mármint micsodát? – nyögte ki nagy nehezen Androl.

– Lefokoztak, kapuőr – vigyorgott Coteren, és ujjával Androl kardos jelvényére mutatott. – Taim parancsára. Azonnali hatállyal. Újra egyszerű katona vagy, Androl.

– Persze, tényleg! – csapott a homlokára Welyn, aki már visszatért az ivó közepébe. – Bocsánat, de elfelejtettem megemlíteni. A Sárkány nagyúr is jóváhagyta a döntést. Sosem lett volna szabad előléptetni téged, Androl. Sajnálom!

Androl odanyúlt a nyakához. Megérintette a jelvényt. Nem kellett volna csalódottságot éreznie. Mégis mit jelent ez a fémdarab.

Ennek ellenére elfogta a veszteség érzése. Az egész életét kereséssel töltötte. Legalább tucatnyi mesterséget kitanult. Felkelésekben vett részt és két tengert is bejárt. Egész idő alatt keresett valamit. Valamit, amit nem tudott volna néven nevezni.

És ezt itt, a Fekete Toronyban találta meg.

Félresöpörte a félelmét. – Hogy égnének meg azok az árnyékok! – Ismét megragadta a saidint. Magába engedte a Hatalmat. Kiegyenesedett és farkasszemet nézett Coterennel.

A magasabb férfi elvigyorodott és maga is megragadta az Egyetlen Hatalmat. Mezar csatlakozott hozzá, és a terem közepén Welyn is felállt. Nalaam idegesen suttogott. A tekintete ide-oda cikázott. Canler megragadta a saidint, ám az arckifejezéséből beletörődés áradt.

Androl az utolsó cseppig magába fogadta, amire csak képes volt. Nevetségesen eltörpült a többiekhez képest. Az egész teremben nem akadt nála gyengébb. Még a legzöldfülűbb újonc is többre volt képes, mint ő.

– Akkor összeakasztod velem a bajuszodat? – kérdezte Coteren halkan. – Megkértem őket, hogy téged ne bántsanak, mert tudtam, hogy egy szép napon majd nem bírod tovább. Arra vágytam, hogy eltapossalak, kapuőr. Gyere csak! Csapj le rám! Mutasd meg, mit tudsz!

Androl fókuszálni kezdett. Az egyetlen dologgal próbálkozott, amihez értett. Kaput akart nyitni. Ez a feladat többet jelentett számára a fonatok használatánál. Olyankor csak ő létezett és az Egyetlen Hatalom. A cselekedet egyszerre volt bensőséges és ösztönös.

Most viszont nagyon is úgy érezte magát, mintha egy száz láb magas üvegfalon próbált volna meg puszta kézzel felmászni. Csupán ujjheggyel kapaszkodhatott. A magasba vetette magát, kapálódzott, próbálkozott. Semmi sem történt. Pedig már olyan közel Járt. Hacsak egy kicsit nagyobb erőt tudna beleadni, akkor talán...

Ismét növekedni kezdtek az árnyak. Újra elfogta a páni félelem, összeszorította a fogát, odanyúlt a gallérjához és kitépte a jelvényt. A fémdarab hangosan koppant a deszkapadlón Coteren lába előtt. Halotti csend borult az ivóra.

Azután már nem is törődött a szégyennel, hanem minden önuralmát összeszedve elengedte az Egyetlen Hatalmat és Mezar mellett kilépett az éjszakába. Nalaam, Canler és Pevara aggódva követték.

Az eső valósággal Androlra zúdult. Úgy érezte magát, mintha nemcsak egy rangjelzést, hanem az egyik kezét veszítette volna el.

– Androl... – szólalt meg Nalaam. – Sajnálom!

Megremegett a föld a mennydörgéstől. A sáros utca agyagos tócsáiban lépdeltek.

– Nem számít.

– Talán harcolnunk kellett volna – töprengett Nalaam. – Némelyik legény odabent támogatott volna minket. Nincs ám mindenki a markukban! Emlékszem, egyszer apámmal legyőztünk hat árnykopót. A Fény égesse meg a síromat, ha nem! Ha azt túléltem, akkor csak elbántunk volna pár asha'man kutyával.

– Lemészároltak volna minket! – figyelmeztette Androl.

– De hát...

– Azt mondom, lemészároltak volna minket! Nem engedjük meg nekik, hogy ők válasszák ki a csatateret, Nalaam!

– Elkerülhetetlen a harc? – kérdezte Canler, és felzárkózott Androl másik oldalára.

– Elfogták Logaint. Különben nem ígérgetnének ilyen dolgokat. Csak azért teszik, mert a kezükben van. Minden semmivé foszlik, a felkelésünk, a Fekete Torony helyreállítása, ha elveszítjük!

– Tehát...

– Tehát akkor megmentjük – felelte Androl, és továbbsietett az éjszakában. – Ma éjjel.

Rand egy fénygömb lágy, rezzenéstelen világosságában dolgozott. Mielőtt felment volna a Sárkánybércre, nem használta volna ilyen hétköznapi dolgokra az Egyetlen Hatalmat. Akkoriban rosszul lett, ha meg kellett ragadnia a saidint. A használata egyre jobban felzaklatta.

Ez már a múlté. A saidin a részévé vált. Most már nem kellett félnie tőle, hiszen eltűnt a rontás. Ezenfelül pedig meg kellett értenie, hogy nem tekinthette az Egyetlen Hatalmat – ahogy saját magát sem – pusztán fegyvernek.

Ha csak tudott, akkor mindig is fénygömbök világosságánál dolgozott. Flinntől meg akarta tanulni a Gyógyítást. Nem igazán értett hozzá, de adott esetben még ezzel a csekély tehetségével is megmentheti egy sebesült életét. Rand túlságosan is sok alkalommal használta fel ezt a csodát, ezt az ajándékot arra, hogy romboljon vagy gyilkoljon. Akkor meg miért csodálkozik, hogy az emberek rettegve néznek rá? Mit mondana Tam?

De hát meg is kérdezhetném tőle – gondolta, miközben feljegyzést készített egy papírdarabra. Még mindig nehezen tudta feldolgozni azt a tényt, hogy Tam itt van egy ugrásnyira a szomszédos táborban. Rand korábban már vele vacsorázott. Zavarba ejtő élmény volt. Nagyjából ilyen lehetett, amikor egy király magához hívatja derék, vidéki apját, hogy együtt „étkezzenek”. Ezen mind a ketten nagyot kacagtak, és utána a fiú sokkal jobban érezte magát.

Hagyta, hogy az apja visszamenjen Perrin táborába ahelyett, hogy elhalmozta volna rangokkal és kincsekkel. Tam nem vágyott rá, hogy az Újjászületett Sárkány apjaként hódoljanak előtte. Az akart maradni, aki mindig is volt. Tam al'Thort mindenki derék, megbízható embernek tartotta, nem pedig valamiféle nagyúrnak.

Rand újra az előtte fekvő irományt kezdte el tanulmányozni. A teari írnokok elmagyarázták neki, milyen stílust kell használnia, ám a szöveget saját kezűleg vetette papírra. Ezt a munkát senki másra sem merte volna bízni. A dokumentumot más szeme nem láthatta.

Talán túlzásba vitte a titkolózást? Csak hát, amiről az ellenfelei nem tudnak, azt nem is akadályozhatják meg. Miután Semirhage kis híján fogságba ejtette, Rand túlságosan is bizalmatlanná vált. Ma már belátta ezt a hibáját. Ennek ellenére olyan hosszú ideig őrizte gondosan a titkait, hogy képtelen lett volna egy csapásra levetkőzni ezt a szokását.

Újra olvasni kezdte az oklevelet. Egyszer régen Tam kiküldte a fiút, hogy keresse meg a kerítés gyenge pontjait. Rand megtette, amire kérték, ám amikor visszatért, Tam ismét kiküldte, és ugyanazzal a feladattal bízta meg.

A fiú csupán a harmadik visszatérése után találta meg azt a meglazult karót, amit ki kellett cserélni. Mind a mai napig nem tudta, hogy Tam tisztában volt-e azzal a gyenge ponttal vagy csupán a maga megszokott, óvatos módján viselkedett.

Ez az okirat jóval fontosabb volt annál a kerítésnél. Rand éppen ezért ma éjjel több mint egy tucatszor újra és újra el fogja olvasni. Olyan nehézségeket keresett benne, amelyekre nem gondolt.

Sajnálatos módon igencsak nehezére esett az összpontosítás. Azok a nőszemélyek kifőztek valamit! Az elméje mélyén nagyon is jól érezte az érzelmeik apró gömbjeit. Négyen voltak. Alanna is itt járt a közelben. Valahol északon. A másik három viszont egész éjjel egy kupacban volt. Most szinte már itt jártak a sátra közelében. Mégis mire készülhetnek? Csak nem...

Egy pillanat! Egyvalaki kivált a többiek közül! Már majdnem ideért! Aviendha?

Rand felállt, odalépett a sátor bejáratához és félrehúzta a vásznat.

A lány valósággal megdermedt. Mintha csak arra készült volna, hogy beosonjon hozzá. Felszegte a fejét és a szemébe nézett.

Hirtelen kiabálás támadt az éjszakában. Most először figyelt fel arra, hogy nem vették körbe az őrei. A hajadonok azonban valósággal körbevették a sátrat. Hangosan kiabáltak. De nem éppen jókedvűen. Szitkozódtak. Gyalázták Randet. Néhányan teli torokból arról üvöltöztek, hogy mit tesznek majd bizonyos testrészeivel, ha egyszer elkapják.

– Ez meg mégis mit jelentsen? – suttogta zavartan.

– Nem gondolják ám komolyan! – nyugtatta Aviendha. – Így kell viselkedniük, hiszen kiszakítasz engem a soraik közül. Pedig már rég kiléptem közülük, hogy tudós asszony legyek. A hajadonok már csak... ilyenek. Ezzel valójában a tiszteletüket mutatják ki. Ha nem kedvelnének téged, akkor nem így viselkednének.

Ezek az aielek!

– Várjunk csak! – torpant meg Rand. – Mármint, hogyan is szakítottalak ki a soraikból?

Aviendha az ifjú szemébe nézett, és Rand legnagyobb meglelj petésére, elvörösödött.

– Ezt már értened kellene! – méltatlankodott a lány. – Perszál ha figyeltél volna arra, amit rólunk meséltem...

– Annyira sajnálom, de a tanítványod igazi gyapjúagyú fajankó.

– Aki felettébb szerencsés, mivel úgy döntöttem, hogy folytatom a kiképzését – magyarázta a lány és még jobban elpirult, amikor közelebb lépett. – Számos dolog van még, amire meg kell, hogy tanítsalak.

A Fényre! Annyira gyönyörű volt! Akárcsak Elayne... és Min… és...

Rand rájött, hogy milyen ostoba volt. Fényverte, vak, bolond.

– Aviendha – szólalt meg. – Szeretlek. Komolyan mondom. De hát éppen ez a baj, hogy égnék meg a Fényben! Mind a hármotokat szeretem. Nem hinném, hogy el tudnám fogadni, és választa...

Meglepő módon a lány elnevette magát.

– Hogy te milyen bolond vagy, Rand al'Thor!

– Ez gyakran igaz. De hát, miért...

– Mi anyavérek vagyunk, Rand al'Thor! Elayne meg én. Amikor majd jobban megismerjük, Min is beáll közénk. Mi hárman megosztozunk minden dolgunkon.

Anyavérek? Ezt azért sejtenie kellett volna. Amikor megérezte, hogy a lányok olyan különös módon közelebb kerültek egymáshoz. A homlokára szorította a kezét. Nem arról beszéltek, hogy osztozkodni fognak rajta?

Már az is éppen elég sok fejtörést okozott, hogy négy nővel állt kötésben. Hárman közülük ráadásul még szerették is? A Fényre! Semmiképpen nem akart fájdalmat okozni nekik!

– Azt mondják, hogy megváltoztál – folytatta Aviendha. – Ezt nagyon is sokan emlegették az alatt a rövid idő alatt, amióta csak visszaértem. Szinte már belefáradtam, hogy állandóan ezt kellett hallanom rólad. Az arcod ugyan nyugodt, de az érzelmeid nem azok. Hát annyira szörnyűnek tartod, hogy hármunkkal legyél?

– De hát én is akarom, Aviendha! Éppen azért rejtőzködöm, mert ezt akarom! Viszont a szenvedés...

– Magadhoz ölelted, vagy nem?

– Nem a saját kínjaimról beszélek, a tietekről.

– Talán olyan gyengék vagyunk, hogy nem tudjuk elviselni, amire te képes vagy?

A lány pillantása teljesen kihozta a sodrából.

– Dehogyis! – ellenkezett Rand. – De hát hogyan okozhatnék szenvedést azoknak, akiket szeretek?

– A mi dolgunk, hogy elfogadjuk-e a szenvedést – felelte Aviendha, és büszkén felemelte a fejét. – Rand al'Thor, egyszerű döntés vár rád, ám te megpróbálod megnehezíteni a magad dolgát. Választanod kell. Igen vagy nem. Azonban tudnod kell, vagy mind a hármunkat választod, vagy egyikünket sem. Nem engedjük meg, hogy közénk állj!

Rand habozott, majd megcsókolta a lányt. Úgy érezte magát, mint valami mohó kéjenc. Eddig nem is vette észre a háta mögött álló hajadonokat. Akik most még hangosabban még durvább sértések záporát zúdították rá. Most már nem kerülhette el a figyelmét az sem, hogy a harcias lányok hangjából őszinte, hitetlenkedő öröm csengett ki. Hátrébb húzta a fejét. Megsimogatta Aviendha arcát.

– Fényverte bolondok vagytok! Mind a hárman!

– Akkor minden rendben van. Olyanok vagyunk, mint te! Azt viszont nem árt, ha tudod, hogy most már én is a tudós asszonyok közé tartozom.

– Akkor lehet, hogy mégsem vagyunk teljesen azonos szinten. Éppen mostanában jöttem rá arra, hogy valójában milyen keveset is tudok.

– Eleget beszéltünk – fintorodott el Aviendha. – Most lefekszel velem.

– A Fényre! – kiáltott fel Rand. – Nem vagy egy kicsikét túl rámenős? Vagy ez olyan aiel dolog?

– Nem – felelte a lány, és ismét elpirult. – Csak hát... nem igazán értek az ilyesmihez.

– Szóval akkor ti hárman ezt főztétek ki, igaz? Hogy melyikőtök jöjjön ide hozzám?

Aviendha habozott, ám végül bólintott.

– Sosem választhatok közületek, igaz?

A lány megrázta a fejét. Rand nevetni kezdett és magához ölelte. Aviendha először teljesen megdermedt, de azután valósággal hozzásimult.

– Most akkor először meg kell verekednem velük? – biccentett az ifjú a hajadonok felé.

– Küzdeni csupán esküvő előtt kellene. Ha úgy döntünk, méltó vagy arra, hogy a feleséged legyek, te bolond! Ezenfelül pedig a családjaink csatáznának, nem pedig a harcos társaságunk tagjai. Te tényleg nem figyeltél oda arra, amit tanítottam.

Rand a lány szemébe nézett.

– Örülök, hogy nem kell megverekednem velük. Nem tudom, mennyi időnk maradt még. Azt reméltem, ma éjjel még alhatok egy kicsit. Persze...

Elakadt a hangja, ahogy észrevette Aviendha pillantását.

– Ezek szerint... ma éjjel egy percet sem alhatok?

A lány a fejét rázta.

– Hát ez a helyzet. Legalább most nem kell attól tartanom, hogy halálra fagysz mellettem.

– Hát nem! Viszont lehet, hogy halálra unom magam, Rand al'Thor, ha nem fejezed be az értelmetlen fecsegést.

Megfogta az ifjú karját, és lágyan, de határozottan maga után húzta a sátorba. A hajadonok még hangosabban kiabáltak, elképesztő szókincsről és képzelőerőről tettek tanúbizonyságot.

– Úgy vélem valamilyen ter'angreal állhat emögött – jelentette Pevara. Androl mellett kuporgott a Fekete Torony egyik hatalmas raktárépületének hátsó helyiségében. Cseppet sem élvezte ezt a testtartást. A kamrát belengte a por, a gabona és a fa szaga. A Fekete Torony legtöbb épületét csupán nemrég emelték. Ez a raktár sem jelentett kivételt. A cédrusfadeszkák egészen újnak látszottak.

– Ismer olyan ter'angrealt, amely megakadályozza a Kapuk létrehozását? – tudakolta Androl.

– Hát konkrétan ilyet nem – felelte az aes sedai, és megpróbált kényelmesebben elhelyezkedni. – Azzal viszont nagy általánosságban mindenki egyetért, hogy napjainkban csupán egy töredékét tudjuk a ter'angrealokról mindannak, amivel valamikor tisztában voltunk. Valószínűleg sok ezer különféle fajtájuk létezhet. Ha Taim árnybarát és kapcsolatban áll a Kitaszítottakkal, akkor azok minden gond nélkül kitaníthatták volna a számunkra egész egyszerűen felfoghatatlan dolgok használatára és készítésére.

– Ezek szerint meg kell találnunk ezt a ter'angrealt – bólintott Androl. – Ki kell iktatnunk a hatását, vagy legalábbis rá kell jönnünk arra, hogyan működik.

– Meg akarsz szökni? – kérdezte a nő. – Hiszen már rájöttél arra, hogy a távozás igencsak gyenge megoldás volna.

– Hát... így igaz – ismerte be Androl.

Az aes sedai összpontosítani próbált. Halványan, mintha látta volna, hogy mi jár a társa fejében. Hallott már arról, hogy az őrzők kötése lehetővé teszi az efféle kapcsolatot is. Ez azonban több volt annál, mint amiről hallott. Ez az alak... igen. Androl tényleg nagyon szeretett volna Kapukat létrehozni. Valósággal bénának érezte magát nélkülük.

– Ez az én képességem – jelentette ki vonakodva. Tudta, hogy a nő előbb-utóbb úgyis rájött volna az igazságra. – Kapukat tudok nyitni. Vagyis hát, képes voltam rá.

– Tényleg? Miközben olyan gyenge vagy? Már ami az Egyetlen Hatalmat illeti.

– Meglepte a gyengésem? – kérdezte Androl. Pevara csupán kicsit tudott felfogni a férfi gondolataiból. Androl ugyan elfogadta a saját gyengeségét, ám komolyan aggódott, hogy emiatt alkalmatlanná válik a vezetésre. Ez bizony az önbizalom és az önismeret igencsak különös keveréke volt.

– Hát igen – folytatta a férfi. – Az Utazáshoz tényleg rendkívül nagy erőre van szükség. Én azonban ennek ellenére is hatalmas Kapukat tudok nyitni. Mielőtt beütött volna a baj, képes voltam akár harminc láb széles Kaput nyitni.

– Biztosra veszem, hogy túlzol! – kiáltotta pislogva Pevara.

– Megmutatnám önnek, ha tudnám – hallatszott az őszinte, nyugodt válasz. Androl vagy az igazat mondta, vagy háborodott elméje miatt gondolta, hogy képes erre. Az aes sedai csendben maradt. Nem tudta, mit is mondhatna.

– Semmi baj – folytatta a férfi. – Tudom, hogy akad néhány gond velem kapcsolatban. A legtöbbünknek megvan a maga baja. De nyugodtan kérdezze meg a többieket, hogy mit szólnak a Kapuimhoz. Oka van annak, hogy Coteren ajtónyitogatónak nevez. Én ugyanis csupán egyetlen dologhoz értek igazán. El tudom juttatni az embereket az egyik helyről a másikra.

– Ez egy figyelemre méltó képesség, Androl. Biztosra veszem, hogy a Torony boldogan tanulmányozná. Kíváncsi vagyok rá, hogy hány ember született ezzel a tulajdonsággal? Sohasem jöttek rá, hogy képesek erre, mivel nem ismertük az Utazáshoz szükséges fonatokat.

– Nem megyek el a Fehér Toronyba, Pevara! – ellenkezett Androl, gondosan kihangsúlyozta a fehér szót. A nő témát váltott:

– Arra vágysz, hogy utazhass, ugyanakkor nem akarsz hátat fordítani a Fekete Toronynak. Akkor mégis mit számít ez a ter'angreal?

– A Kapuk... hasznosak volnának.

Valami járt a fejében, de Pevara képtelen volt felfogni, hogy mi lehet az. Egymás nyomában rövid képek és benyomások villantak fel.

– De hát, ha nem megyünk sehova sem... – tiltakozott.

– Meglepődne – figyelmeztette a férfi, aztán kissé felemelte a tejét, hogy az ablakpárkány fölött kileshessen a sikátorba. A felhőszakadás kezdett végre elállni. Most már csupán szemerkélt odakint. Az égbolt továbbra is sötét maradt. Még néhány óra mielőtt megvirradna. – Szóval... kísérletezgettem. Kipróbáltam néhány olyan dolgot, amivel szerintem senki más sem foglalkozott.

– Nem igazán tudnám elhinni, hogy léteznek dolgok, melyekkel még nem kísérleteztek – ellenkezett az asszony. – A Kitaszítottak egész korok tudását ismerik.

– Tényleg azt hiszi, hogy az egyikőjük áll a dolgok mögött?

– Miért is ne? Ha éppen az Utolsó Csatára készülsz, és mindenképpen meg akarod akadályozni, hogy az ellenségeid ellenállást tanúsítsanak, akkor talán nem terelnéd egy helyre a fókuszálókat? Együtt edzenének, tanulnának és megerősödnének.

– De bizony! Ezt tenném, és utána megszerezném őket.

Pevara alig kapott levegőt. Androlnak alighanem igaza van. A férfit zavarba ejtette a Kitaszítottak gondolata. Pevara most már sokkal jobban érezte a gondolatait. Tisztábban, mint az előbb. Ez a kötés egész egyszerűen nem természetes! Meg kell szabadulnia tőle! Utána viszont majd cseppet sem bánja, ha a férfit megfelelően magához kötheti.

– Ne engem okoljon ezért a helyzetért, Pevara! – csattant fel Androl, és újra kikukucskált. – Először ön kötött meg engem!

– Miután visszaéltél a bizalmammal, pedig lehetővé tettem, hogy összekapcsolódjunk.

– Semmi baja nem lett belőle. Mégis mire számított? Mi fog történni? Az összekapcsolódásnak talán nem éppen az volt a célja, hogy egyesítsük az erőinket?

– Értelmetlen ezen vitatkozni.

– Ezt csak azért mondja, mert nincs igaza – jelentette ki a férfi higgadtan. Érződött rajta, hogy valóban nyugodt. Pevara kezdte belátni, hogy Androlt meglehetősen nehéz lesz felbőszíteni.

– Azért mondtam, mert ez az igazság – ellenkezett. – Talán nem értesz velem egyet?

Világosan érezte a férfi jókedvét. Androl nagyon is jól látta, hogy az aes sedai megint magához kaparintotta a beszélgetés irányítását és... ezen nem csupán jól szórakozott, de mintha elismerősen biccentett volna. Az járt az eszében, hogy meg kell tanulnia Pevara módszerét.

A belső ajtó résnyire kinyílt és Leish kukucskált be. Az ősz hajú, gömbölyded, kedves asszonyság igencsak különösen hatott a férje, a mindig rosszkedvű Canler asha'man oldalán. Biccentve jelezte Pevarának, hogy eltelt a fél óra. Utána bezárta az ajtót. Tudták, hogy Canler kötést tett a feleségére. Így abból valamiféle... micsoda? Őrzőnő lett?

Ezek a férfiak egyszerűen semmit sem tudtak rendesen megcsinálni. Pevara úgy vélte, azt azért még el tudná fogadni, ha valaki kötést tesz a házastársára. Ha másért nem, akkor azért, mert így legalább mindig tudhatnák a másikról, hogy az merre jár. Ugyanakkor nagyon is rossznak tartotta, hogy a kötést ilyen hétköznapi célra alkalmazzák. A fennkölt kapcsolat csupán egy aes sedai és az őrzője között létezhetne, nem helyénvaló férjek és feleségek között!

Androl feszülten figyelte a nőt. Egyértelműnek tűnt, hogy megpróbált rájönni arra, mi is járhatott Pevara fejében. Az asszony gondolatai azonban túlságosan is összetettek voltak ahhoz, hogy csak úgy egyszerűen felfoghatta volna őket. Ez az Androl Genhald nagyon is különös alak volt. Hogy a csudába tudta ilyen tökéletesen ötvözni az elszántságot és a szerénységet? Mintha összesodort volna két cérnaszálat. Megtette, amit meg kell tenni, miközben végig azért aggódott, hogy ezt a feladatot nem neki kellett volna magára vállalnia.

– Ami azt illeti, én sem nagyon értem magamat – szólalt most meg.

Ez egyszerűen dühítő volt. Hogy a Fénybe sikerült neki ilyen remekül felfogni Pevara gondolatait? Az aes sedai maga még mindig komoly nehézségekkel küzdött, amikor belenézett a férfi elméjébe.

– Végiggondolná ezt még egyszer? – folytatta Androl. – Nem értettem meg.

– Idióta – morogta Pevara.

Androl elmosolyodott, és újra kinézett az ablakon.

– Még korán van – figyelmeztette a nő.

– Biztos ebben?

– Igen. Ha állandóan kukucskálsz, akkor azzal elijesztheted, amikor tényleg jön.

Androl vonakodva ismét lekuporodott.

– Ha pedig itt lesz, akkor hagynod kell, hogy én irányítsak.

– Össze kéne kapcsolódnunk.

– Nem.

Soha többé nem szolgáltatja ki magát neki. Azok után semmiképpen, ami legutóbb történt. Megborzongott, mire a férfi egyből ránézett.

– Nagyon is jó oka van annak, hogy ne kapcsolódjunk össze – folytatta az aes sedai. – Nem akarlak megsérteni, Androl, de csekélyke képességeid miatt nem igazán látom értelmét a dolognak! Akkor már jobb, ha ketten külön vagyunk. Ezt el kell fogadnod. Minek örülnél jobban a csatatéren? Egyetlen katonának? Vagy inkább két harcosnak? Lehet hogy egyikük kevésbé ügyes, de akkor is több feladatot és megbízatást adhatnál nekik.

Androl végiggondolta a dolgot, aztán felsóhajtott:

– Jól van, rendben, Kivételesen igaza van.

– Nekem mindig igazam van – felelte az aes sedai, és felemelkedett. – Itt az idő! Állj készen!

Odaléptek a sikátorra nyíló ajtó két oldalára. Az ajtószárny leheletnyire nyitva állt. A kívül lógó, jókora lakat azt a látszatot keltette, mintha valaki elfelejtette volna bezárni az ajtót.

Némán várakoztak. Pevara már aggódni kezdett, hogy esetleg elszámolta magát. Ebben az esetben Androl majd jól kineveti, és...

Az ajtó kitárult. Dobser bedugta a fejét. Nem tudott ellenállni, mivel korábban meghallotta Evin megjegyzését. A társuk megemlítette, hogy sikerült egy üveg, igencsak jó minőségű bort elemelni ebből a hátsó raktárból, miután rájött, hogy Leish elfelejtette a helyére kattintani a lakatot. Androl szerint Dobser igazi iszákos fajankó volt. Taim már nem is egy alkalommal eszméletlenre verte, mert nem tudott lemondani az italról.

Az aes sedai előtt nem maradt titokban, hogy milyen érzés fogta el a társát. Androl sajnálta ezt a fickót. Mély, velőbemaró fájdalom töltötte el. Dobser szemében ugyanis az a jellegzetes üresség sötétlett.

Pevara határozottan lecsapott. A Levegő fonatával gúzsba kötötte Dobsert, majd elvágta a mit sem sejtő férfit a Forrástól. Androl jókora bunkósbotot tartott a kezében, ám erre nem volt szükség. Dobser tágra nyílt szemmel meredt maga elé, ahogy a levegőbe emelték. Pevara hűvös pillantással méregette.

– Biztos abban, hogy ez jó lesz? – kérdezte Androl halkan.

– Most már túl késő lenne visszakozni – válaszolta a nő. Hátratette a kezét, aztán elkötötte a Levegő fonatait. – A feljegyzések nagyjából megegyeznek ebben a dologban. Ha valaki a bukása előtt nagy elszántsággal képviselte a Fény ügyét, akkor ugyanilyen elszántsággal fog majd átállása után az Árnyék oldalán harcolni. Ezért pedig...

Ezért pedig ez a fickó, akit sohasem lehetett a jóság és a rend bajnokának tartani, valószínűleg könnyebben hajlik arra, hogy megvesztegessék, vagy meggyőzzék. Megtörni sem lesz annyira nehéz. Ez bizony fontosnak tűnt, mert Taim talpnyalói valószínűleg abban a pillanatban rájönnek, hogy mi történt, mihelyt...

– Dobser? – kérdezte valaki. Az ajtóban két sötét alak bukkant fel. – Megvan már a bor? Felesleges volt figyelnünk a ház elejét. Az a némber nincs is...

Welyn és Taim másik kedvence, Leems állt az ajtóban.

Pevara habozás nélkül cselekedett. Fonatokat dobott a két férfira, miközben szőni kezdte a Szellemet. Azok nem hagyták, hogy elvágja őket a Forrástól. Igencsak nehéz elszigetelni, aki korábban már megragadta az Egyetlen Hatalmat. Azt viszont sikerült megakadályoznia, hogy kiabálni kezdjenek.

Az aes sedai érezte, hogy besűrűsödik körülötte a levegő. Megpróbálták elszigetelni az Igazi Forrástól.

A Szellemmel vágott vissza. Megpróbálta elmetszem a fonatokat azon a helyen, ahol az érkezésükre számított.

Leems megtántorodott. Jól láthatóan megdöbbentette, hogy eltűntek a fonalai. Pevara előbbre lépett. Újabb szigetelőburát szőtt, és a férfira vágta. Közben nekitaszította a falnak az ellenfelét. Az elterelő támadás bevált: sikerült elszigetelnie Leemst az Egyetlen Hatalomtól.

Most Welyn következett volna. A férfi azonban támadásba lendült a Levegő fonataival. Pevara keresztülrepült a helyiségen. Miközben nekivágódott a falnak, maga is fonni kezdte a Levegőt. Felnyögött, könnybe lábadt a szeme, de továbbra is megtartotta a Levegő magányos fonatát. Ösztönszerűen lecsapott vele, és egy kaszáló mozdulattal megragadta Welyn lábát, amikor az ki akart rohanni az épületből.

Érezte, ahogy megremegett a talaj, mert valaki elzuhant. Az előbb úgy beverte a fejét, hogy nem tudott összefüggően gondolkozni. Welyn ugye elesett az előbb.

Mindene sajgott, amikor végre felült. Nem volt hajlandó elengedni a Levegő fonatait. Azokkal némította el a két belépőt. Ha elengedné őket, Taim csatlósai azonnal üvöltözni kezdenének. Akkor pedig halál várna Pevarára. Mindannyiukra. Vagy még annál is rosszabb.

Nagy nehezen kirázta a könnyeket a szeméből. Sajgott a feje, amikor megpillantotta a két ernyedten fekvő asha'man fölé tornyosuló Androlt. Meg a kezében tartott botot. Úgy tűnt, mind a két ellenfelüket leütötte. Nem bízott azokban az elszigetelő fonatokban, amelyeket egyébként sem láthatott. Ez bizony kapóra jött, mivel a másik ellenfelüket még nem tudta elszigetelni. Most viszont a helyére tette a fonatot.

Dobser még mindig ott lógott a levegőben, ahol hagyta. A döbbenettől tágra nyílt a szeme. Androl Pevara felé fordult.

– A Fényre! Pevara, ez hihetetlen volt! Gyakorlatilag egy száll magában harcképtelenné tett két asha'mant!

A nő elégedetten elmosolyodott. Kissé kábultan megragadd Androl kezét, aki talpra segítette.

– Mégis mit gondolsz? Mivel tölti a Piros ajah az idejét, Androl? Csak ücsörgünk, és a férfiakat szapuljuk? Arra képeztek ki minket, hogy fókuszálók ellen küzdjünk.

Jól érezte az Androlból áradó tiszteletet. A férfi összeszedte magát. Behúzta Welynt az épületbe, bezárta az ajtót, majd gondosan körülnézve ellenőrizte, hogy nem fedezték-e fel a történteket. Gyorsan behúzta a függönyöket, majd fókuszálva fényt gyújtott.

Pevara mélyen beszívta a levegőt, aztán felemelte a kezét és megtámaszkodott a falban. Androl azonnal rámeredt.

– Oda kell vinni valakihez, aki meggyógyítja!

– Semmi bajom! – ellenkezett a nő. – Csak kaptam egy nagyot a fejemre. Ezért forog velem a világ. Mindjárt elmúlik.

– Mutassa! – szólt rá Androl, és odasietett. A fény gömbje követte a mozgását. Pevara hagyta, hogy a férfi egy darabig ott pepecseljen, megnézze a szemét és kitapogassa a fején a púpokat. Belevilágított a szemébe. – Fáj, ha belenéz a fénybe?

– Igen – ismerte be Pevara, és gyorsan másfelé pillantott.

– Hányinger?

– Csak enyhe.

A férfi dühösen felmordult. Elővette a zsebkendőjét és vizet öntött rá. Erősen összpontosított, mire kialudt a fénygömb. A zsebkendő halkan megreccsent. Amikor a nő kezébe nyomta, a szövetdarab már meg volt fagyva.

– Szorítsa a sebre! Szóljon, ha kezd szédülni! Könnyen romolhat az állapota, ha most elalszik.

– Csak nem aggódsz miattam? – kérdezte Pevara jókedvűen, miközben engedelmeskedett.

– Csak... hogy is mondta a minap? Vigyáznunk kell az erőforrásainkra?

– Biztosra merem venni, hogy jól értesz a harctéri elsősegélyhez is – felelte az aes sedai, és erősen a fejére szorította a jéggé dermedt kendőt.

– Egy időben az egyik város javasasszonyának az inasa voltam – válaszolta Androl oda sem figyelve, mert közben már letérdelt, hogy megkötözze a leütötteket. Pevara megkönnyebbülten fellélegzett, amikor elengedte a Levegő fonatait. Továbbra is elvágta őket azonban az Igazi Forrástól.

– Milyen javasasszony vesz maga mellé egy férfit inasnak?

– Hát nem ment túl könnyen – ismerte be Androl. – Hosszú történet.

– De pontosan erre van szükségem. Nem akarok elaludni, amíg a többiek értünk nem jönnek.

Emarin meg a társai azt a feladatot kapták, hogy látványosan mászkáljanak odakint, hogy így szerezzenek tanúkat az egész csoport számára, mert fennállt az esélye annak, hogy valaki felfigyel Dobser eltűnésére.

Androl szúrós pillantást vetett a nőre, és újra felragyogott a gömb. Utána megvonta a vállát, és megkötözte a többi foglyot.

– Azzal kezdődött az egész,, hogy a láz elvitte az egyik cimborámat, amikor kihajóztunk Mayene-ből, hogy ezüstpikót halásszunk. Amikor aztán visszatértem a szárazföldre, töprengeni kezdtem azon, miként lehetett volna megmenteni Sayert. Ha bármelyikünk is tudta volna, hogy mit kell tenni ilyenkor... Végül aztán felkerekedtem, és kerestem valakit, aki kitaníthatna…

Negyedik fejezet

A kötés előnyei

– ...és akkor hát, ez volt a vége – fejezte be Pevara. Androl nagyon is jól felfogta a falnak támaszkodó nő érzelmeit. Még mindig a raktárban voltak. Ott, ahol legyőzték Taim embereit. Emarin érkezését várták. A társuk azt állította, hogy ő majd szóra bírja Dobsert. Androl nem tartotta magát különösen jó vallatónak.

A gabona szaga váratlanul megváltozott. A rohadás bűze áradt belőle. Az élelmiszer időnként minden átmenet nélkül tönkrement.

Pevara nagyon visszafogottá vált. Hűvös nyugalom töltötte el, amikor beszámolt arról, hogyan mészárolták le a családját a régi barátaik.

– Még mindig gyűlölöm őket – mondta. – A családomra már képes vagyok fájdalom nélkül visszagondolni, ám az árnybarátok... gyűlölöm őket. Azért valamiképpen sikerült bosszút állnom. A Sötét Úr nem védte meg őket. Egész életük során őt szolgálták, és abban reménykedtek, hogy magas polcra helyezi őket majd az új világban. Erre mi történik? Az Utolsó Csatára jóval a haláluk után kerül sor. Persze úgy vélem, hogy a napjainkban élő árnybarátok sem járnak sokkal jobban. Ha megnyerjük az Utolsó Csatát, az Árnyéké lesz a lelkük, Remélem hosszas büntetés vár rájuk.

– Annyira biztos abban, hogy mi győzünk? – kérdezte a férfi.

– Még szép, hogy mi győzünk! Ez nem lehet kétséges, Androl! Nem engedhetjük meg magunknak, hogy kételkedjünk.

– Igaza van – bólintott a férfi. – Folytassa!

– Nincs nagyon mit mondanom. Különös, hogy ennyi év után újra elmeséltem ezt a történetet. Elég sokáig képtelen voltam beszélni róla.

A szoba elnémult. Dobser még mindig gúzsba kötve lebeget a levegőben. A fal felé fordították, és Pevara fonatai eltömték a fülét. A két cinkosa még mindig nem nyerte vissza az eszméletét. Androl igen keményen fejbe vágta őket, és gondoskodott róla, hogy egy jó darabig még ne térjenek magukhoz.

Pevara elzárta őket ugyan az Egyetlen Hatalomtól, ám cseppet sem lehettek biztosak abban, hogy képes lesz-e mind a hármójukat elszigetelni, ha a foglyok megpróbálnak kitörni. Az aes sedaiok általában több nővért vetettek be egyetlen férfi elszigetelésére. Függetlenül attól, hogy a fókuszáló mennyire erős, képtelenség volna három elzáró pajzsot fenntartania. Elköthette volna ezeket a fonalakat, ám Taim a kiképzés részévé tette, hogy az asha'manek gyakorolják, miként kell az elkötözött elszigetelést lerázni magukról.

Hát igen, gondoskodni kellett arról, hogy a másik kettő ne ébredjen fel. A legegyszerűbb az lett volna, ha elvágja a nyakukat, ám Androl erre egész egyszerűen nem tudta rávenni magát. Ehelyett inkább Szellemből és Levegőből parányi fonatokat küldött a két eszméletlen alak szemhéjára. Egyetlen, meglehetősen gyengécske fonatot használt, de képes volt vele megérinteni mind a két szempárt. Ha csak megrebben a szemhéjuk, akkor arról tudni fog. Ennyi figyelmeztetésnek elegendőnek kell lennie.

Pevara még mindig a családjára gondolt. Tényleg igazat mondott. Gyűlölte az árnybarátokat. Valamennyit. Nem hagyta, hogy elragadják az indulatai. A gyűlölet azonban még így sem csökkent semmit a hosszú évek folyamán.

Androl még csak nem is sejtette, hogy ez a gyakran mosolygói nő képes erre az ádáz gyűlöletre. Most már tudta, hogy mennyire megsebezték. Az is világos volt, hogy Pevara... szenvedett a magány miatt.

– Az apám öngyilkosságot követett el – szólalt meg a férfi. Maga sem tudta miért. Az aes sedai ránézett. – Az anyám éveken át úgy tett, mintha baleset történt volna – folytatta Androl. – Apám kiment az erdőbe, és leugrott egy szikláról. Előtte leült az anyámmal, és elmesélte neki, hogy mire készül.

– Az anyád nem próbálta meg megállítani? – tudakolta döbbenten Pevara.

– Nem – felelte a férfi. – Csak pár évvel a halála előtt sikerült kicsikarnom belőle néhány választ. Nagyon félt a férjétől. Ezzel iszonyúan megdöbbentett. Az apám mindig gyengéd volt. Mi történhetett az utolsó néhány év folyamán? Miért kezdett el rettegni tőle?

A férfi az ülő alak felé fordult.

– Anyám szerint az apám elkezdett dolgokat látni az árnyékban. Elkezdett megőrülni.

– Ó!

– Azt kérdezte, hogy miért jöttem el a Fekete Toronyba. Tudni akarta, miért kértem, hogy kipróbáljanak. Hát, ez a dolog, ami vagyok, képes arra, hogy megválaszolja az egyik kérdésemet. Megsúgja nekem, hogy ki volt az apám. Elárulja azt is, hogy miért tette azt, amiről azt gondolta, hogy meg kell tennie. Utólag belegondolva, már én is látom az előjeleket. Túl jól ment nekünk. Az apám ott is megtalálta az értékes érceket és a fémek ereit, ahol arra senki más sem lett volna képes. Rengeteg megbízást kapott, hogy keresse meg az értékes lelőhelyeket. Ő volt a legjobb. Elképesztően jó. Szinte már... szinte magam előtt látom, hogy milyen lehetett a végén, Pevara. Csak tízéves voltam, mégis emlékszem. A rettegésre a szemében. Tudom, hogy mitől félt.

Rövid ideig habozott.

– Az apám azért vetette le magát arról a szikláról, hogy megmentse a családtagjai életét.

– Sajnálom – mondta Pevara.

– Segít, hogy tudom, mi vagyok. Hogy mi volt az apám.

Ismét esni kezdett az eső. Kövér cseppek verték az ablakot, mintha csak kavicsok záporoztak volna rá. Kinyílt az ajtó, és végre Emarin nézett be rajta. Amikor megpillantotta a levegőben lebegő Dobsert, megkönnyebbülten felsóhajtott. A döbbenet csalni akkor ült ki az arcára, amikor észrevette a másik két eszméletlen alakot is.

– Ti meg mit műveltetek?

– Csak amit kellett – válaszolta Androl, és felállt. – Mi tartott ilyen sokáig?

– Majdnem nekimentem Coterennek – felelte Emarin, aki a tekintetét még mindig nem tudta levenni a két fogoly asha'manről. – Azt hiszem kevés időnk maradt, Androl. Nem hagytuk, hogy meggondolatlanságra kényszerítsenek minket, de Coterenen látszott, hogy iszonyúan bosszús. Kiállhatatlanabb volt, mint eddig. Nem hinném, hogy még nagyon sokáig el fognak viselni minket.

– Ami azt illeti, a foglyok miatt egyébként is megkezdődött a visszaszámlálás – szólalt meg Pevara és arrébb mozdította Dobsert, hogy Emarin is odaférjen. – Tényleg azt gondolod, hogy szóra bírod ezt a fickót? Én már korábban is próbáltam árnybarátokat vallatni. Nagyon nehéz megtörni őket.

– Az lehet – biccentett Emarin. – Csak hát ő nem árnybarát. Ő csupán Dobser.

– Nem hinném, hogy tényleg az volna – ellenkezett Androl, és alaposabban is megnézte magának a gúzsba kötve lebegő férfit. – Nem tudom elfogadni, hogy valakit csak úgy átállíthatnak a Sötét Úr oldalara.

Jól érezte, hogy Pevara nem ért vele egyet. A nő tényleg úgy vélte, hogy pontosan ez történt. Ha valaki képes fókuszálni, akkor azt át lehet állítani. Ezt magyarázta. Erről szóltak az ősi szövegek.

Már a puszta gondolat is elég volt ahhoz, hogy Androlt felfogja a hányinger. Arra kényszerítenek egy embert, hogy a gonoszt szolgálja? Ennek nem lenne szabad megtörténnie! A sors persze gyakran kegyetlen volt az emberekhez. Szörnyű helyzetbe hozta őket, a halálukat okozta, néha pedig az ép elméjük is megsemmisült. De akkor is, micsoda szörnyű dolog megfosztani valakit a választási lehetőségtől, hogy a Sötét Urat vagy a Fényt szolgálja!

A Dobser szeme mélyén lappangó árnyék éppen elég bizonyíték volt Androl számára. Egykori ismerőse eltűnt. Megölték és valami más, valami gonosz bújt a bőrébe. Egy új lélek. Csak erről lehetett szó.

– Bármi is legyen ez az alak – kételkedett Pevara – nehezen tudnám elhinni, hogy képes leszel szóra bírni.

– A meggyőzés leghatékonyabb módszerei nem alkalmaznak semmilyen erőszakot sem – válaszolta Emarin hátratett kézzel. – Pevara sedai, lenne kedves megszüntetni a foglyunk fülét befogó fonatokat, hogy lassacskán visszatérjen a hallása? Csupán egész halvány beavatkozást kérek. Azt a látszatot szeretném kelteni, hogy az elkötött fonal megfáradt, és kezd csődöt mondani. Azt akarom, hogy kihallgathassa, amit mondani készülök.

Az asszony engedelmeskedett. Vagy legalábbis Androl azt feltételezte, hogy ez történt. Az, hogy kétszeres kötés fűzte őket egymáshoz, még távolról sem jelentette, hogy látják egymás fonatait. Érezte a nő növekvő aggodalmát. Azokra az árnybarátokra gondolt, akiket már korábban kihallgatott. Azt szerette volna, ha itt lenne a... valami. Valamilyen eszköz, amit már korábban használt?

– Azt hiszem, simán elbújhatnánk a birtokaimon – jelentette ki Emarin öntelt hangon.

Androl nagyot pislogott. A társuk testtartása megváltozott. Kihúzta magát, és csak úgy sugárzott belőle a büszke önteltség. Erősen zengő hangjából csöpögött a lenézés. Hiszen egy igazi nemesúr állt előttük!

– Senkiben fel sem merülne a gondolat, hogy ott keressen minket – folytatta Emarin. – Elfogadom, hogy társaimul szegődjetek. Az alantasabbak pedig, például az ifjú Evin, cselédként a szolgálatomba léphet. Ha megfontoltan cselekszünk, felépíthetjük a Fekete Torony méltó vetélytársát.

– Én... nem is tudom, hogy az bölcs dolog volna-e – dadogta Androl, mert segíteni akart a színjátékban.

– Hallgass! – szólt rá Emarin. – Ha tudni akarom a véleményedet, majd megkérdezem! Aes sedai, kizárólag akkor kelhetünk versenyre a Fehér és a Fekete Toronnyal, ha megteremtjük azt a helyet, ahol együttműködhetnek majd a férfi és a női fókuszálók. A... Szürke Tornyot. Igen, nevezzük így.

– Milyen érdekes javaslat.

– Ez az egyetlen értelmes megoldás – válaszolt a főnemes, majd a foglyuk felé fordult. – Ugye nem hallja, amiről beszélünk?

– Nem – felelte Pevara.

– Akkor engedje el. Beszélni kívánok vele.

Pevara vonakodva engedelmeskedett. Dobser a padlóra hullott. Kis híján elesett. Megtántorodott, bizonytalanul kiegyenesedj és azonnal az ajtó felé pillantott.

Emarin hátranyúlt, leakasztott valamit az övéről, és a férfi elé hajította. Egy parányi zsákocskát, ami fémes csendüléssel hullott a földre.

– Dobser mester – szólalt meg Emarin.

– Ez micsoda? – kérdezte Dobser, és önkéntelenül is leguggolt. Felvette a zacskót. Belenézett és tágra nyílt a szeme.

– Fizetség – jelentett ki Emarin. Dobser összevonta a szemöldökét.

– Miért?

– Félreértesz, Dobser mester – folytatta Emarin. – Nem arra kérlek, hogy bármit is megtegyél nekem. Így kívánok bocsánatot kérni. Ideküldtem Androlt, hogy rávegyen téged az együttműködésre. Ő viszont úgy tűnik, hogy... kissé eltúlozta a dolgokat. Nem ezzel bíztam meg. Csupán beszélni kívántam veled. Nem állt szándékomban, hogy megkössenek a Levegővel, és az sem, hogy megkínozzanak.

Dobser gyanakodva körülnézett.

– Honnan van ilyen sok pénzed, Emarin? És mégis miért gondolod, hogy parancsokat osztogathatsz? Te csak egy katona vagy...

Ismét megnézte magának a zacskó tartamát, és elhallgatott.

– Látom, hogy kezdjük megérteni egymást – mosolyogott Emarin. – Akkor nem árulod el senkinek sem, hogy átláttál az álcázásomon. Igaz?

– Én... – dadogta Dobser. Társai még mindig mozdulatlan alakjára pillantott a padlón.

– Hát igen – folytatta Emarin. – Ebből azért kellemetlenségeink támadhatnának. Mit gondolsz? Ne adjuk Androlt Taim kezére? Ne fogjuk rá, hogy ő felel az egészért?

– Androlt? – hördült fel Dobser. – Az ajtónállót? Senki az égegyadta világon nem hinné el, hogy képes volt legyőzni két asha'mant. Nevetséges! Senki!

– Jogos észrevétel, Dobser mester – biccentett Emarin.

– Add oda nekik az aes sedait! – javasolta Dobser, és az ujjával vádlón a nőre mutatott.

– Rá még szükségem van! Milyen kellemetlen! Annyira kellemetlen!

– Hát, talán beszélhetnék a M'Haellel – folytatta Dobser. – Szólnék az érdekedben. Tudod, elsimítanám az ügyet.

– Azt igen nagyra értékelném – biccentett Emarin. Elvett egy széket a fal mellől, majd odarakott egy másikat szembe. Leült, aztán intett Dobsernek, hogy ő is foglaljon helyet. – Androl, tedd végre hasznossá magadat! Keríts már valami innivalót Dobser mesternek és nekem! Teát. Cukorral kéred?

– Nem – rázta a fejét Dobser. – Figyelj csak, azt hallottam, hogy itt valahol bor van...

– Bort hozz, Androl! – csettintett Emarin az ujjával.

Az lesz a legjobb – gondolta Androl, – ha tovább játszom a szerepemet. Meghajolt, dühös pillantást vetett Dobserre, aztán néhány kupát és bort hozott a raktárból. Mire visszatért, a két ülő alak úgy beszélgetett, mintha legjobb cimborák lettek volna.

– Értem én – mondtam éppen Emarin. – Rendkívül komoly nehézséggel járt megtalálni a megfelelő segítőket a Fekete Toronyban. Ahogy azt belátod, mindennél fontosabb volt, hogy eltitkoljam a valódi személyazonosságomat.

– Világos, értem én, nagyuram! – válaszolta Dobser. – Hát persze! Ha bárki más tudná, hogy Tear egyik főnemese itt van közöttünk, az semmi jóra nem vezetne. Mindenki a talpát nyalná. Ezt elhiheti! Ami pedig a M'Haelt illeti, hát, az bizonyos, csöppet sem tetszene neki, hogy egy ilyen tekintélyes uraság él itt közöttünk. Egyáltalán nem!

– Érted már, hogy miért kellett ilyen távolságtartóan viselkednem – magyarázta Emarin kegyesen, és kinyújtotta a kezét, hogy Androl átadhassa a borral teli kupát.

Tear egyik nagyura – gondolta Androl jókedvűen. Úgy tűnt, hogy a rang legalább annyira megrészegítette Dobsert, mintha valami erős italt ivott volna.

– Mi meg mind azt hittük, hogy nagyuram azért van annyira oda Logainért, mert ostoba – méltatlankodott Dobser.

– Mit is mondhatnék erre? Ilyen alakok társaságában Taim azonnal átlátott volna rajtam, ha túl sok időt töltöttem volna a közelében. Kénytelen voltam Logain társaságában lebzselni. Ő meg, az a siheder Sárkány, mind a ketten földmívesek. Képtelenek volnának felismerni egy előkelő származású férfiút.

– Nagyuram, én azért gyanakodtam ám – húzta ki magát Dobser.

– Mindjárt sejtettem – biccentette Emarin, és belekortyolt a borba. – Látod, nincs megmérgezve!

A kupát utána átnyújtotta a másiknak.

– Nem tesz semmit, nagyuram – bizonygatta Dobser. – Teljes mértékben megbízom kegyedben!

Egyetlen lendülettel felhajtotta a bort.

– Ha már nem bízhatnánk meg egy ilyen előkelő uraságban, akkor mégis, kiben lehetne megbíznunk?

– Nagyon helyes meglátás – biccentett Emarin.

– Azt azonban el kell mondanom – folytatta Dobser, és elkezdte Androl felé rázni a kupáját. – Hogy valamilyen jobb módszert kellene kitalálnia, ha kerülni akarja Taim társaságát. Az már nem segít, hogy Logain hívének adja ki magát.

Emarin lassan belekortyolt a saját kupájába.

– Szóval Taim elkapta. Értem. Sejtettem, hogy így lesz. Welyn és a többiek felbukkanása mindent egyértelművé tett.

– Hát bizony – bólogatott Dobser, miközben Androl teletöltötte a kupáját. – Logain elképesztően kemény fickó. Iszonyú erőfeszítést igényel, ha megpróbálunk egy ilyen embert átállítani. Mert hát, az akaraterő az, ami számít. Még egy teljes napba, de talán kettőbe is beletelik az átállítása. Egyébként pedig nagyuram nyugodtan odaállhatna Taim elé, és elmondhatná neki, hogy mire készül. Érti ő, hogy mi a helyzet. Hát nem állandóan azt mondogatja, hogy mennyivel hasznosabbak azok az emberek, akiket nem kell kifordítania önmagukból? Nem tudom miért, Logain esetében persze nincs mit tenni. Át kell állítani. Iszonyú dolog.

Dobser megborzongott.

– Megyek, és beszélek majd vele, Dobser mester. Ha úgy adódik, számíthatok a támogatásodra? Gondoskodom arról, hogy... bőkezűen megfizessenek az erőfeszítésedért.

– Hát persze, persze – felelte Dobser. – Miért is ne? – Az utolsó cseppig kiitta a bort, aztán felkászálódott. – Most éppen Logaint ellenőrzi. Éjszakánként mindig ebben az időpontban megy.

– És egészen pontosan hová is megy? – tudakolta Emarin.

– A rejtett kamrákba – hangzott a válasz. – A majdani épületek alapjaihoz. Ott van az épületek keleti szárnya. Ahol mindent újra ki kellett ásnunk, mert összedőlt az egész. Semmi sem igaz belőle. Csak azért mondtuk, hogy ne tűnjön fel, milyen sokat dolgoztunk ott. És...

Dobser elbizonytalanodott.

– Ennyi elég lesz! – csattant fel Pevara. Ismét megkötötte a foglyot, felemelte a levegőbe és betömte a fülét. Összefonta a karját a mellén, majd Emarin szemébe nézett. – Le a kalappal!

Emarin megjátszott szerénységgel megvonta a vállát:

– Sosem okozott gondot, hogy megnyugtassam a körülöttem lévőket. Valójában nem azért javasoltam, hogy Dobsert válasszuk ki, mert azt hittem, hogy könnyen meg lehet vesztegetni. Azért őt választottam, mert... úgy véltem, hogy ez az alak nem sodorhat minket veszélybe a túlzott éleslátásával.

– Úgy érted, hogy csak azért, mert valaki átállt az Árnyék oldalára, attól még ugyanolyan ostoba marad, mint azelőtt? – biccentett Androl. – De ha képes vagy erre, akkor miért kellett egyáltalán elkapnunk a grabancát?

– Nagyon fontos, hogy ki uralja a helyzetet, Androl – magyarázta Emarin. – A Dobserhez hasonló alakokat nem szabad a saját környezetükben letámadni. Nem lehetnek ott a barátai, akiknél sokkal több eszük van. Meg kell rémiszteni. Meg kell szorongatni egy kicsit, utána pedig felvillantani előtte a lehetőséget, hogy valahogy kikecmereghet a csávából.

Emarin habozni látszott, majd a fogoly felé pillantott.

– Ezenfelül pedig nem lett volna túl szerencsés megkockáztatnunk, hogy beáruljon minket Taimnak, amit valószínűleg megtett volna, ha négyszemközt odaállok elé anélkül, hogy előtte megfenyegetem.

– Hogyan tovább? – kérdezte Pevara.

– Most majd beadunk ennek a háromnak valamit, amitől egészen Bel Tine idejéig aludni fognak – válaszolta Androl. – Megkeressük Nalaamot, Canlert, Evint és Jonnethet. Kivárjuk, amíg Taim eljön Logaintől. Betörünk a börtönbe, kiszabadítjuk és kirántjuk a Tornyot az Árnyék mancsából.

Egy darabig némán álltak. A szobát csupán egyetlen lámpa táncoló fénye világította be. Odakint eső csapkodta az ablakot.

– Micsoda szerencse, – szólalt meg végül Pevara –, hogy eszedbe sem jutott túl nagy dolgot követelni tőlünk, Androl...

Rand egy álomban nyitotta ki a szemét. Igencsak meglepte, hogy a végén el tudott aludni. Aviendha végül csak hagyta elszunnyadni. Igazából a lány is nagyon kimerült. Legalább olyan fáradtnak tűnt, amilyennek Rand érezte magát. Sőt, talán még jobban.

Talpra állt, és körülnézett az elhalt fűvel borított mezőn. A lány aggodalmát nem csupán a kötés révén érezte, de abból is nyilvánvaló volt, ahogy magához ölelte Randet. Aviendha ugyan harcos volt, aki küzdelemre született, ám még ő sem létezhetett anélkül, hogy időnként ne ölelt volna magához valakit. A Fény volt egyedül a megmondhatója annak, hogy ez mennyire igaz volt Randre.

Szétnézett. Ez a hely mintha nem Ter'aran'rhiod lett volna. Legalábbis nem teljes mértékben. Az elhalt mező minden irányban messzire nyúlt. Valószínűleg kiterjedt a végtelenbe. Nem a valódi Álmok Világában Járt. Olyan álomszilánk vette körbe, amelyet egy nagy hatalmú Álmodó, vagy álomjáró hozott létre.

Elindult. A talpa alatt elszáradt falevelek recsegtek, bár egyetlen fát sem látott. Elképzelhető persze, hogy egy saját álmába küldte vissza magát. Sosem volt annyira jó ebben, mint az álmokban járó Kitaszítottak közül néhányan, ám ennyire azért mégis képes lett volna. A kíváncsiságnak engedelmeskedve továbbhaladt.

Nem kellene itt lennem – gondolta. – Megtettem az óvintézkedéseket. De akkor hogyan került át ide? Ki teremtette meg ezt a helyet? Akadt is egy gyanúsítottja, aki előszeretettel használt álomszilánkokat.

Megérezte valaki jelenlétét a közelben. Tovább ment, nem fordult hátra, de tudta, hogy már nincs egyedül. Jöttek mellette.

– Elan – szólalt meg Rand.

– Lews Therin.

Elan a legújabb testét hordta. A magas, jóképű férfi vörös és fekete ruházatot viselt.

– A világ haldoklik, és nemsokára eljön a por uralma. A por uralkodik majd... aztán pedig a semmi – folytatta.

– Hogy jutottál át a védőfalaimon?

– Nem tudom – válaszolta Moridin. – Csak azt tudtam, hogy ha létrehozom ezt a helyet, akkor itt majd csatlakozol hozzám. Nem tudsz távol maradni tőlem. Nem engedi meg a Minta. Mi ketten egymás felé tartunk. Te meg én. Újra és újra és újra. Mint a tengerparton egymás mellé kötött két hajó. Minden dagálykor egymáshoz csapódik az oldalunk.

– Milyen költői – ismerte el Rand. – Láttam, hogy elengedted Mierint a pórázról.

Moridin megtorpant. Rand is megállt, és ránézett. A férfiból áradó düh olyan volt, mintha lángnyelveket bocsátott volna ki magából.

– Odament hozzád?! – csattant fel Moridin.

Rand nem válaszolt.

– Ne tegyél úgy, mintha tudtad volna, hogy még él! Nem tudtad. Nem is tudhattad volna.

Rand csendben maradt. Igencsak összetett érzései voltak Lanfearrel kapcsolatban, bárhogy is nevezte magát az a nő mostanában. Lews Therin utálta, ám Rand elsősorban Selene néven ismerte az asszonyt. Egészen meg is kedvelte, addig, míg kísérletet nem tett Egwene és Aviendha meggyilkolására.

Amikor azonban a Kitaszítottra gondolt, önkéntelenül az eszébe bejutott Moiraine is. Emiatt olyan dolgokban kezdett el reménykedni, amelyekben nem lett volna szabad.

Ha Lanfear még él... lehet, hogy Moiraine is életben van?

Hűvös nyugalommal nézett Moridinre.

– Most már semmi értelme rám szabadítanotok! – figyelmeztette a másikat. – Többé már nincs hatalma fölöttem.

– Ez igaz – bólintott Moridin. – Hiszek neked. Hatalma ugyan nincsen, ám úgy vélem, hogy még mindig... erősen neheztel arra a nőre. A választottadra. Hogy is hívják? Azt, aki aielnek tartja magát, de fegyvert hord magánál.

Rand nem engedte meg, hogy felbőszítsék.

– Mierin most már gyűlöl – folytatta Moridin. – Azt hiszem téged okol azért, ami történt vele. Egyébként Cyndane-nek kellene nevezned. Megtiltották neki, hogy a régi nevét használja, amelyiket saját maga választott.

– Cyndane... – ízlelgette Rand lassan a szót. – „Utolsó esélyt. A gazdádnak mióta van humorérzéke?

– Ez a név cseppet sem mulatságos! – figyelmeztette Moridin.

– Hát, azt hiszem tényleg nincsen okom a nevetésre – biccentett Rand, majd körülnézett a megsárgult fűvel és falevelekkel borított végtelen tájon. – Milyen nehéz elképzelni, hogy annyira féltem tőled az első napokban. Akkoriban behatoltál az álmaimba, vagy idehoztál az egyik ilyen álomszilánkba? Képtelen voltam rájönni, hogy mi a helyzet.

Moridin néma maradt.

– Emlékszem az egyik alkalomra... – folytatta Rand. – A tűz mellett ültem. Csak úgy nyüzsögtek körülöttem a különféle rémálmok. Olyan volt, mintha Ter'aran'rhiodba kerültem volna. Te nem lettél volna képes arra, hogy valakit teljes mértékben áthúzzál az Álmok Világába, én magam viszont nem vagyok Álomjáró, így nem tudok csak a saját erőmre támaszkodva belépni oda.

Moridin, hasonlóan sok Kitaszítotthoz, a maga testi valóságában, „húsban” szokott belépni Ter'aran'rhiodba. Ez igencsak veszélyes volt. Egyesek szerint, ha valaki a testi valóságában érkezett át oda, azzal máris gonosz cselekedetet követett el. Ugyanis olyankor az érkező elveszíti emberiessége egy részét. Viszont aki így van ott, az sokkal, de sokkal erősebb annál, mintha csak álmodva került volna oda.

Moridin azonban nem volt hajlandó arról beszélni, ami azon az éjszakán történt. Rand halványan emlékezett a teari utazása napjaira. Éjszakánként látomások gyötörték. Megjelentek előtte a barátai vagy a családjának a tagjai. Odajöttek hozzá, és megpróbálták megölni. Moridin... Ishamael... az akarata ellenére berángatta a Ter'aran'rhiodot metsző álmokba.

– Őrült voltál. Őrült voltál akkoriban – folytatta Rand halkan, és Moridin szemébe nézett. Szinte maga előtt látta az ott lobogó tüzeket. – Még mindig őrült vagy, igaz? Csak képes vagy uralkodni rajta. Őt senki sem szolgálhatja anélkül, hogy ne lenne legalább egy kicsit őrült.

Moridin előbbre lépett.

– Gúnyolódj csak, ahogy jólesik, Lews Therin. Közel a vég. Mindenre ráborul majd a hatalmas, fullasztó Árnyék. Minden szétfeszül, szétszakad, az Árnyék mindent megfojt.

Rand is lépett egyet, hogy Moridin mellett álljon. Egyforma magasak voltak.

– De hiszen, te gyűlölöd magadat – suttogta az ifjú. – Érzem benned, Elan. Valamikor hatalomra vágyva szolgáltad őt. Most viszont azért engedelmeskedsz neki, mert az egyetlen kiutat az ő győzelme jelenti. Ha véget vet a világ létezésének. Inkább semmivé foszlasz, mintsem hogy továbbra is önmagad legyél. Tudnod kellene, hogy nem fog elengedni. Soha. Téged semmiképpen sem.

Moridin vicsorogni kezdett.

– Meg fogja engedni, hogy megöljelek, mielőtt ez az egész véget érne, Lews Therin. Téged, meg az aranyhajú lányt, az aiel nőt, és azt a kis sötét hajút...

– Úgy viselkedsz, mintha ez az egész valami verseny lenne kettőnk között, Elan – vágott a szavába Rand. Moridin hátrahajtotta a fejét, és harsányan felröhögött.

– Még szép, hogy arról van szó! Még mindig nem értetted meg? A kiömlő vérre mondom, Lews Therin! Csakis kettőnkről van szó. Ugyanúgy, ahogy a rég elmúlt korokban, újra és újra harcba szállunk egymással. Te és én.

– Nem – válaszolta Rand. – Ezúttal nem. Végeztem veled. Nagyobb csata vár rám.

– Ne próbáld meg...

A napsugár valósággal átszakította a fenti felhőket. Az Álmok Világában nem sütött túl gyakran a nap. Rand körül a táj most mégis fényárban fürdött.

Moridin hátratántorodott. Felbámult a fénybe, aztán összevont szemöldökkel visszafordult Rand felé.

– Ne gondold... ne gondold, hogy bedőlök az egyszerű szemfényvesztő trükkjeidnek, Lews Therin! Weiramont megrázta, amit vele tettél. Cseppet sem nehéz dolog a saidint megragadva fülelni, hogy mikor kezd el valakinek hevesebben verni a szíve.

Rand szabad utat engedett az akaratának. Lába körül elkezdtek átalakulni a recsegő, elhalt falevelek. Kizöldültek és zöld fűszálak bukkantak elő közöttük. A ragyogó szín úgy áradt szét körülöttük, mintha kiömlött volna a festék. A magasból elhátráltak a fortyogó felhők.

Moridin még döbbentebb arccal bámult. Megtántorodott, és egyre csak azt nézte, ahogy az égbolton visszavonulót fújnak a felhők... Rand pontosan tudta, hogy ellenfele mennyire megdöbbent. Hiszen Moridin álomszilánkjában voltak.

Viszont ahhoz, hogy valaki mást is behozzon ide, a szilánkot egészen közel kellett helyezni Ter'aran'rhiodhoz. Akkor pedig az ottani szabályok érvényesültek itt is. Persze volt még valami más is. Kettőjük kapcsolata igenis szerepet játszott... Rand elindult előre. Oldalra felemelte a két karját. Széles hullámokban sarjadni kezdett a fű. Vörös virágocskák buktak elő a talajból, mintha csak elpirult volna a táj. Már nem tombolt a vihar. A sötét felhők elégtek a fényben.

– Üzenem a gazdádnak! – kiáltotta Rand. – Mondd meg neki, hogy ez a harc más lesz, mint a többi! Mondd meg neki, hogy elegem van a szolgáiból! Unom már, hogy kicsinyes módon csak a bábuit mozgatja. Add a tudtára, hogy most majd ÉRTE megyek!

– Ez lehetetlen! – kiáltotta Moridin. Jól láthatóan megrendült. – Ez egyszerűen...

Egy pillanatra Randre nézett, ahogy vetélytársa ott állt a ragyogó napfényben, majd egyszerűen eltűnt.

Rand végre kifújta a levegőt. Körülötte újra elhalt a fű. A felhők abban a pillanatban visszatértek és elhalványult a napfény. Bár Moridin távozott, még így is rendkívül nehéz volt megtartani az átalakított tájat. Rand megroggyant vállal lépett tovább. Hangosan zihált. Megpróbálta összeszedni magát az erőfeszítés után.

Itt a puszta akaraterő elég ahhoz, hogy megelevenedjenek a dolgok. Bárcsak ugyanilyen egyszerű volna a valódi világban is!

Becsukta a szemét, és messzire küldte magát. Kis ideig aludni akart, mielőtt fel kell majd kelnie. Mert felébred majd, hogy megmentse a világot. Már ha képes lesz rá.

Pevara Androl mellett kuporgott az esős éjszakában. A köpenye mostanra már csuromvizes lett. Jó pár olyan fonatot is ismert, amelyekkel megszáríthatta volna a ruháját, de nem mert fókuszálni. A társaival együtt az ellenség oldalára átállt aes sedaiok és a Fekete ajah asszonyai ellen küzdöttek. Azonnal megéreznék, ha fókuszálna.

– Tényleg őrzik ezt a területet – suttogta Androl. Előttük eltűnt a talaj. A mélységben útvesztőre emlékeztető téglafalak és árkok látszottak. Egyszer majd ezekre az alapokra építik fel a Fekete Tornyot. Ha Dobser igazat mondott, akkor az alapzat helyiségei között további szobákat is kialakítottak. Ezek, a mostanra már elkészült titkos kamrák, addig is őrizték titkaikat, míg el nem készült felettük a Torony. A közelben Taim két asha'manje ácsorgott. Halkan beszélgettek. Úgy tettek, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy a szakadó esőben kint téblábolnak. Mégis ki lenne olyan ostoba, hogy saját jószántából a szabadban marad egy ilyen éjszakán? A két férfi viselkedése még úgy is felkelthette volna egy megfigyelő gyanúját, ha az őrszemek nem egy izzó serpenyő meleg fényében, a Levegő egyik fonata alatt ácsorogtak volna. Ez utóbbi elterelte a közelükből a szakadó eső vizét.

Őrök. Pevara megpróbálta ezt a gondolatot átküldeni Androl elméjébe.

Sikerült. A nő jól érezte a társa meglepetését, amikor a gondolat testet öltött benne.

Mintha válaszolt is volna. Eléggé elmosódottnak tűnt az üzenete: Ki kellene használnunk.

Igen – üzente vissza az aes sedai. A következő gondolat azonban túl összetett volt ahhoz, hogy csak úgy átküldje, ezért suttogva kimondta:

– Korábban egyszer sem vettétek észre, hogy éjszakánként őrzik az alapokat? Ha tényleg vannak itt titkos helyiségek, akkor azokat csakis az éjszaka sötétjében alakíthatták ki.

– Taim kijárási tilalmat rendelt el – suttogta Androl. – Csak akkor hagyja, hogy semmibe vegyük a tilalmát, ha valamiért azt kedvezőnek tartja önmaga számára. Például ma éjjel, amikor Welyn visszatért. Ezenfelül ez a hely meglehetősen veszélyes. Sok itt az árok meg a verem. Már ez is jogossá tenné az őröket, kivéve persze...

– Kivéve – vágott a szavába Pevara –, hogy Taimot a legcsekélyebb mértékben sem érdekli, ha egy-két szaglászó kiskölyök kitöri itt a nyakát.

A férfi bólintott.

Némán vártak az esőben. Halkan vették a levegőt, amíg váratlanul három tűzszalag nem tört elő az éjszakából. Fejbe találták az őröket. A két asha'man tehetetlen zsákként dőlt el. Nalaam, Emarin és Jonneth tökéletes munkát végzett. Csak egy pillanatra fókuszáltak. Csöppnyi szerencsével az ellenfeleik nem figyeltek fel erre, vagy azt hitték, hogy Taim őrei csináltak valamit szolgálat közben.

A Fényre! – gondolta Pevara. – Androl és a társai valóban igazi fegyverek. Korábban még csak ez eszébe sem jutott volna, hogy Emarin és a többiek gyilkos módszereket is alkalmazhatnak. Aes sedaiként még egyetlen alkalommal sem tapasztalt ilyesmit. Ha elkerülhető volt, ők még a hamis Sárkányokat sem ölték meg.

– A megszelídítés ugyanilyen gyilkos dolog – szólalt meg Androl oda sem nézve. – Csupán lassabban öl.

A Fényre! Kettőjük között a kötésnek megvoltak a maga előnyei, ám ugyanakkor néha feneette módon kellemetlen is tudott lenni. Gyakorolnia kell majd, hogyan rejtse el a gondolatait.

Emarin és a társai előbukkantak a sötétből. A serpenyő mellett csatlakoztak Pevarához és Androlhoz. Canler hátul maradt. A folyóközi legényekkel együtt készen állt a menekülésre, ha nem sikerül a ma esti vállalkozásuk. Ő fogja elvezetni az újoncokat a Fekete Toronyból. Hiába is tiltakozott, Canler volt a leglogikusabb választás. Kihagyták, mert neki családja volt.

A holttesteket behúzták az árnyékba. A parazsat nem oltották el. Ha valaki keresné az őröket, akkor az csupán annyit látna, hogy a tűz még mindig világít. A ködös sötétben, a szakadó esőbe senkinek nem lesz kedve ahhoz, hogy közelebb jöjjön. Így majd nem veszik észre, hogy az őrszemek eltűntek.

Bár Androl gyakran panaszkodott, hogy el sem tudja képzelni, miért követik őt a többiek, most mégis azonnal a kis csoport élére állt. Nalaamot és Jonnethet átküldte az építkezés túlsó végére, hogy ott őrködjenek. Jonneth vitte magával az íját is. Az esős éjszakában nem tette fel rá a húrt. Abban reménykedtek, hogy majd eláll az eső, és akkor használni tudja. Aranyat ér abban a helyzetben, ha túl veszélyes volna fókuszálniuk.

Androl, Pevara és Emarin óvatosan leszánkázott az alapgödör oldalába vájt egyik sáros lejtőn. Amikor az aes sedai leért alulra, a sár mindenét bemocskolta. Eddigre persze már régen átázott, és az eső különben is gyorsan lemosta a koszt.

Az alapokat jókora kődarabokból építették. Már álltak az egyes termek és folyosók között a falak. Idelentről sötét útvesztőnek tűnt az egész. Folyamatosan szakadt az eső. Reggel majd asha'man katonák jönnek, hogy kiszárítsák az alapokat.

Hogyan találjuk meg a bejáratot? – üzente Pevara.

Androl letérdelt. A keze fölött egészen parányi fénygömb jelent meg. Az esőcseppek átszaladtak a ragyogáson. Olyanok voltak, mint az aprócska hullócsillagok, ahogy felragyogtak és eltűntek. Androl belemártotta a kezét a földön felgyűlt vízbe. Felemelte a fejét és az egyik irányba mutatott.

– Arra folyik – suttogta. – Lefolyik valahova. Ott pedig megtaláljuk Logaint.

Emarin elismerően felmordult. Androl felemelte a kezét. Intésére Jonneth és Nalaam is lejött hozzájuk. Nesztelen léptekkel indúltak el.

Te. Csendben. Mozogsz. Ügyesen – üzente gondolatban a nő.

Képzett felderítő vagyok – jött a férfi válasza. – A Ködhegység erdeiben tanultam.

Hány szakmát szerzett magának az élete folyamán ez a fickó? Pevara komolyan aggódott. Az ilyen életmód arra utalt, hogy az illető elégedetlen a világgal, és fogytán a türelme. Viszont amikor Androl a Fekete Toronyról beszélt... A szavaiból csak úgy áradt a szenvedély. Hajlandó volt harcolni érte... Ez valami egészen másmilyen dologra utalt. Nem csupán arra, hogy a férfi hűséges Logainhez. Kétségtelen, Androl és a társai tisztelték Logaint. Ugyanakkor ez a vezető valami nagyobb dolog jelképe is volt a szemükben. Azt a helyet jelentette, ahol elfogadják a hozzájuk hasonló embereket.

Androl életútja valóban utalhatott arra, hogy ez az ember nem tudja elkötelezni magát, vagy képtelen bármivel is beérni. Másrészt viszont jelenthetett volna valami mást is. Egy olyan férfit, aki keresett valamit. Aki tudta, hogy igenis létezik az élet, amire vágyik. Csupán meg kell találnia.

– A Fehér Toronyban tanulta, hogyan kell így kielemezni az embereket? – suttogta Androl, amikor megállt egy ajtóban, és óvatosan bevilágított a fénygömbbel. Utána intett a társainak, hogy Jöhetnek.

Nem – üzente a nő. Úgy érezte, hogy gyakorolnia kell az ilyenfajta társalgást. Akkor majd talán egyszerűbb lesz továbbadni a gondolatait. – Minden nő képes az ilyesmire, ha leélt már száz évet.

A férfi elméje világosan mutatta a jókedvét. Keresztülosontak néhány befejezetlen épületrészen. Egyik fölé sem épült még tető. Nemsokára már olyan helyen jártak, ahonnan nem tüntették el teljesen a földhalmokat. Néhány szurokkal teli hordót egyszerűen csak az alapzat fala mellé gördítettek. Oldalt álltak, és nyomát sem lehetett látni azoknak a deszkáknak, amelyekre általában rá szokták állítani a hordókat. Mellettük jókora gödör látszott a talajban. A víz végigfolyt a mélyedés peremén és eltűnt odalent a sötétben. Androl letérdelt és fülelni kezdett. Odabiccentett a többieknek, majd lecsúszott a mélyedés falán. A következő pillanatban már meg is hallották a loccsanását.

Pevara azonnal követte. Csupán pár lábnyi mélységbe kellett lecsúsznia. Bokáig elmerült a hideg vízben, de hát addigra már egyébként is átázott. Androl meggörnyedve átsietett a gödör túlsó oldalára. Parányi fénygömbje egy alagút bejáratát világította meg. Az alagút elé ásott vízelvezető árok megakadályozta, hogy betörjön oda az eső. Pevara úgy vélte, hogy pontosan a bejárat fölött álltak, amikor végeztek az őrökkel.

Dobsernek igaza volt – üzente gondolatban, miközben a többiek is leszánkáztak a falon. – Taim tényleg titkos alagutakat és kamrákat ásatott ki.

Átléptek az árok fölött és elindultak befelé. Nem sokkal később elértek egy kereszteződésbe. A folyosó tetejét itt gondosan gerendákkal támasztották alá, pont, mint egy bányában. Megálltak és körülnéztek. Két útvonal között kellett választaniuk.

– Ez itt felfelé vezet – suttogta Emarin, és a bal oldali ösvényre mutatott. – Lehet, hogy odafent van az alagutak egy másik bejárata?

– Inkább lefelé kellene mennünk – biccentett Nalaam. – Nem gondoljátok?

– De igen – válaszolta Androl. Megnyalta az ujjat, és feltartotta a magasba. – A szél jobbra fúj. Először arra megyünk. Legyetek óvatosak! Lesznek itt még őrök.

Óvatosan elindultak lefelé az alagútban. Mikor kezdhette el Taim a titkos építkezést? A földalatti rész nem tűnt túlságosai nagynak. Az alagútból nem nyíltak újabb elágazások, ám még így is elképesztő munka lehetett kiásni.

Androl váratlanul megtorpant. A többiek is azonnal megálltak. Az alagútban egy dörmögő hang visszhangja hallatszott. Túl halk volt ahhoz, hogy kivehessék a szavait. A falakon halvány fény táncolt. Pevara magához ölelte az Igazi Forrást, és előkészítette a fonatokat. Vajon észreveszik-e az alapban, ha fókuszálni próbál? Androl legalább annyira bizonytalannak tűnt, mint a nő.

Már az is éppen elég volt, hogy odafent fókuszáltak, amikor megölték a két őrt. Ha Taim emberei idelent megérezték, hogy valaki az Egyetlen Hatalmat használja...

Az ismeretlen egyre közelebb ért. Alakját jól ki lehetett venni a fényben.

A nő halk reccsenést hallott, ahogy Jonneth megfeszítette az előbb felajzott folyóközi íját. Éppen csak hogy elfért vele az alagútban. Elengedte a húrt. Csattanás, majd süvítés. A morgás elhallgatott, és a fény eltűnt.

Előresiettek. Coteren a földön feküdt. Megüvegesedett tekintettel bámulta a mennyezetet. A nyílvessző a mellébe fúródott. A lámpája kis híján kialudt, amikor a földre zuhant. Jonneth kirántotta a nyílvesszőt, és letörölte a halott ruhájában.

– Ezért tartottam meg az íjamat, te fényverte kecskefattyú!

– Nézzétek csak! – szólalt meg Emarin, és egy vastag ajtóra mutatott. – Coteren ezt őrizte.

– Felkészülni – suttogta Androl, aztán belökte a vastag, deszkából ácsolt ajtót. Odabent durván kivésett, parányi cellákat pillantottak meg. Olyan volt, mintha valaki szűk aknákat vájt volna a talajba. Mindegyiket rács zárta le. Pevara benézett egybe. A cella üres volt. A tömlöc nem volt elég nagy ahhoz, hogy egy férfi kiegyenesedhetett volna benne. Az előterében egyetlen lámpás sem égett. Az itt tartott foglyok éjszakai sötétben kuporoghattak volna. Alig jutott nagyobb hely nekik, mint egy sírgödörben.

– A Fényre! – kiáltotta Nalaam – Androl, itt van Logain! Ő az!

A többiek odasiettek. Androl meglepő ügyességgel kinyitotta a börtöncella lakatját. Kirántották az ajtót, Logain pedig hangos nyögéssel kizuhant. Rémesen festett. Tetőtől talpig mocsok borította. Göndör, sötét haja és határozott arcéle miatt valamikor jóképű lehetett. Most viszont olyan gyengének tűnt, mint egy éhező koldus. Köhögni kezdett, aztán Nalaam segítségével feltérdelt. Androl azonnal térdre zuhant mellette. Nem a tiszteletét akarta így kifejezni. Gyorsan Logain szemébe nézett, miközben Emarin a kulacsából inni adott az asha'manek vezetőjének.

Mi a helyzet? – kérdezte gondolatban Pevara.

Ő az – gondolta Androl. A kötés jól mutatta, hogy mennyire megkönnyebbült. – Még mindig ő az.

Hiszen szabadon engedték volna, ha át tudták volna állítani az ő oldalukra – küldte vissza Pevara. Egyre inkább hozzászokott az újfajta kommunikációs lehetőséghez.

Talán. Hacsak nem csapda az egész.

– Logain nagyúr.

– Androl – suttogta Logain érdes hangon. – Jonneth, Nalaam és egy aes sedai?

Alaposan megnézte magának a nőt. A külseje alapján hosszú napokat, talán éppenséggel heteket töltött ebben a tömlöcben, mégis sikerült megőriznie a józan eszét. Figyelemre méltó.

– Emlékszem rád. Melyik ajahhoz tartozol, asszony?

– Számít az? – vágott vissza az aes sedai.

– De még mennyire – felelte Logain, és megpróbált felállni Túl gyenge volt. Nalaam a segítségére sietett. – Hogyan találtatok meg?

– Hosszú történet. Majd elmeséljük, ha már biztonságban vagyunk, nagyuram – felelte Androl. Kinézett az ajtón. – Induljunk! Még mindig hosszú és nehéz éjszaka vár ránk. Én...

Megdermedt, aztán bevágta az ajtót.

– Mi történt? – kérdezte Pevara.

– Fókuszálás – magyarázta Jonneth. – Nagyon erős.

Az ajtón és a földfalon keresztül is behallatszott kintről a kiabálás tompa hangja.

– Valaki megtalálta az őröket – biccentett Emarin. – Logain nagyúr, képes vagy harcolni?

Logain megpróbált megállni a saját lábán, de megtántorodott. Ennek ellenére elszántan összeszorította a száját. Pevara jól érezte Androl csalódottságát. Logaint alighanem vágottgyökérrel etették meg. Vagy ez történt, vagy egyszerűen túlságosan is kimerült volt ahhoz, hogy fókuszáljon. Nem meglepő. Pevara jó pár olyan nővel találkozott már, akik ennél lényegesen kevesebb szenvedésen mentek át, és mégsem tudták megragadni az Igazi Forrást.

– Álljatok félre! – üvöltötte Androl, és ellépett az ajtó elől. Nekivetette a hátát a falnak. Az ajtó valósággal berobbant. Tűz csapott ki a nyílásból.

Pevara nem várta meg, hogy földet érjen a sok szilánk és törmelék. Fonálba fogta a Tüzet és a pusztítás oszlopával végigsöpörte a kinti folyosót. Tudta, hogy árnybarátok vagy még annál is szörnyűbb dolgok ellen harcol. A Három Eskü most nem kötötte meg a kezét.

Kiabálást hallott, de valami elhárította a tüzet. A következő pillanatban valaki már meg is próbálta elszigetelni az Egyetlen Hatalomtól. Éppen csak hogy sikerült elhárítania a támadást. Hangosan zihálva félreugrott.

– Bárkik is azok, igencsak erősek – nyögte ki nehezen.

A távolból felhangzott egy határozottan parancsokat ordibáló hang. A szavai visszhangokat vetettek az alagútban. Jonneth kezében az íjával letérdelt az aes sedai mellé.

– A Fényre, Taim az!

– Nem maradhatunk itt – szólalt meg Logain. – Androl. Kaput!

– Próbálom – válaszolta a férfi. – A Fényre, de hát próbálom!

– Semmi gond! – mordult fel Nalaam, és nekitámasztotta Logaint a falnak. – Voltam én már ennél sokkal kellemetlenebb helyzetben is!

Odalépett a többiekhez az ajtóba, és fonatokkal kezdte el bombázni a folyosót. Az oldalsó falak megremegtek a robbanásoktól. Földdarabok zuhantak a magasból a fejükre.

Pevara az ajtó elé ugrott, és útjára indított egy fonatot. Letérdelt Androl mellé. A férfi kőmerev tekintettel bámult maga elé. Semmit sem látott. Az arca valósággal megdermedt az összpontosítástól. A kötés révén jól lehetett érezni az elszántságát és csalódottságát. A nő megragadta a kezét.

– Képes leszel rá – suttogta.

Az ajtófélfa darabokra robbant. Jonneth lángoló karral bezuhant a szobába. Megremegett a talaj. A falakon mély repedések jelentek meg.

Androl arcáról izzadság csöpögött. Összeszorította a fogát, kivörösödött az arca, és a szeme tágra nyílt. Az ajtórésen füst ömlött be. Emarin hangosan köhögött, miközben Nalaam Jonnethet gyógyította.

Androl felkiáltott. Az elméjében most is ott tornyosult a fal. Már egészen közel járt a tetejéhez. Már majdnem feljutott! Mindjárt...

A fonat valósággal rázúdult a szobára. Hullámozni kezdet a talaj, és a megviselt mennyezet már nem bírta tovább. Leszakadt a tető, és minden elsötétedett.

Ötödik fejezet

Ha szivességet kell kérni

Rand al'Thor felébredt, és vett egy mély lélegzetet. Kicsúszott a takarók alól, de nem keltette fel Aviendhát. Felvett egy köntöst. Párás volt a levegő.

Egy gyerekkori emlék villant át az ifjún. Még jóval napfelkelte előtt kelt fel. Megfejte a tehenet, mert azt bizony kétszer is meg kellett fejni. Becsukta a szemét, és felidézte magában az otthona zajait: Tam olyankor már rég felkelt. Új karókat vágott, hogy legyen mivel kijavítani a kerítést. Kint volt a csűrben. Hogy milyen hűvös volt akkoriban a levegő! Tam házában Rand felvette a csizmáját, és megmosta az arcát a tűzhely mellett hagyott meleg vízben. A földműves reggelente új világot pillantott meg, amikor kinyitotta az ajtaját. Hófehér dér borította a tájat. Megszólalt az első madarak bizonytalan hangja. A látóhatáron felbukkant a nap. Mintha csak hatalmasat ásított volna a világ.

Rand odalépett a sátor ajtajához, félrehúzta a függönyt, és odabiccentett Katerinnek, az őrt álló, alacsony, aranyhajú hajadonnak. Kinézett, de távolról sem olyan világot látott, mint amilyet az egyszerű gazdaember. Mindenből öregség és fáradtság áradt. Olyan volt a világ, mint az a kereskedő, aki gyalog szelte át a Világ Gerincét, és most holtfáradtan visszatért. Merrilor mezejét sátrak erdeje borította be. A hajnali égbolt még sötét volt. Lentről főzőtüzek százaiból emelkedtek vastag füstoszlopok felfelé.

Mindenütt szorgos kezek dolgoztak. A katonák a vértjüket olajozták. A kovácsok lándzsahegyeket élesítettek. A nők előkészítették azokat a tollakat, amelyekkel majd nyílvesszőket készítenek.

Az ellátó kocsikból felszolgálták a harcosok reggelijét. A sorba állókon jól látszott, hogy nem aludtak olyan jól, mint ahogy megérdemelték volna. Mindenki pontosan tudta, hogy a vihar előtti utolsó csendes pillanatokat élik át.

Rand becsukta a szemét. Nagyon is jól érzett mindent; magát a tájat, mintha egy őrző kötése fűzte volna egymáshoz kettőjüket. A talpa alatt lárvák mozogtak a talajban. A fű gyökere továbbra is növekedett. Hiába volt lassú a növekedés, akkor is tápanyagot keresett. Az elsorvadt fák nem haltak meg. Szöveteikben víz szivárgott. Csupán aludtak. Egy közeli fán barázdabillegetők csapata ült egy kupacban. Nem fakadtak dalra, hogy jelezzék a hajnal érkeztét. Úgy bújnak össze, mintha csak fáztak volna.

A vidék még élt. Életben volt, ahogy az a hegymászó is életben van, aki egy kézzel kapaszkodva tartja magát a szakadék felett. Rand kinyitotta a szemét.

– Visszatértek az írnokaim Tearből?

– Igen, Rand al'Thor – válaszolta Katerin.

– Adjátok át az üzenetemet a többi uralkodónak – folytatta az ifjú. – Egy óra múlva a síkság közepén fogok találkozni velük, Azon a helyen, hol megparancsoltam, hogy senki se verjen sátrat.

Katerin elindult, hogy továbbadja a parancsokat. Rand biztonságára további három hajadon ügyelt. Az ifjú bezárta a sátor ajtaját, majd megfordult, és összerezzent, mert megpillantotta a sátor közepén álló Aviendhát. A lány ugyanolyan mezítelen volt, mint egy újszülött.

– Igencsak nehezen tudnálak lopva megközelíteni, Rand al'Thor – jelentette ki mosolyogva Aviendha. – Túlságosan is megnehezíti a dolgomat a kötés. Olyan lassan kell mozognom, mint a déli napsütésben sütkérező gyíknak. Akkor majd nem veszed észre, hogy megváltozott a helyzetem.

– A Fényre, Aviendha! Már mi okod volna ahhoz, hogy lopakodva osonj oda hozzám?

– Hát csak ez – válaszolta a lány. Villámgyorsan előrevetette magát, megragadta Rand fejét, és megcsókolta az ajkát. Meztelen teste nekisimult az ifjúnak. Rand elernyedt és viszonozta a csókot.

– Cseppet sem meglepő módon sokkal jobban érzem magam, hogy csókolózás közben nem kell attól félnem, hogy ez-az lefagy rólam – mormogta tele szájjal. Aviendha azonnal hátrébb lépett.

– Nem szabad arról az esetről beszélned, Rand al'Thor.

– De hát...

– Megfizettem a tohomat. Most már Elayne anyavére vagyok. Ne emlékeztess az elfelejtett szégyenre.

Milyen szégyenre? Miért szégyellné magát az ifjú nő, aki az előző pillanatban... Rand megcsóválta a fejét. Hiába képes meghallani a táj légzését, hiába érzi, ha kétmérföldnyi távolságban megmoccan egy bogár a falevélen, mindez kevés ahhoz, hogy megértse az aieleket. Bár lehet, hogy valójában a nőket nem értette.

Igaz, ebben az esetben alighanem egyszerre jelentkezett mindkét nehézség.

Aviendha habozva megállt a sátor ivóvizes hordója mellett. – Ha jól sejtem, nem lesz időnk megfürödni, igaz?

– Te meg mióta szeretsz fürdeni?

– Elfogadtam, hogy a fürdés az új életem része – válaszolta a lány. – Ha már a vízföldeken kell élnem, akkor elfogadom a vízföldiek néhány szokását. Feltéve, ha nem ostobaság az a szokás. – A hangsúlyából világosan kiderült, hogy a legtöbb itteni hagyományt butaságnak tartotta.

– Mi a bajod? – kérdezte Rand, és odalépett mellé.

– Miről beszélsz?

– Valami zavar téged, Aviendha. Látom rajtad, érzem benned.

A fiatal nő gyanakodva végignézett Randen. A Fényre, hogy milyen gyönyörű volt.

– Sokkal könnyebben lehetett irányítani, mielőtt felfedezted volna magadban az egykori éned ősi bölcsességét, Rand al'Thor.

– Komolyan? – kérdezte mosolyogva az ifjú. – A viselkedésed alapján nem is gondoltam volna.

– Persze, mert akkoriban olyan voltam, mint egy újszülött. Még csak nem is sejthettem, hogy Rand al'Thor ilyen elképesztően fel tud bőszíteni.

Vízbe mártotta a kezét, és megmosta az arcát.

– Persze, nem baj, hogy ez így alakult. Ha tudtam volna, hogy mire vállalkozom, amikor melléd szegődtem, akkor talán magamra vettem volna a fehér ruhát, és az életem végéig ki sem bújtam volna belőle.

Rand elmosolyodott, majd fókuszálni kezdett, és a hordóból kiemelt, majd elpárologtatott egy jókora adag vizet. Aviendha hátrébb lépett, és kíváncsian figyelte.

– Már nem háborodsz fel azon, hogy egy férfi is tud fókuszolni – jegyezte meg Rand, miközben a víz eloszlott a levegőben. A finom párát a Tűz fonatával melegíteni kezdte.

– Semmi okom sincs már arra, hogy nyugtalankodjak. Ha kellemetlenül érezném magamat a társaságodban, amikor fókuszálsz, akkor azzal pontosan olyan otromba módon viselkednék, mintha egy férfi nem lenne hajlandó elfelejteni egy nő szégyenét, miután az eleget tett a toh kötelezettségének – vágta rá Aviendha, és szúrós szemmel a fiatalemberre nézett.

– El sem tudom képzelni, hogy bárki is ilyen modortalanul viselkedhetne – biccentett Rand, majd félredobta a köntösét és odalépett a lányhoz. – Parancsolj, ez is annak az ősi tudásnak a maradványa, ami állítólag annyira felbőszít téged.

Magukhoz vonzotta a vizet. A tökéletesre melegített pára csapódott a levegőből, és a kellemesen gőzölgő sugár valóságai kettőjükre zúdult. Aviendha felkiáltott és megragadta Rand karját. Lehetséges, hogy mostanra már elfogadta a vízföldiek számos szokását, de a víz közelében még mindig zavarba jött és áhítatossá vált.

Rand a Levegő fonalával magához ragadott egy kevés szappant. Egy vízpengével porszemcse nagyságú részekre reszelte, majd pedig ezeket táncra perdítette kettőjük körül. A kavargó meleg vízben apró buborékok táncoltak. Az áramlat végigsimította a testüket, és magasba emelte a hajukat. Aviendha hosszú haja úgy meredt az égre, mint egy oszlop. Végül a kellemetes illatú, nedves forgószél elcsendesedett, és a lány haja lassan visszaereszkedett a vállára.

A meleg víz következő hullámát arra használta fel, hogy lemosta a szappant. Utána a nedvesség nagy részét kivonta a levegőből. A bőrük még így is nedvességtől csillogott, de nem voltak csuromvizesek. A levegőből a vizet visszavezette a hordóba, aztán pedig leheletnyi habozás után elengedte a saidint. Aviendha hangosan zihált.

– Hát ez... hogy ez micsoda ostobaság és felelőtlen viselkedés volt.

– Igazán kedves vagy – felelte az ifjú. Felkapott egy törölközőt és odadobta a lánynak. – A legendák korában rengeteg olyan dolgot tettünk, amit ostobaságnak és felelőtlenségnek tartanál. Talán a legtöbbjüket. Az teljesen másik világ volt, Aviendha. Sokkal több fókuszáló élt közöttünk, és már egészen ifjú korunktól kezdve alaposan kiképeztek minket. Nem kellett olyan dolgokkal foglalkoznunk, mint a hadviselés. Nem tudtuk, hogyan kell ölni. Felszámoltuk a szenvedést, az éhséget, a nélkülözést, a háborút – ehelyett az Egyetlen Hatalmat egészen hétköznapi dolgokra használtuk fel.

– Csak bebeszéltétek magatoknak, hogy felszámoltátok a háborút – vágta rá Aviendha rosszkedvűen. – Tévedtetek. A tudatlanságotok pedig veszélybe sodort benneteket.

– Így igaz. Mégsem tudnám eldönteni, hogy másként alakultak volna-e a dolgok, ha emlékeztünk volna rá. Gyönyörű éveket éltünk át. Gyönyörű évtizedeket, sőt évszázadokat. Abban hittünk, hogy a paradicsomban élünk. Talán éppen ez okozta a bukásunkat. Szerettük azt hinni, hogy tökéletes az életünk. Éppen ezért nem is törődtünk az apró kis hibákkal. A nehézségeink viszont óriásira nőttek, mert nem figyeltünk oda rájuk. A háború talán akkor is elkerülhetetlen lett volna, ha soha nem is alkotják meg a Furatot – magyarázta miközben megtörülközött.

– Rand – szólalt meg hirtelen a lány, és közelebb lépett. – Ma szívességet fogok kérni tőled.

Az ifjú karjára tette a kezét. Tenyerén érdes, kemény volt a bőr. Még akkor lett ilyen, amikor Aviendha a hajadonok között szolgált. Sosem lesz belőle olyan puhány nemes kisasszony, mint amilyenek Cairhien és Tear udvaraiban nyüzsögnek. Csak hát Randnek pontosan így tetszett. Ez a két kéz nagyon is tudta, hogyan kell dolgozni.

– Milyen szívességet? – kérdezte. – Nem hiszem, hogy ma bármit is meg tudnék tagadni tőled, Aviendha.

– Még nem vagyok egészen biztos abban, hogy mit fogok kérni.

– Nem értelek.

– Nem is kell, hogy megérts – vágta rá a lány. – És még csak meg sem kell ígérned, hogy beleegyezel. Úgy éreztem, hogy szólnom kell. Figyelmeztetni, hiszen nem illik megtámadni a szeretőnket. Amit kérek, az talán azzal jár, hogy változtasd meg a terveidet. Lehet, hogy alapvetően. Biztos lehetsz benne, hogy fontos dolgot kérek.

– Rendben...

A fiatal aiel nő bólintott. Ugyanolyan titokzatos és zavarba ejtő volt, mint mindig. Utána megfordult és elkezdte összeszedni a ruháit, hogy felöltözzön.

Egwene álmában megkerülte a fagyott üvegoszlopot. Majdnem olyan volt, mintha a fény változott volna oszloppá. Vajon mit jelenthetett? Nem talált rá megfejtést.

A látomás átalakult. Egy gömböt látott. Valahogy tudta, hogy a világ lebegett a szeme előtt. Repedések jelentek meg rajta. A lány kötelet ragadott, és megpróbálta összekötni a darabkákat. Nem akarta megengedni, hogy szétessen. Sikerült megakadályoznia, hogy minden a darabjaira hulljon, ám ez emberfeletti erőfeszítéssel járt... Elhalványult az álomban, és azonnal felébredt. Magához ölelte az Igazi Forrást és fényt gyújtott vele. Hol lehetett most?

Hálóingben feküdt egy ágyban. Visszatért a Fehér Toronyba. Nem a saját lakosztályában, hiszen azokat a helyiségeket még mindig nem sikerült helyrehozni az orgyilkosok támadása után. A dolgozószobájából azonban nyílt egy parányi vendégszoba is. Ott ágyázott meg magának.

Valósággal lüktetett a feje. Halványan emlékezett arra, ahogy előző éjjel holtfáradtan ott kókadozott a sátrában, Merrilor mezején. Figyelmesen követte a Caemlyn bukásáról szóló beszámolókat. Már ugyancsak későre járt, amikor Gawyn rávette Nynaeve-et arra, hogy nyisson kaput a Fehér Toronyba. Így aztán Egwene ágyban aludhatott, nem pedig a földre dobott szalmazsákon.

Halkan zsörtölődve azért csak felkelt. Gawynnak alighanem teljesen igaza volt, ám az amyrlin arra határozottan emlékezett, hogy mennyire felháborította az őrző hangneme. Ráadásul senki sem utasította rendre azt a fickót. Még Nynaeve sem. Egwene megnyomkodta a halántékát. Most nem sajgott annyira a feje, mint akkor, amikor Halima pokoli „vendégszeretetét” élvezte, de akkor is nagyon fájt. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy a teste ilyen módon kívánta kifejezni a nemtetszését, amiért hosszú hetek óta nem aludt rendesen.

Nem sokkal később – miután felöltözött, megmosakodott, és egy kicsivel azért jobban érezte magát – kilépett a lakosztályából és azt látta, hogy Gawyn Silviana íróasztala mögött ült. Az őrző éppen egy jelentést nézett meg. Nem is törődött az ajtó mellett tébláboló novíciával.

– Silviana a lábujjadnál fogva fog kilógatni az ablakon, ha meglátja, hogy mit művelsz – jelentette ki Egwene szárazon. Gawyn azonnal felpattant.

– Nem is nyúltam hozzá a feljegyzéseihez! – tiltakozott. – Most jöttek meg a friss hírek a húgomtól. Caemlynből. Egy Kapun át hozták pár perccel ezelőtt. Személyesen neked.

– Akkor miért olvastad el?

Az őrző elpirult.

– Égjek meg a Fényben, Egwene. A szülőföldemről van szó! Egyébként sem volt lepecsételve. Azt gondoltam, hogy...

– Semmi baj, Gawyn – sóhajtotta az amyrlin. – Lássuk, hogy mit írtak.

– Hát, nem sokat – válaszolt savanyúan az őrző. Átadta a levelet. Egy biccentés, és a novícia távozott. Nem sokkal később viszont már vissza is jött. Egy tálcán aszott haranggyümölcsöt, kenyeret, és egy kancsó tejet hozott.

Egwene visszament a dolgozószobába, leült az asztalához, és bűntudatosan enni kezdett, miután a novícia kiment. A Fehér Toronyban élő aes sedaiok és a katonák nagy része sátorban senyvedett Merrilor mezején, miközben ő gyümölcsöt evett. Cseppet sem számított, hogy az eledele igencsak aszott volt. Eltérően a többiektől, ő még ráadásul kényelmes ágyban aludhatott.

Ennek ellenére Gawyn nagyon is helyénvaló dolgokkal érvel! Ha bárki is úgy tudná, hogy a hadsereg közepén alszik a sátrában, akkor a lehetséges orgyilkosok azon a helyen próbálnának meg merényletet elkövetni ellene. Miután a seanchan orgyilkosok kis híján megölték, Egwene igenis hajlott arra, hogy fokozottan odafigyeljen a biztonságára. Főleg az olyan intézkedéseket kedvelte, amelynek révén nyugodtan alhatott egész éjjel.

– Itt van az a seanchan némber – szólalt meg, de nem nézett fel a csészéjéből. – Aki azzal az illianivel jött. Beszéltél vele?

Az őrző bólintott.

– Szóltam pár őrnek, hogy vigyázzanak rájuk. Nynaeve felelősséget vállalt értük. Legalábbis azt hiszem.

– Mi az, hogy azt hiszed?

– Csúnyán lehordta ezt a nőszemélyt. Gyapjúagyúnak meg ilyesminek nevezte. Ugyanakkor azt is elmondta, hogy szándékosan bizonyára nem próbálna meg bajt okozni neked.

– Hát ez nagyszerű!

Egwene nagyon is tudott volna használni egy olyan seanchant, aki hajlandó volt beszélni. A Fényre! Mi van, ha egyszerre kell ellenük és a trallokok ellen harcolni?

– Semmibe vetted a saját jó tanácsodat! – mordult fel aztán, mert észrevette, hogy az asztal túloldalához állított széken helyet foglaló Gawyn szeme erősen vöröslött a kialvatlanságtól.

– Valakinek vigyáznia kellett az ajtóra – felelte az ifjú. – Ha őröket rendelünk ide, abból mindenki rájöhetett volna arra, hogy nem odaát alszol.

Egwene beleharapott a kenyerébe. Ezt meg mégis miből sütötték? Átnézte a jelentést. Gawynnak persze igaza volt. Ám az aes sedainak még így sem tetszett, hogy egy ilyen vészterhes napon nem alszik az őrzője. Megvannak annak is a korlátai, hogy mennyit segíthet egy férfin a kötése.

– Tehát a város valóban elveszett – állapította meg. – Betörték a falait, és elfoglalták a palotát. Ha jól látom, a trallokok nem égették fel az egész várost. Egy részét igen, de nem az egészet.

– Így igaz – bólintott Gawyn. – Ennek ellenére is nyilvánvaló, hogy Caemlyn elveszett.

A kötés révén remekül lehetett érezni az ifjúból áradó feszültséget.

– Sajnálom.

– Nagyon sok embernek sikerült elmenekülnie. Csak hát nehéz volna megmondani, hogy mekkora volt a város lakossága, hiszen ott volt még az a rengeteg menekült is. A halottak számát több százezerre tehetjük.

Egwene ingerülten felszisszent. Egy jókora hadseregre való ember pusztult el ott, mégpedig egyetlen éjszaka leforgása alatt. Ráadásul mindez csupán a szörnyűségek kezdetét jelezte. Vajon hányan haltak meg eddig Kandorban? Még csak felbecsülni sem tudták.

Az andori hadsereg élelmiszerkészleteinek nagy részét Caemlynben őrizték. Az amyrlint a rosszullét környékezte, ahogy elképzelte, mit érezhetett az a rengeteg ember. Százezrek próbáltak valahogy tántorogva elmenekülni a lángban álló városból. Ez a megrázó gondolat sem volt elég erős ahhoz, hogy ne kezdjen el aggódni Elayne éhező csapatai miatt.

Gyorsan utasítást írt Silviana számára. Megkérte, hogy valamennyi kellően erős nővért küldje el Gyógyítani a menekülteket, Kapukat kell nyitni, hogy átvihessék őket Fehérhídba. Talán átszállíthatna oda egy keveset a Fehér Torony igencsak megcsappant készleteiből.

– Láttad azt a megjegyzést a levél alján? – kérdezte Gawyn.

Nem figyelt fel rá. Elkomorodott és a tekintete gyorsan végigsiklott Silviana odavetett sorain. Rand al'Thor azt követelte, hogy mindenki találkozzon vele, mégpedig...

Felpillantott a helyiség ősrégi oszlopként a magasba meredő állóórájára. Harminc perc múlva kezdődik a tanácskozás. Felhördült és sietve a szájába lapátolta a reggeli maradékát. Tudta, hogy ez nem valami méltóságteljes, de előbb volt hajlandó megégni a Fényben, mint éhgyomorra találkozni Randdel.

– Megfojtom ezt a fiút! – vicsorogta, és letörölte az arcát. – Gyere, induljunk!

– Nyugodtan érkezhetnénk utolsónak is – válaszolta Gawyn, de felállt. – Megmutatnánk, hogy nem osztogathat csak úgy parancsokat nekünk.

– Persze, hogy aztán a hátam mögött találkozzon mindenki mással, és ne tudjak reagálni a mondandójára! Ez a helyzet cseppet sem tetszik, de a gyeplő szára egyelőre Rand kezében van. Mindenki odavan a kíváncsiságtól, mert tudni akarják, hogy mire készül.

Kaput nyitott vissza a sátrába. Pontosan abba a sarokba étkeztek meg, amit kifejezetten ebből a célból hagyott üresen, Kiléptek a Kapun, majd kisétáltak a sátorból. Azonnal meghallottak a Merrilor mezejét betöltő zúgást. Rengetegen kiabáltak. A távolban patkók dobogtak. Vágtázva vagy ügetve lovas osztagok érkeztek. A megbeszélés előtt igyekeztek elfoglalni a helyüket. Tisztában volt Rand azzal, hogy mit művelt? Ilyen sok katona ilyen kis helyen! Mindegyik ingerült vagy bizonytalan volt. Ezzel az erővel az illuminátusok néhány petárdáját is belerakhatta volna egy jókora fazékba, amit azután majd feltesz a tűzre, és kíváncsian várja, hogy mi történik. Előbb vagy utóbb valami fel fog robbanni.

– Rendet kell teremteni ebben a zűrzavarban.

Egwene határoltott léptekkel elindult a sátrától. Gawyn egy lépéssel lemaradva, bal kéz felől követte. Az amyrlin ügyelt arra, hogy ne látszódjon aggodalom az arcán. A világnak szüksége volt a Fehér Torony vezetőjére.

Silviana a sátor előtt várta. Ugyanolyan ünnepélyesen volt felöltözve, mintha csak a Torony Csarnokába készültek volna. Kezében tartotta a botját, és a vállára vetette előírásos kendőjét.

– Intézd el, ha majd elkezdődött a megbeszélés – szólalt meg Egwene, és a kezébe nyomta a feljegyzést.

– Igen, anyám – felelte a krónikaőr, majd felzárkózott Egwene mögé. Jobb kéz felől pontosan olyan távolságból követte, mint Gawyn. Az amyrlinnek nem kellett hátranéznie ahhoz, hogy tudta, Silviana és az őrző sokatmondó arccal átnéznek egymáson.

A tábor nyugati oldalán járva felfedezett egy csoport veszekedő aes sedait. Végigvonult közöttük, mire a nők elhallgattak. Egy lovászfiú már oda is hozta Táncost, Egwene ingerlékeny, almásszürke heréltjét. Miután felült a nyeregbe, lenézett az aes sedaiokra.

– Csak az ülnökök jöhetnek.

Válaszul a nők nyugodt, rendezett formában tiltakozni kezdtek. Mindenkiből csak úgy áradt a méltóság és a tekintély. Kivétel nélkül valamennyi jelenlévő úgy vélte, neki személy szerint joga van ahhoz, hogy ott legyen a tanácskozáson. Egwene addig bámulta őket, míg a vitatkozók lassan megszelídültek. Hiszen aes sedaiok voltak!

Pontosan tudták, a vitatkozás méltóságon aluli dolog. Miközben az ülnökök összegyűltek, Egwene némán várakozott. Körülnézett Merrilor mezején. A shienari fűvel borított pusztaság hatalmas, háromszögletű területét két oldalról az egybefolyó Mora és az Erinin folyó határolta. A harmadik helyen erdők szegélyezték. A fűrengetegből csupán Dashar dombja, egy néhány száz láb magas, meredek falú, sziklás kiugró emelkedett ki.

A Mora túlsó, arafeli oldalán jól látszott a nagyjából negyven láb magas, lapos tetejű Polov-magaslat tömbje. A hegyre három oldalról lankás lejtőn, míg a folyó felől igencsak meredek úton lehetett volna felmenni. A Polov-magaslattól délre zsombékos mocsárvilág kezdődött. Nem messze ide feküdtek a Mora folyó gázlója. A Hawal-gázló népszerű határátkelőhelynek számított Arafel és Shienar között.

Volt a közelben egy ogier stedding is. Szemben északon néhány ősi rom látszott. Egwene az érkezése után ellátogatott az ogierekhez, hogy tiszteletét tegye, ám Rand nem hívta meg az Ősi lényeket a tanácskozásra.

A legkülönfélébb hadseregek szorongtak ezen a szűk helyen. Nyugat felől a határvidékiek lobogói közeledtek. Rand is ott táborozott. Perrin saját zászlaját is felfedezte közöttük. Milyen furcsa, hogy Perrinnek zászlója lett.

Dél felől már lassan közeledett Elayne menete is. A találkozót a mező közepére jelölték ki. A királynő a menetoszlop élén ügetett. Bár felégették a palotáját, mégis megőrizte az önuralmát. Perrin és Elayne között határozott ütemben közeledett a teariek és az illianiek küldöttsége is. A Fény szerelmére, hát ki engedte meg ezeknek, hogy egymáshoz olyan közel verjenek tábort? Mindkét állam szinte teljes erejével elindult a mező középpontja felé.

Nem árt sietnie. A jelenléte majd megnyugtatja az uralkodókat. Esetleg elejét veheti a lehetséges feszültségeknek. Senki sem örült annak, hogy ilyen sok aiel táborozik a szomszédságukban. A shaidók kivételével minden törzs képviseltette magát. Nem lehetett tudni, hogy kit fognak támogatni. Randet vagy Egwene-t? Némelyik tudós asszony mintha elfogadta volna Egwene érveit, de nem voltak hajlandóak elkötelezni magukat.

– Oda nézz! – szólalt meg Saerin, miközben Egwene mellé léptetett. – Te hívtad meg a tengeri népet?

Egwene megcsóválta a fejét.

– Nem. Úgy véltem, nincs túl sok esélye annak, hogy Rand ellen foglaljanak állást.

Valójában semmi kedve nem volt újra tárgyalásokba bocsátkozni ezekkel a némberekkel, miután Tel'aran'rhiodban találkozott a szélkeresőikkel. Erősen tartott attól, hogy ébredése után kiderül, nem csupán az elsőszülöttjét adta oda nekik, de elkótyavetyélte magát a Fehér Tornyot is.

A szélkeresők meglehetősen látványos körülmények között érkeztek. Rand tábora közelében nyitottak maguknak Kapukat. Színpompás öltözékük csak úgy ragyogott. A hullámúrnők és a kardmesterek olyan büszkén álltak ott, mint az uralkodók.

A Fényre! – gondolta Egwene. Vajon mikor került sor utoljára ilyen hatalmas találkozóra? A földrész szinte valamennyi nemzete képviseltette magát. Ráadásul itt voltak még a tengeri nép, és az aielek vezetői is. Csupán Murandy, Arad Doman és a seanchan megszállás alatt álló országok hiányoztak.

Végre az utolsó ülnök is nyeregbe szállt. Felsorakoztak Egwene oldalán. Az ifjú nő sietett volna, ám ezt semmiképpen nem akarta kimutatni. Lassú ügetésben indultak el a találkozóhely felé. Bryne katonái azonnal mozgásba lendültek. Fegyelmezetten, egyszerre dobbant a lábuk és a magasba tartották a pikáikat. Fehér zubbonyukon ott ragyogott Tar Valon lángja. Látványosak voltak, de mégsem homályosították el az aes sedaiokat. Éppen ellenkezőleg. Csak kiemelték a középen ügető női alakokat. A többi hadsereg kénytelen volt a katonái erejére támaszkodni. A Fehér Toronynak annál sokkal jobb eszközei voltak, s A seregek lassan megközelítették a találkozóhelyül kijelölt központi területet. Rand parancsának megfelelően ide nem állítottak sátrakat. A sík terület felettébb alkalmas volt arra, hogy a rohamra lendülő hadseregek egymás torkának ugorjanak. Nagy baj lenne itt, ha elszabadulnának az indulatok.

Elayne példamutatóan félúton hátrahagyta serege nagyobbik részét. Csupán egy legfeljebb százfőnyi díszőrséggel vonult tovább. Egwene maga is ezt tette. A jelen lévő fejedelmek hasonlóképpen cselekedtek. Lassan kiváltak kísérőik körül. Seregeik hatalmas gyűrűt alkottak a központi üres térség körül. Egwene belépett a ragyogó napsütésbe. Önkéntelenül is felsandított a felhők közölj tátongó hatalmas, tökéletes alakú körre. Rand igen különös hatással volt a dolgokra. Semmi szükség nem volt annak bejelentésére, hogy ő is itt van a közelben. Még a zászlaját sem kellett kitűznie. Ha felbukkant valahol, onnan elhúzódtak a felhők és felragyogott a napfény.

Úgy tűnt azonban, hogy még nem jött ide a mező közepére. Egwene odalépett Andor királynőjéhez.

– Elayne, annyira sajnálom – próbálta megvigasztalni. Nem az első alkalommal. Az aranyhajú fiatal nő határozottan nézett maga elé.

– A város elveszett, ám a nemzet több, mint a város, ez a tanácskozás elengedhetetlen, ám ne vesztegessük az időnket, hogy a leghamarabb visszatérhessek Andorba. Hol van Rand?

– Csak az időt húzza – méltatlankodott Egwene. – Mindig is ilyen volt.

– Beszéltem Aviendhával – folytatta Elayne. A hátasa nyugtalanul mocorogni kezdett és felhorkant. – Hiába töltötte vele a múlt éjszakát, Rand nem volt hajlandó elmondani, hogy mire készül.

– Valamilyen követeléseket emlegetett – felelte Egwene, és végignézte a kísérőik társaságában gyülekező uralkodókat. Elsőként Darlin Sisnera, Tear királya érkezett meg. Bár Randnek köszönhette a koronáját, mégis Egwene-t fogja támogatni. Nagyon komolyan tartott a senchanoktól. A hegyesre nyírt, sötét szakállú középkorú férfi nem volt különösebben jóképű, de áradt belőle az összerendezettség és az önbizalom. A nyeregben ülve meghajol Egwene előtt, aki most a király felé nyújtotta a gyűrűjét.

Darlin rövid habozás után leszállt a lováról, odalépdelt, fejd hajtott, és megcsókolta a gyűrűt.

– A Fény világosítson meg, anyám!

– Örülök, hogy itt vagy, Darlin.

– Ameddig számíthatok az ígéretedre. Kapukat fogsz nyitni, hogy azonnal visszatérhessek a hazámba, ha azt követeli a helyzet.

– Úgy lesz.

A király meghajolt, és szúrós pillantást vetett a másik oldalról odaügető férfi felé. Gregorin, Illian kormányzója számos szempontból egyenrangúnak tekinthette magát Darlinnal. Kettőjük között azonban akadt egy nagy különbség. Darlint ugyan Rand nevezte ki, Tear kormányzójává, ám az állam legfőbb nemesei felkérték arra, hogy fogadja el a koronát. Gregorin ezzel szemben csupán egyszerű kormányzó maradt. A magas férfi mostanára kissé lefogyott. Kerek arca – már ami látszott belőle a jellegzetes illiani szakáll fölött – kezdett beesetté válni. Nem várt Egwene jelzésére. Önként leugrott a lováról, megragadta az amyrlin kezét, elegánsan meghajolt, és megcsókolta a gyűrűt.

– Annyira örülök, hogy ti ketten félre tudtátok tenni az ellentéteiteket, csak hogy csatlakozzatok hozzám e közös vállalkozásunk során – szólt rájuk Egwene, mire mind a ketten felnéztek rá, ahelyett, hogy a pillantásukkal megpróbálták volna átdöfni egymást.

– Sárkány nagyurunk szándékai... nyugtalanítóak – felelte Darlin. – Azért állított engem Tear élére, mert szembeszálltam vele, amikor azt tartottam helyesnek. Azt hiszem, odafigyel az érveimre, ha majd elmondom őket.

Gregorin felmordult.

– Sárkány nagyurunk bizony teljességgel értelmes férfiú. Sorakoztassunk fel felettébb kiváló érveket, mert jómagam úgy vélem, hogy akkor bizony hallgatni fog miránk.

– A krónikaőr meg fog beszélni pár dolgot veletek – biccentett Egwene. – Kérlek, figyeljetek jól a szavaira! Nem felejtjük el, hogy kiálltatok mellettünk.

Silviana előbbre léptetett. Magával hívta Gregorint, hogy kissé arrébb beszéljenek. Nem kellett igazán fontos dolgokat elmondani neki, de Egwene szerette volna lekötni a két uralkodót, mert attól tartott, hogy esetleg egymás torkának ugranak. Silviana kapta azt a feladatot, hogy egymástól tartsa őket jó távol.

Darlin átható pillantást vetett az amyrlinre. Úgy tűnt, nagyon is megértette, hogy Egwene mit miért tett. Ennek ellenére nem kezdett el panaszkodni, miközben visszaült a lovára.

– Mintha gondok gyötörnének, Darlin király – szólt utána az ifjú nő.

– Némelyik viszály mélyebb, mint az óceánok legmélyebb szakadéka, anyám. Felmerült bennem a gyanú, hogy esetleg ez a nagy találkozó esetleg valahogy mégis a Sötét Úr műve. Ő talán abba reménykedett, hogy ezen a szűk helyen, egymás torkának esve elpusztítjuk a másikat, és akkor neki magának nem kell ezzel fáradoznia.

– Értem – válaszolta Egwene. – Ez esetben talán az volna a legjobb, ha felhívnád az embereid figyelmét arra – még egyszer, ha ezt korábban már megtetted –, hogy a mai napon nem kerülhet sor semmilyen közjátékra.

– Bölcs javaslat – hajolt meg az uralkodó, majd távozott.

Ez a két fejedelem Egwene oldalán állt. Akárcsak Elayne. Ghealdan viszont Randet támogatja, már ha igaz az, amit Elayne Alliandre királynőről mondott. Ghealdan nem volt annyira erős, hogy Alliandre gondot jelenthetett volna. A határvidékiek viszont egészen más súlycsoportba tartoztak. Úgy tűnt, hogy Rand a maga oldalára állította őket.

A közeledő északi seregek fölött ott lobogott az uralkodójuk zászlaja is. Ethenielle királynő kivételével valamennyien személyesen eljöttek. Az idős uralkodónő Kandorban próbálta meg mederbe terelni a hazáját elözönlő menekültek áradatát. Serege jelentős részét itt hagyta a táborban. Követeit legidősebb fia, Antor vezette. Ezzel alighanem azt kívánta kifejezni, hogy Kandor megmaradása szempontjából ez a tanácskozás legalább annyira fontos volt, mint a határsávban dúló könyörtelen küzdelem.

Kandor. Az Utolsó Csata első áldozata. Állítólag lángban állt az egész ország. Andor lesz a következő? A Folyóköz?

Nyugalom! – gondolta Egwene.

A rosszullét környékezte, amint sorra vette, hogy ki kinek az oldalán áll. Ugyanakkor pontosan ez volt a kötelessége. Rand nem irányíthatja személyesen az Utolsó Csatában részt vevő seregeket, bár kétségtelen, hogy legszívesebben ezt tette volna. Rá más feladat várt. Személyesen kellett megküzdenie a Sötét Úrral. Emiatt alkalmatlanná vált a főparancsnoki tiszt betöltésére. Sem ideje, sem érkezése nem lesz arra, hogy parancsokat osztogasson a csapatoknak. Egwene nem kevesebbet várt el a mai tanácskozástól, mint hogy a Fehér Toronyra bízzák az Árnyékkal szembeforduló szövetséges seregek vezetését. Ezenfelül pedig semmiképpen sem hajlandó arra, hogy lemondjon a pecsétekről.

Mennyire bízhat meg abban a férfiban, aki egykor Rand volt? Az Újjászületett Sárkány nem azonos a fiúval, akivel Egwene együtt nőtt fel. Sokkal inkább arra a Randre hasonlított, aki odakint az aiel pusztaságban öltött alakot Egwene szeme láttára. Teljesen olyan volt, csak már lényegesen magabiztosabb. És talán körmönfontabb is. Mostanra már remekül játszotta a Házak Játékát.

Persze e változások egyike sem volt túlságosan szörnyű, feltéve, ha hallgat majd a jó szóra.

Csak nem Arad Doman zászlója? – gondolta meglepődve. Nem bármilyen lobogót pillantott meg, hanem a király személyes zászlóját. Ez bizony arra utalt, hogy az uralkodó személyesen is ott van a mezőre ebben a pillanatban megérkező harcosok soraiban. Rodel Ituralde elfogadta végre a trónt? Vagy Rand valaki mást választott ki? A domani király zászlaja Davram Bashere címeres lobogója mellett tört az égre. Bashere Saldaea királynőjének volt nagybátyja.

– A Fényre! – szólalt meg Gawyn. Odaléptetett Egwene lova mellé. – Az a zászló...

– Én is látom – biccentett az amyrlin. – El kell kapnom Siuant. Az ő forrásai talán említették már, hogy ki foglalta el a trónt? Attól tartottam, hogy a domaniak vezér nélkül vonulnak majd csatába.

– Milyen domaniak? Én arról beszéltem ott.

Egwene abba az irányba fordult, ahova az őrzője mutatott. Egy új sereg bukkant fel. Látszott rajtuk, hogy igencsak igyekeznek. A zászlójukat vörös bika díszítette.

– Murandy – jelentette ki Egwene. – Különös. Ezek szerint Roedran végül csak úgy döntött, hogy csatlakozik a világ többi részéhez?

Az újonnan érkezett murandyiak sokkal jobban felhívták magukra a figyelmet, mint ahogy azt egyébként megérdemelték volna. Igencsak odafigyeltek a feltűnő öltözékre. Láncingükre sárga vagy piros zubbonyt húztak. Fejükön széles karimájú rézsisakokat viseltek. Ugyancsak széles, piros övüket is az öklelő bika képmása ékesítette. Gondosan kikerülték az andoriakat, inkább megkerülték az aieleket, és északnyugat felől jöttek be középre.

Egwene Rand tábora felé fordult. A Sárkánynak még mindig nyomát sem lehetett látni.

– Gyertek! – szólalt meg, és mozgásra ösztökélte hátasát. A murandy sereg felé indult. Gawyn felzárkózott mellé. Chubain húszfőnyi díszőrség kíséretében követte.

Roedran kövér testét arany és vörös szövet mögé rejtette. Egwene valósággal hallotta, ahogy az uralkodó hátasa minden lépés után hatalmasakat nyög. A király ritkuló hajában több volt a fehér, mint a fekete. Meglepően ingerült arccal figyelte az érkezőket. Murandy királya igazából alig volt több, mint egyetlen város, Lugard ura. A jelentések szerint azonban ez a fickó meglehetősen ügyes lépéseket tett azért, hogy kiterjessze a hatalmát. Még pár év és elképzelhető, hogy valóban egy egész kis birodalom fölött uralkodhat.

Roedran felemelte húsos kezét, és megállította a seregét. Egwene meghúzta a kantárt és várta, hogy a fejedelem járuljon elébe, ahogy azt a szokás megkövetelte. Hát, erre hiába várt.

Gawyn halkan káromkodni kezdett. Egwene halványan elmosolyodott. Az őrzők sok mindenre jók. Például kifejezésre jutathatják azt, amit neki magának nem lehetett. Végül mégis mozgásra ösztökélte a lovát.

– Aha! – nézett végig Roedran tetőtől talpig az érkezőn. – Te vagy az új amyrlin. Egy andori.

– Az amyrlinnek nincs nemzetisége – válaszolta Egwene hűvösen. – Meglep, hogy ma itt látlak, Roedran. Mikor terjesztette ki a Sárkány rád is a meghívóját?

– Semmikor – mordult fel Roedran, és intett egy udvaroncnak, hogy hozzon oda egy kis bort. – Azt gondoltam, éppen ideje véget vetni annak, hogy Murandyt mindenből kihagyják.

– És mégis kinek a Kapuin át jöttetek ide? Nem hinném, hogy keresztülvágtattatok egész Andoron.

Roedran habozni látszott.

– Dél felől jöttetek – állapította meg Egwene, és alaposabban megnézte magának a férfit. – Andor felől. Elayne rendelt ide?

– Dehogy rendelt ide! – hördült fel Roedran. – Az a fényverte királynő megígérte, hogy abban az esetben, ha támogatom az ügyét, nyilvános szándéknyilatkozatot tesz arról, hogy nem kívánja megszállni Murandyt.

Habozni kezdett.

– Ezenfelül pedig kíváncsi vagyok ám erre a hamis Sárkányra. Úgy tűnik, hogy az egész világon mindenkinek elment az esze, ha róla van szó.

– Ugye tudod, hogy ma miért gyűltünk itt össze? Biztos tudod? – kérdezte Egwene.

A kövér férfi csak legyintett.

– Le kell beszélni ezt a fickót arról, hogy mindent elfoglaljon. Vagy valami ilyesmi miatt.

– Nagyjából ez a helyzet – biccentett Egwene, és előbbre hajolt. – Úgy hallom, hogy az uralmad egyre szilárdabb lábakon áll. Lugard talán valamikor tényleg képes lesz egész Murandyre kiterjeszteni a befolyását.

– Igen – felelte Roedran és kihúzta magát. – Így igaz.

Egwene még közelebb hajolt hozzá.

– Nagyon szívesen – mondta halkan, és elmosolyodott. Megfordult a lovával és elvezette a kísérőit – Egwene! – szólalt meg Gawyn halkan és felzárkózott a nő mellé. – Ez meg most mégis mit jelentsen?

– Sikerült zavarba hozni?

Gawyn hátrapillantott a válla fölött.

– Nagyon is.

– Remek!

Az őrző egy darabig némán ügetett, de aztán képtelen volt visszafogni a vigyorát.

– Egész egyszerűen csúnyán elbántál vele.

– Tényleg pontosan olyan faragatlan és durva, mint amilyennek a jelentések leírták – válaszolta Egwene. – Nem árt, ha néhány éjszaka álmatlanul forgolódva töpreng azon, hogy milyen bábukat mozgat a Fehér Torony az országában. Ha nagyon rosszindulatú szeretnék lenni hozzá, akkor elhintenék néhány könnyen leplezhető kis titkot az orra előtt. Na jó! De most már tényleg hol van az a birkapásztor? Volt képe ahhoz, hogy...

Elakadt a szava, amikor észrevette az érkezőt. Rand vörös és aranyszínű ruhát viselve közeledett a megbarnult fűben. A háta mögött egy hatalmas szövetbála lebegett. Olyan fonatok tartották, melyeket az amyrlin nem látott.

Rand lába körül kizöldült a fű.

Nem ez volt az egyetlen változás. Ahová lépett, ott visszatért az élet a talajba. Mintha csak egy lágy hullám áradt volna a közeledő ifjúból. Mint amikor félrehúzzák az ablaktáblát és bevilágít a nap fénye. Jó pár katona hátrábblépett. A lovak kapálni kezdtek a lábukkal. Alig néhány percnek kellett csak eltelnie, és az a rengeteg harcos, az egész embergyűrű ismét eleven füvön állt.

Egwene vajon mikor is látott utoljára olyan hétköznapi dolgot, mint egy zöldellő mező? Mélyen beszívta a levegőt. Mintha már nem is gyötörték volna olyan komor gondolatok.

– Nem lennék hálátlan annak, aki kiderítené, hogy ezt hogy csinálta – morogta halkan.

– Valamilyen fonattal? – kérdezte Gawyn. – Láttam, ahogy aes sedaiok télen virágzásra bírták a növényeket.

– Nem ismerek olyan fonatot, amelyiknek ekkora volna a hatóköre – válaszolta Egwene. – Annyira természetesnek tűnik. Menj, és próbáld meg kideríteni, hogy mit is csinált! Talán az egyik olyan aes sedai, akinek asha'man az őrzője, el tudja mondani az igazat.

Gawyn biccentett és eltűnt a tömegben.

Rand tovább közeledett. A hatalmas, lebegő csomag engedelmesen követte. Fekete egyenruhás asha'manek és az aiel díszőrség kísérte. Az aielek nem kedvelték a nyílegyenes sorokat. Úgy vették körbe, mintha egy hangyaboly lendült volna támadásba. Még a Randet követő katonák is tartottak tőlük. Jó pár viharvert veterán tudta, hogy a sötét- és világosbarna ruhát viselő harcosok érkezése a halált jelentette.

Rand határozottan, nyugodt arccal közeledett. A hatalmas szövetcsomag megelőzte és elkezdett szétnyílni. Alighanem a Levegő segítségével tartotta a magasban. Hosszú vászontekercsek gördültek szét a szélben Rand előtt. Mintha csak táncra perdültek volna egymással. Messziről is látszódott hosszú nyomuk. Nem maradtak sokáig egyedül. Fából faragott oszlopok és fémcövekek csatlakoztak hozzájuk. Rand mindegyiket megragadta a Levegő láthatatlan fonataival, és a sok alkatrész pörögni kezdett. Még csak nem is lassított közben. Esze ágában sem volt a szövet, a fa és a vas szemkápráztató örvénylésére pillantani. A vászon úgy hullámzott előtte, mint amikor a tenger mélyéről a magasba törnek a halak. A talajból viszont apró földdarabok robbantak ki. Néhány katona nagyot ugrott.

Igazi mutatványos lett belőle – gondolta Egwene, amikor a rudak megpördültek és süvítve beleálltak a lyukakba. Tovább tartott a sustorgó szövet tánca. Rátekeredtek az oszlopokra, és egymáshoz kapcsolódtak. Alig néhány szívdobbanásnyi idővel később már egy lenyűgöző méretű sátor épülete emelkedett a mező közepén. Egyik árbocáról a Sárkány zászlaja, a másik végén pedig az aes sedaiok ősi jelképe lobogott a szélben. Rand még csak nem is lassított, amikor a legmegfelelőbb pillanatban a bejárathoz ért. A függöny önmagától húzódott félre előle.

– Mindenki hozhat öt kísérőt – jelentette ki, és eltűnt odabenn.

– Silviana! – szólalt meg Egwene. – Saerin, Promanda, Lelain. Gawyn lesz az ötödik, ha visszatér.

Az ülnökök némán mérgelődtek a döntése miatt. Senki sem tehetett szemrehányást, hogy magával vitte a védelmező őrzőjét, vagy a krónikaőrt, hogy legyen kire támaszkodnia. A másik három nőt a Fehér Torony legbefolyásosabb alakjai közé sorolták. Négyük közül ketten megjárták Salidart, míg a másik kettő a Fehér Toronyban kitartó frakcióhoz tartozott.

A többi uralkodó hagyta, hogy elsőként Egwene lépjen be a sátorba. Mindenki tisztában volt azzal, hogy alapvetően Rand és Egwene összecsapása miatt jöttek ide. Egészen pontosan azért, hogy láthassák a Sárkány és az Amyrlin-trón erőpróbáját.

A sátorban nem várták székek az érkezőket. Rand saidin fénygömböket helyezett el a terem sarkaiban. Az egyik asha'man parányi asztalt helyezett el középen. Egwene gyorsan számolni kezdett. Tizenhárom fénygömb világított.

Rand a lánnyal szemközt állt. Hátratette a kezét. Úgy tűnt, hogy mostanra már tényleg az lett a szokása, hogy egyik kezével a másikat szorítsa. Min állt mellette. A tenyere az ifjú karjára simult.

– Anyám! – szólalt meg a fiatalember, és biccentett a fejével.

Ezek szerint úgy tesz, mintha tisztelne? – Egwene maga is biccentett.

– Sárkány nagyúr!

Gyorsan bejött a többi uralkodó és legmegbízhatóbb kísérőik csapata is. Jó páran meglehetősen megilletődöttnek tűntek. Ekkor azonban Elayne rontott be az ajtón. Amikor Rand szívből mosolygott, a királynő arcán megenyhült a fájdalom. Az a gyapjúagyú nőszemély teljesen odavolt attól, hogy Randnek milyen ügyesen sikerült mindenkit idekényszerítenie. Elayne nagyon büszke volt arra, ha a kedvese valamit jól csinált.

És te talán nem vagy egy kicsit magad is büszke? – tette fel a kérdést Egwene magának. – Itt van Rand al'Thor, a valamikori egyszerű falusi legény, akinek kis híján a jegyese lettél. Mostanra nem ő lett az egész világ leghatalmasabb férfija? Nem vagy talán büszke arra, hogy ez sikerülhetett neki?

Hát, talán egy kicsit.

A határvidékieket Shienar királya, Easar vezette. Ők aztán a legcsekélyebb mértékben sem tűntek megilletődöttnek. A domanik élén álló idősebb férfit Egwene nem ismerte.

– Alsalam – suttogta Silviana. A hangjában meglepődés érződött. – Visszatért.

Egwene elkomorult. Miért nem jelezte egyetlen informátora sem, hogy Alsalam ismét előbukkant? A Fényre! Rand vajon tudta, hogy a Fehér Torony megpróbálta elfogni az idős férfit? Egwene jó maga is csupán néhány nappal korábban szembesült ezzel a ténnyel, amikor Elaida papírjai között jó mélyen rábukkant egy dokumentumra.

Cadsuane lépett a sátorba. Rand úgy biccentett oda neki, mintha éppen megadta volna valamire az engedélyt. Az idős asszony egyedül érkezett. Ugyanakkor Rand nem is ragaszkodott ahhoz, hogy Egwene kísérőihez számítsák. Az amyrlin ettől kissé ingerültté vált. Perrin lépett be, oldalán a feleségével. Oldalt megálltak. A szakállas fiatalember összefonta a mellén fatörzs vastagságú karjait. Oldaláról ott lógott az új kalapácsa. Az ő arckifejezését sokkal könnyebb volt értelmezni, mint Randét. Perrin aggódott, de megbízott Randben. Akárcsak Nynaeve, hogy égne meg a Fényben! Az a némber odaállt Perrin és Faile mellé.

Az aiel főnökök és a tudós asszonyok egyetlen hatalmas csapatban özönlöttek be a bejáraton. Rand parancsa alighanem azt jelentette, hogy minden törzsfőnök behozhatta a maga öt emberét. Néhány tudós asszony, közöttük Sorilea és Amys elindultak Egwene irányába.

A Fény áldja meg őket! – gondolta Egwene, és kifújta az eddig visszatartott levegőt. Rand pillantása a közeledő asszonyok felé villant. Az amyrlin figyelmét nem kerülte el, hogy összeszorította az ajkát. Meglepte, hogy nem állt ki minden aiel az oldalán. Kivétel nélkül az összesre számított.

Roedran, Murandy királya lépett be utoljára a sátorba. Ekkor Egwene felfigyelt egy különös dologra. Rand asha'manjei közül néhány Narishma, Flinn, Naeff Roedran mögé húzódott. Megint mások, akik Rand közelében álltak, olyan feszült képet vágtak, mint a macskák, ha felfigyelnek a közelben ólálkodó farkasra.

Rand odalépett az alacsonyabb, testes férfihez és a szemébe nézett. Roedran összerezzent és utána törölgetni kezdte a homlokát egy zsebkendővel. Rand továbbra is feszülten figyelte.

– Mi van már? – méltatlankodott a király. – Te vagy az Újjászületett Sárkány, legalábbis ezt mondják. Én viszont cseppet sem hiszem, hogy hagytalak volna...

– Csend! – szólt rá Rand, és felemelte az ujját.

Roedran abban a pillanatban elhallgatott.

– Hogy égnék meg a Fényben! – mondta halkan az ifjú. – Te nem is ő vagy, igaz?

– Kicsoda? – kérdezte Roedran.

Rand elfordult tőle, és intett Narishmának meg a társainál. Azok vonakodva eljöttek a király háta mögül.

– Azt gondoltam, hogy... – kezdte Rand, és megcsóválta a fejét. – De hol van?

– Kicsoda?! – kiáltotta Roedran. Majdnem visított.

Rand nem törődött vele. A sátor bejárata elcsendesedett. Mindenki bent volt.

– Hát igen – folytatta az ifjú. – Mindannyian itt vagyunk. Köszönöm, hogy eljöttetek!

– Nem mintha akár csak a legkisebb választási lehetőségünk lett volna minékünk – mérgelődött Gregorin. Kísérői kivétel nélkül a Kilencek tanácsának tagjai, illiani főnemesek voltak. – Mert bizony rossz helyre kerültünk te közötted, meg hát a Fehér Torony között. Hogy égnénk meg a Fényben!

– Mostanra már tudjátok – folytatta Rand –, hogy Kandor elesett és Caemlynt bevette az Árnyék. Malkier utolsó sarja Tarwin rését védelmezi. Ütött az utolsó óra.

– Akkor meg miért ácsorgunk itt, Rand al'Thor? – förmedt rá Paitar, Arafel királya. Az idős férfi fején már csupán kevéske őszes haj maradt meg. De széles vállát büszkén megfeszítette és csak úgy áradt belőle az indulat. – Fejezzük már be ezt az időhúzást és színészkedést, és menjünk a dolgunkra, te legény! Vár ránk a harc.

– Megígérem, hogy harcolni fogunk, Paitar – válaszolta Rand halkan. – Annyi harc vár ránk, amennyit csak meg tudunk emészteni, és utána még egy jókora adag. Háromezer esztendővel ezelőtt csatába szálltam a Sötét Úr seregeivel. Akkoriban a kezünkben voltak a legendák korának csodái. Olyan aes sedaiok harcoltak közöttünk, akik képességeiről hallva tátva maradna a szátok. A ter'angrealok segítségével repülni tudtunk és viselőjükről leperegtek a csapások. Még így is éppen csak hogy nyertünk. Meggondoltátok ezt? Ugyanazzal az Árnyékkal kell harcolnunk, mint akkor. Ugyanazok a Kitaszítottak az ellenfeleink. Nem öregedtek meg. Mi azonban nem azok vagyunk, akik voltunk. Távolról sem.

Az egész sátor elhallgatott. A vászonlapok megremegtek a szellőben.

– Mi az, amit mondani akarsz, Rand al'Thor? – kérdezte Egwene, és összekulcsolta a karját. – Azt, hogy el fogunk bukni?

– Arról beszélek, hogy szükségünk van egy tervre – felelte az ifjú. – Egyesített erővel kell támadnunk. Mert annak idején éppen ez volt a gyenge pontunk. A megosztottságunk miatt kis híján elveszítettük a háborút. Mindegyikünk azt hitte, az ő módszere lesz a lehető legjobb.

Mélyen Egwene szemébe nézett.

– Abban az időben minden férfi és nő azt hitte magáról, hogy ő legkiválóbb harctéri parancsnok. Tábornokokból állt az egész seregünk. Éppen ezért majdnem veszítettünk. Ezért csaphatott le ránk a rontás, a Világtörés, az őrület. Én is olyan bűnös voltam, mint bárki más. Talán jobban is, mint a többiek.

– Nem engedem meg, hogy ismét elkövessük ugyanezt a hibát. Nem fogom megmenteni a világot csak azért, hogy másodszor is darabokra hasadjon! Nem fogok meghalni a világ nemzeteinek a kedvéért, hogy aztán azonnal egymás torkának ugorjanak, mihelyt elhullott az utolsó trallok is. Mert erre készültök. Égjek meg a Fényben, de akkor is tudom, hogy erre készültök!

Nem lett volna könnyű nem észrevenni Gregorin és Darlin gyilkos pillantását. Vagy Roedran mohó tekintetét, ahogy Elayne-t bámulta. Melyik nemzet roggyan meg majd a küzdelem során? Ki lép a helyére? Természetesen csakis szívjóságból, hogy megsegítse a szomszédait? Mennyi idő kell ahhoz, hogy a segítőkészség helyét átvegye a mohóság? Ki ne élne a lehetőséggel, hogy megszerezzen egy új trónt?

Az uralkodók többsége jóravaló, tisztességes ember volt. A jóravalóság önmagában azonban kevés volt ahhoz, hogy nagy hatalommal a kezében valaki ne kerüljön tévútra. Még Elayne is szerzett magának egy újabb koronát, amikor arra lehetősége kínálkozott. Bármikor hajlandó újra így tenni. Ilyen volt az uralkodók természete. A nemzetek természete. Elayne esetén a hódítás még jogosnak is tűnt. Cairhien jobban jár, ha ő uralkodik felette, mintha bárki más.

Hányan gondolják pontosan ugyanezt magukról? Azt, hogy természetesen sokkal jobban uralkodnának másoknál. Vagy azt, hogy hatékonyabban helyreállítanák a rendet egy idegen országban?

– Senki sem akar háborút – szólalt meg Egwene, és erre mindenki felé fordult. – Mindazonáltal úgy vélem, hogy nincs kellő hatalmad arra, amivel most próbálkozol, Rand al'Thor. Nem változtathatod meg az emberek természetét, és a világ sem lesz a kívánságod rabja. Engedd meg, hogy az emberek úgy éljenek, ahogy akarnak, és a nekik tetsző úton induljanak el!

– Nem engedem meg nekik, Egwene – válaszolta Rand. Pontosan ugyanolyan tűz lángolt a szemében, mint akkor, amikor első alkalommal próbálta megnyerni magának az aielek támogatását. Ez az érzés annyira jellemző volt Randre. Elkeserítette, hogy az emberek nem látják olyan tisztán a világot, mint ő. Vagyis, ahogy ő hitte magáról.

– Nem igazán tudom, hogy mit is tehetnél – folytatta Egwene. – Kineveznéd fölénk a királyok királyát? Egy császárt, aki mindannyiunk fölött uralkodna? Hát zsarnok lesz belőled, Rand al'Thor?

Az ifjú nem kezdett el kiabálni. Némán oldalra nyújtotta nyitott kezét és az egyik asha'manje belecsúsztatott egy papírtekercset. Rand megmarkolta és az asztalra tette. Az Egyetlen Hatalom segítségével széthajtotta és elsimította.

Az átlagosnál jóval nagyobb méretű dokumentumot sűrű sorokkal írták tele.

– A Sárkány békéje – szólalt meg halkan. – Azon három dolog egyike, amit elvárok tőletek. Ezzel fizettek meg, amiért feláldozom az életemet.

– Hadd lássam! – lépett oda Elayne. Rand bizonyára már nem tartotta az iratot, mert a királynő fel tudta venni az asztalról, mielőtt a meglepett uralkodók bármelyike is odasiethetett volna.

– Az egyezmény megtartja a nemzeteitek jelenlegi országhatárait – jelentette ki Rand hátratett kézzel. – Megtiltja, hogy bármelyik ország megtámadja a másikat. Elvárja, hogy minden fővárosban megnyissa kapuit egy jelentős iskola. Minden költségét az országok fedezik, és bárki tanulhat ott, akinek ez szándékában áll.

– Azért ennél jóval többről van szó – figyelmeztette Elayne, ujjával követte a sorokat, miközben olvasott. – Ha valaki megtámad egy másik országot, de akkor is, ha csak kisebb fegyveres határvitát kezdeményez, az összes többi nemzetnek kötelessége lesz a megtámadott ország segítségére sietni. A Fényre! Vámtarifák akadályozzák meg, hogy megfojtsák a vetélytársak gazdaságát. Két uralkodó csakis akkor köthet házasságot, ha világosan szétválasztják az egyes birodalmak irányítását. Ha egy nagyúr fegyveres összetűzést robbant ki, akkor megfosztják a birtokaitól. Rand, komolyan azt hiszed, hogy ezt aláírjuk majd?

– Igen.

Egwene angyali ábrázattal ácsorgott, és csupán egy futó pillantást vetett a többi aes sedaira, miközben körülöttük hangosan méltatlankodtak az uralkodók. A Fehér Torony képviselői igencsak nyugtalannak tűntek. Nem is csoda. Ráadásul Rand még nem mondott el mindent. Még további követelései voltak.

A fejedelmek hangosan morogtak. Mindegyik szerette volna megnézni a dokumentumot, de egyikőjük sem akart az asztalhoz tolakodni, hogy Elayne válla fölött vessen egy pillantást a papírra. Szerencsére Rand gondolt erre a lehetőségre is. Mindenki kézbe vehette a megállapodás kisebb méretű másolatát.

– De hát néha nagyon is jó oka van annak, hogy kirobban egy konfliktus! – kiáltotta Darlin, miközben figyelmesen olvasta a példányát. – Például, hogy ütközőzónát hozzunk létre országunk, és az agresszív szomszédunk között.

– De vajon mi volna a helyzet abban az esetben, ha bizony egy ország népe a határokon túl is honos? – kérdezte Gregorin. – Ne legyen akkor talán jogunk minekünk arra, hogy közbelépjünk, megvédjük őket, ha bizony elnyomásnak esnek áldozatául? És akkor ott van még az is, hogy az olyanok, mint az seanchanok, maguknak követelik a földjeinket. Mi légyen vélük? A háború betiltása nevetséges dolognak tűnik!

– Egyetértek vele – tette hozzá Darlin. – Sárkány nagyúr, elengedhetetlen a jogunk arra, hogy megvédjük a jogosan minket illető földeket!

– Engem viszont jobban érdekelne a másik két követelésed – szólalt meg Egwene, elhallgattatva a hangzavart.

– Az egyiket már ismered – nézett rá Rand.

– A pecséteket akarod – biccentett Egwene.

– A megegyezés aláírása semmit sem jelentene a Fehér Torony számára – folytatta az ifjú, az előbbi megjegyzéssel semmit sem törődve. – Nem tilthatom meg nektek, hogy megpróbáljátok befolyásolni a többieket. Ostobaság volna.

– Ez is ostobaság – szólt közbe Elayne.

Már nem is olyan büszke a kis tanítványára – gondolta Egwene.

– Amíg valaha is lesznek játszmák a politika világában – magyarázta Rand tovább Egwene-nek. – Addig az aes sedaiok lesznek e játék mesterei. Valójában ez a megállapodás nagyon is kedvez nektek. A Fehér Torony mindig is abban hitt, hogy hadba vonulni – ahogy mondani szoktátok – rövidlátó dolog. Ehelyett tőletek valami egész mást követelek. A pecséteket.

– Én vagyok a Pecsétek őrzője.

– Csak névleg. Csupán nemrég fedeztük fel őket, és én vigyázok rájuk. Csupán azért fordultam hozzád a pecsétek miatt, mert mélységesen tisztelem ősi címedet.

– Mi az, hogy hozzám fordultál? Ne tegyél úgy, mintha kérvényt nyújtottál volna be! – vonta össze szemöldökét Egwene. – Még csak nem is követeltél tőlem dolgokat. Beállítottál hozzám, megmondtad, hogy mire készülsz, és máris odébbálltál.

– Nálam vannak a pecsétek – hangzott a válasz. – El fogom törni őket. Senkinek, még neked sem engedem meg, hogy hátráltasd a világ megvédését.

A sátorban közben visszatért a lárma. Az uralkodókat körbevették a bizalmasaik, de a szomszédaik is. Egwene odaállt az asztalka mellé. Rand szemébe nézett. A többiek ebben a pillanatban nem törődtek velük.

– Nem fogod összetörni a pecséteket, ha megállítalak, Rand.

– Már miért akarnál megállítani, Egwene? Egyetlen értelmes okot mondj, hogy miért ostobaság, amire készülök!

– Milyen egyéb ok kell azok után, hogy szabadon akarod engedni a Sötét Urat? Hogy rávethesse magát a világra!

– A Hatalom háborúja alatt sem tehette azt, amit akart – ellenkezett Rand. – Meg tudta érinteni a világot, ám nem zúdulhatott ránk még akkor sem, amikor megnyitották a Furatot. Nem azonnal.

– És milyen árat fizettetek azért, hogy engedtétek megérinteni a világot? Mi ez az ár most? A borzalom, a szörnyűség, a rombolás. Te is jól tudod, hogy mi történik a világgal. Közöttünk járunk az elhunytak, és furcsa csavarok keletkeznek a Mintában. És minderre már akkor sor került, amikor a pecsétek éppen csak, hogy meggyengültek! Mi történik akkor, ha tényleg megtörnénk őket? Csak a Fény a megmondhatója!

– Ez elkerülhetetlen kockázat.

– Nincs igazad. Rand, egész egyszerűen nem tudhatod, mi történik akkor, ha eltávolítjuk a pecséteket. Nem lehetsz biztos abban, hogy a Sötét Úr nem szabadulhat-e ki. Fogalmad sincs arról, hogy mennyire közel járt már a kiszabaduláshoz, amikor legutóbb sikerült lezárnia Furatot. A pecséteket összetörve az az egész világot is elpusztíthatjuk! Mi van akkor, ha csupán abban reménykedhetünk, hogy az ellenségünk nem teljesen szabad? Hogy nem vetheti be minden erejét?

– Ez így nem fog menni, Egwene.

– Nem tudhatod. Honnan is tudhatnád?

Rand habozni látszott.

– Az életben olyan sok a bizonytalanság.

– Szóval akkor nem tudod – állapította meg a lány. – Én viszont kutattam, olvastam és figyeltem. Elolvastad azokat a műveket, amelyeket a kérdés szakértői, a nagy gondolkodók írtak?

– Spekuláló aes sedaiok.

– Ez minden, amit tudunk, Rand! Ha kinyitod az ellenség börtönét, akkor minden elpusztulhat. Nagyon, de nagyon óvatosan kell lépnünk. Éppen ezért létezik az Amyrlin-trón. Pontosan ez az oka annak, hogy annak idején megalapították a Fehér Tornyot.

Rand töprengeni látszott. A Fényre, hát tényleg megfontolta a dolgokat! Lehet, hogy mégis tud hatni rá?

– Nagyon nem tetszik ez nekem, Egwene – mondta Rand halkan. – Ha szembeszállok vele, de nincsenek megtörve a pecsétek, akkor nem marad más választásom, mint hogy ismét egy tökéletlen megoldásra törekedjek. Ez a toldozás-foldozás még rosszabb lesz, mint ami annak idején történt. Ha megtartjuk a régi, meggyengült pecséteket, akkor nem teszek mást, mint hogy új vakolattal fedem le a mély repedéseket. Ki tudja, hogy azok a pecsétek most majd milyen sokáig fogják bírni! Elrepül pár évszázad és újra ugyanott állunk majd, mint most.

– És ez miért volna baj? – vágott vissza Egwene. – Ez a módszer legalább biztonságos. Legutóbb lepecsételted a Furatot. Tudod, hogy mit kell tenned!

– Lehet, hogy újra ránk törne a rontás.

– Ezúttal majd készen állunk rá. Nem, nem lesz tökéletes a helyzet. De, Rand... Tényleg meg akarjuk kockáztatni? Kockára akarjuk tenni valamennyi élőlény sorsát? Miért nem indulunk el a járt úton? Az egyszerűbb útvonalon. Javítsuk ki újra a pecséteket! Rácsozzuk be a börtönt!

– Nem, Egwene – lépett hátrább Rand. – A Fényre! Szóval akkor erről van szó? Azt akarod, hogy újra beszennyeződjön a saidin? Ti, aes sedaiok... Fenyegetve érzitek magatokat a fókuszálni tudó férfiak miatt! Akik kikezdik a tekintélyeteket!

– Rand al'Thor, ennyire azért már ne merészelj fajankómód viselkedni!

Találkozott a pillantásuk. Az uralkodókat szemmel láthatóan nem nagyon érdekelte kettőjük vitája, pedig éppen most döntötték el az egész világ sorsát. A fejedelmek villámló tekintettel tanulmányozták Rand dokumentumát. Halkan méltatlankodtak. Talán pontosan ez is volt a birkapásztor eredeti szándéka. El akarta terelni a figyelmüket, hogy a kellő pillanatban lesújthasson rájuk. Rand arcáról lassan szétfoszlott a harag. A halántékára szorította az egyik kezét.

– A Fényre, Egwene! Még mindig képes vagy erre. Ilyen lehetett volna, ha lett volna egy nővérem. Csomót kötsz az elmémre, úgy felbőszítesz, hogy dühöngök, miközben teljes szívemből szeretlek.

– Én legalább képes vagyok összefüggően beszélni! – mordult lel a lány. Közvetlenül az asztal mellett álltak. Odahajoltak egymáshoz, hogy halkan beszélgethessenek. Csupán Perrin és Nynaeve állt elég közel ahhoz, hogy hallja a szavaikat, és Min is felzárkózott Rand mellé. Gawyn visszatért, de nem jött közelebb.

Cadsuane fel és alá járt. Nem is nézett feléjük. Gyanúsan nem. Egészen biztosan hallgatózott.

– Nem azért vitatkozom veled, mert ostoba módon abban reménykedem, hogy visszatérne a rontás – folytatta a lány. – Tudod, hogy ennél sokkal tisztességesebb vagyok. Az emberiséget akarom megvédeni. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy képes volnál meggondolatlanul mindent kockára tenni.

– Meggondolatlanul? – kérdezte Rand. – Arról beszélünk, hogy ismét elsüllyedjünk a sötétben ahelyett, hogy megalapoznánk a legendák új korát. Végre eljöhetne a béke. Véget érhetne a szenvedés. De meglehet, hogy újabb Világtörésre kerül sor. A Fényre Egwene! Nem tudhatom biztosan, hogy képes volnék-e rendbe hozni a pecséteket. Ugyanígy bizonytalan, hogy új pecséteket tudnék-e létrehozni. A Sötét Úr egész biztosan felkészült ezekre a lehetőségekre.

– Van talán valamilyen más terved?

– Erről beszélek! Letöröm a pecséteket, hogy megszabadulják a régi, tökéletlen zártól. Új módon próbálok meg tenni valamit.

– Az egész világ megfizette a legutóbbi csődöt, Rand – figyelmeztette Egwene. Utána viszont töprengeni kezdett. – Van itt még valami. Mi az, amit nem mondtál el?

Rand most már tényleg habozott. Egy pillanatra pontosan úgy nézett ki, mint az a legényke, akit egyszer Egwene tetten ért, hogy Mat társaságában lepényt lopott Cauthon néni kamrájában.

– Meg fogom ölni, Egwene.

– Kicsodát? Moridint?

– A Sötét Urat.

A lány döbbenten hátrahőkölt.

– Hogy micsoda? Mit mondtál?

– Meg fogom ölni – válaszolta Rand lángoló tekintettel. Közelebb hajolt. – Végezni fogok a Sötét Úrral. Sosem lehet igazi béke, ameddig ott van, ameddig ott lappang. Feltépem a börtön ajtaját. Bemegyek, és a szemébe nézek. Ha kell, építek egy új börtönt, de először megpróbálok véget vetni ennek az egésznek. Megoltalmazom a Mintát, a Kereket. Mindörökre.

– A Fényre, Rand! Megőrültél!

– Igen. Ez is része az árnak, amit megfizettem. Szerencsére. Csupán egy háborodott elméjű férfi vakmerő annyira, hogy ilyesmit merészel.

– Harcba szállok ellened, Rand – suttogta Egwene. – Nem engedem meg, hogy belerángass minket ebbe az őrületbe. Hallgass már a józan eszedre! Figyelj oda a Fehér Torony útmutatására!

– A bőrömön tapasztaltam a Fehér Torony útmutatását, Egwene – válaszolta az ifjú. – Bezártak egy dobozba és mindennap megvertek.

Farkasszemet néztek az asztal két oldaláról. Körülöttük tovább vitatkoztak a világ fejedelmei.

– Semmi kifogásom a megegyezés ellen – jelentette ki Tenobia. – Szerintem teljesen rendben van.

– A fenébe! – vicsorgott Gregorin. – Titeket, határvidékieket sohasem érdekelt a déli országok politikája. Alá fogod írni? Hát, csak tessék! Én azonban nem láncolom az országomat a falhoz.

– Ez azért furcsa – figyelmeztette Easar. A nyugodt férfi egykedvűen megcsóválta a fejét. Hófehér varkocsa meglendült a levegőben. – Amennyire én tudom, az az ország nem is a tied, Gregorin. Hacsak nem gondolod úgy, hogy a Sárkány nagyúr meg fog halni, és Mattin Stepaneos nem fogja visszakövetelni magának a trónt. Abba talán még beleegyezne, hogy a Sárkány nagyúr viselje a Babérkoronát, de azt lemerem fogadni, hogy a te fejeden nem tűrné meg.

– Nem teljesen felesleges ezen vitatkoznunk? – szólt közbe Alliandre. – Nyakunkon vannak a seanchanok. Nincs igazam? Addig nem beszélhetünk békéről, amíg ők is ott vannak.

– Igen – bólintott Gregorin. – A seanchanok meg azok az átkozott fehérköpenyek.

– Mi aláírjuk – jelentette ki Galad. A Fény Gyermekeinek főúrkapitánya valahogy megszerezte a megegyezés hivatalos példányát. Egwene nem is akart a fiatalemberre pillantani. Nagyon nehezére esett, hogy ne bámulja guvadó szemmel. Hiszen Gawynba volt szerelmes, nem Galadba, csak hát... Szóval... Nehéz volt nem bámulni ezt a férfit.

– Mayene szintén aláírja – szólt közbe Berelain is. – Úgy vélem, Sárkány nagyurunk döntése tökéletesen igazságos.

– Még szép, hogy te aláírod! – mérgelődött Darlin. – Nem tudok megszabadulni a gyanútól, Sárkány nagyuram, hogy ez a megegyezés sokkal inkább előnyben részesíti egyes nemzetek érdekeit, mint bizonyos másokét.

– Hallani akarom, hogy mi a harmadik követelése! – harsogta Roedran. – Cseppet sem érdekel, hogy mit beszélnek azokról a pecsétekről! Az ilyesmi teljességgel az aes sedaiokra tartozik. A legény azt mondta, hogy három dolgot követel, de csak kettőt hallottunk.

Rand a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Hogy mi a harmadik dolog? Mi az utolsó követelésem? Amit azért kérek, hogy feláldozzam az életemet Shayol Ghul oldalán? Hát halljátok. Az Utolsó Csatában én vagyok a seregeitek főparancsnoka. Teljhatalmú irányító. Azt teszitek, amit mondok, oda mentek, ahova küldelek, és ott harcoltok, ahova a parancsotok szólít.

Ez a megjegyzése még nagyobb hangzavart eredményezett. Mind a három követelés közül ez utóbbi volt a legkevésbé felháborító, ám Egwene nagyon is tisztában volt azzal, hogy Rand most is ugyanúgy lehetetlent kért, mint az előbb.

Az uralkodók úgy vélték, hogy ezzel aláásnák nemzetük függetlenségét. Gregorin éppen csak hogy vissza tudta fogni magát. Nyílt dühvel méregette Randet. Érdekes, hiszen az összes fejedelem közül éppen az ő hatalma állt a legbizonytalanabb lábakon. Darlin dühösen rázta a fejét, Elayne szeme pedig villámokat szórt.

Rand hívei keményen érveltek. Elsősorban a határvidékiek. Kétségbe vannak esve – gondolta Egwene. – Hiszen lerohanták őket. Talán az járhatott az eszükben, hogy a Sárkány azonnal hadba vonulna, hogy megvédje a Határvidéket, ha átadják neki a seregek főparancsnokságát. Darlin és Gregorin soha nem egyezne bele ebbe. Addig nem, amíg a seanchanok ott lihegnek a nyakukban.

A Fényre, micsoda szörnyű helyzet!

Egwene gondosan figyelte az érveket. Azt remélte, hogy majd felbőszítik Randet. Valamikor talán tényleg ez történt volna. Most azonban az ifjú némán állt. Hátratett kézzel figyelt. Barátságos nyugalom tükröződött az arcán. Az amyrlin egyre inkább biztosra vette, hogy gyermekkori játszótársa csupán színészkedik. Látta, ahogy a szemében indulatos fények villannak. Rand ugyan sokkal nagyobb önuralmat tanúsított, mint régen, de igencsak erős érzelmek tomboltak benne.

A lány önkéntelenül is elmosolyodott. Rand állandóan az aes sedaiok miatt panaszkodott. A mellét döngetve erősködött, hogy sosem hajtja a fejét a Fehér Torony jármába. Ennek ellenére éppenséggel jó maga is mindinkább úgy viselkedett, mint egy aes sedai. Felkészült arra, hogy megszólaljon, és magához ragadja az események irányítását. Ekkor azonban valami megváltozott a sátorban. Volt valami a levegőben. Önkéntelenül is Rand felé fordult. Kívülről zaj hallatszott. Nem tudta volna megmondani, hogy minek a hangja. Valami halkan recsegett? Mégis mit művelt ez a fickó?

A vitázok elhallgattak. Az uralkodók egymás után a fiatalember felé fordultak. Kint valamennyire elhalványult a napsütés. Egwene örült, hogy Rand elhelyezte idebent azokat a fénygömböket.

– Szükségem van rátok – szólalt meg halkan Rand. – Magának a földnek van szüksége rátok. Vitatjátok? Tudtam, hogy vitatkozni fogtok, de már nincs időnk civakodni. Tudnotok kell. Nem fogtok lebeszélni a szándékomról. Nem tudtok rávenni arra, hogy engedelmeskedjem nektek. Sem a seregeitekkel, sem az Egyetlen Hatalom valamelyik fonatával nem tudtok rákényszeríteni arra, hogy a kedvetekért szembeforduljak a Sötét Úrral. Csak akkor megyek oda, ha ezt helyesnek tartom.

– Tényleg feláldoznád ezért a világot, Sárkány nagyúr? – kérdezte Berelain.

Egwene elmosolyodott. Az a csapodár nőszemély hirtelen mintha már nem lett volna annyira biztos abban, hogy a jó oldalt választotta.

– Nem lesz rá szükségem – válaszolta Rand. – Alá fogjátok írni. Hiszen, ha nem tennétek, az halállal járna.

– Ez zsarolás! – hördült fel Darlin.

– Nem – válaszolta Rand, és a tengeri nép képviselői felé mosolygott. Azok időközben felsorakoztak Perrin oldalán. Az előbbi csendben elolvasták a megállapodás szövegét, és némán összenéztek. Úgy tűnt, nagy hatással volt rájuk a dokumentum. – Nem Darlin, szó sincs zsarolásról... Megegyezésre törekszem. Van valamim, ami kell nektek, amire szükségetek van. Ez pedig én magam volnék. A vérem. Meg fogok halni. Ezzel az első pillanattól kezdve tisztában vagyunk. Ezt követelik a próféciák. Mivel pedig ezt kívánjátok tőlem, én eladom nektek az életemet cserébe azért, hogy örökségül békét hagyhatok a világra. Ezzel fogom ellensúlyozni, hogy legutóbb pusztulás volt az örökségem.

Körbenézett a hallgatóságán. Egymás után mindegyik uralkodónak a szemébe tekintett. Egwene úgy érezte Rand elszántsága mintha valamilyen kézzelfogható dolog lett volna. Talán mert az ifjú ta'veren volt. Az is lehet, hogy csupán a történelmi pillanat súlya nehezedett rájuk. A sátorban mintha besűrűsödött volna a levegő. Egyre nehezebben kaptak lélegzetet.

Sikerülni fog neki – gondolta Egwene. – Panaszkodni fognak, de engedelmeskednek.

– Nem! – kiáltott fel. A hangja valósággal belemart a levegőbe. – Nem, Rand al'Thor! Nem kényszeríthetsz minket arra, hogy aláírjuk ezt a tervezetet! Nem adjuk a kezedre a főparancsnokságot! Ostoba bolond vagy, ha azt hiszed, elhiszem azt, amivel fenyegetőzöl! Te sose leszel képes arra, hogy a vérengző trallokok kezére add a világot, az apádat, a barátaidat, mindenkit, akit szeretsz, az egész emberiséget csak azért, mert dacoltunk veled!

Amikor találkozott a pillantásuk, Egwene váratlanul elbizonytalanodott. A Fényre! Csak nem gondolta komolyan? Ugye nem fogja megtagadni? Tényleg hajlandó volna feláldozni a világot?

– Ne merészeld ostoba bolondnak nevezni a Sárkány nagyurat! – csattant fel Narishma hangja.

– Ne merészelj ilyen hangon szólni az amyrlinhez! – vágott vissza Silviana, és odaállt Egwene mellé.

A kirobbanó vita most már lényegesen hangosabb volt, mint az előbb. Rand továbbra is farkasszemet nézett Egwene-nel. A lány látta, hogy az ifjú arcán megjelent a harag vöröse. A jelenlévők egyre hangosabban üvöltöztek. Szinte tapintható volt a feszültség. A nyugtalanság. A harag. Friss olaj ömlött a régi gyűlölet tüzére. Az egészet csak tetőzte, hogy mindenki rettegett.

Rand egyik keze megpihent a kardja markolatán. Mostanában állandóan ott lógott az övén. Sárkányok díszítették a hüvelyét. A másik kezét a háta mögött hagyta.

– Megkapom, amit kérek tőletek, Egwene! – vicsorogta.

– Csak szeretnéd, Rand. Nem te vagy a Teremtő. Ha ilyen bolond fejjel vonulsz az Utolsó Csatába, akkor úgyis halál vár ránk. Ha viszont szembeszállok veled, legalább halvány esély van arra, hogy meggondolod magad.

– A Fehér Torony mindig is olyan volt, mint a torkomhoz szorított lándzsa hegye! – csattant fel Rand. – Az első pillanattól kezdve, Egwene. És mostanra már te is pontosan olyan vagy, mint ők.

Továbbra is farkasszemet néztek. Az ifjú nő azonban egyre jobban elbizonytalanodott. Mi lesz akkor, ha félbeszakadnak a tárgyalások? Tényleg hajlandó lesz a seregével megtámadni Randet?

Úgy érezte magát, mintha egy sziklaszirt tetején megbotlott volna, és mindjárt elnyeli a mélység. Csak van valamilyen kiút ebből a helyzetből! Csak megúszhatják!

Rand lassan megfordult. Ha távozik a pavilonból, akkor minden véget ér.

– Rand! – kiáltotta a lány. Az ifjú megdermedt.

– Nem fogok meghátrálni, Egwene!

– Ne tedd ezt! – kérte az amyrlin. – Ne dobj el mindent magadtól!

– Nincs mit tenni.

– Már hogyne volna! Nem kell hozzá más, mint hogy megjöjjön az eszed! Csak most az egyszer ne viselkednél olyan fényégette, gyapjúagyú, makacs bolond módjára, ahogy mindig szoktál.

Egwene összerezzent. Hogy a csudába veszekedhetett úgy Randdel, mint ahogy még a kezdet kezdetén, odahaza Emondmezőn civakodtak? Rand döbbenten bámulta egy pillanatig.

– Először talán neked kéne úgy viselkedned, mintha nem volnál elkényeztetett, túltengő önbizalmú csitri, Egwene! – kiáltotta. Magasba emelte mindkét karját. – Fényverte hamu! Csak az időmet pocsékoltam.

Majdnem igaza volt. Egwene nem is vette észre, hogy közben még valaki lépett a sátorba. Rand viszont azonnal megpördült, ahogy szétnyílt az ajtó függönye, és beáradt a fény. Szúrós pillantást vetett a hívatlan vendégre.

De aztán a harag rögtön el is tűnt az arcáról, amint felismerte, hogy ki áll előtte.

Moiraine.

Hatodik fejezet

Fortélyosan

A hatalmas sátor ismét elcsendesedett. Perrin annyira gyűlölte a hangzavart, és az emberekből áradó szagok sem voltak semmivel sem jobbak. Csalódottság, düh, félelem. Borzalom.

A heves érzelmek nagy része a közvetlenül a sátor bejárata előtt álló nőre irányult.

Mat, te fényverte, áldott bolond! – gondolta Perrin, és szélesen elvigyorodott. – Hát sikerült! Neked aztán sikerült! Hosszú idő óta most fordult elő először, hogy Matre gondolva ismét megjelentek azok a kavargó színek a szeme előtt. Látta, ahogy a barátja lóháton vágtat egy poros országúton. A kezében tartott dolgot piszkálta. Perrin megrázta a fejét. Eloszlott a látomás. Merre járhatott Mat? Miért nem jött vissza Moiraine-nel?

De ez most nem is számított. Moiraine visszatért. A Fényre, Moiraine! Perrin már indult volna, hogy megölelje az asszonyt, de Faile megragadta a ruhája ujját. A fiatalember megnézte, hogy mire figyel a felesége.

Randre. A Sárkány egészen elsápadt. Megtántorodott, ellépett az asztaltól. Mintha mindenről elfelejtkezett volna. Sietve elindult Moiraine felé. Habozva felemelte a kezét és megérintette a nő arcát.

– Anyám sírjára mondom – suttogta Rand, azután térdre esett. – Hogyan?

Moiraine elmosolyodott, és egyik kezét az ifjú vállára tette.

– A Kerék sző, a Minta jő, Rand. Talán elfelejtetted?

– Én...

– Nem olyan lesz a Minta, ahogy azt az Újjászületett Sárkány akarja – folytatta lágyan az asszony. – Nem olyan, ahogy bármelyikünk is szeretné. Egy nap talán kiszövi magát a létezésből. Én azonban nem hinném, hogy a mai napon történne mindez. Nem is mostanában.

– Ki ez a nőszemély? – méltatlankodott Roedran. – Milyen ostobaságokat karattyol itt? Én...

Elhallgatott, mert egy láthatatlan kéz hatalmas pofont mért az arcára. Ijedtében nagyot ugrott. Perrin Randre pillantott, de észrevette, hogy Egwene halványan elmosolyodott. A lányból csak úgy áradt az elégedettség illata. Ezt még a tömegben is észrevette.

Nynaeve és Min Perrin mellett állt. A szaguk elárulta, hogy teljesen megdöbbentek. Ha a Fény is úgy akarja, akkor Nynaeve egy darabig még nem is tér magához. Ebben a pillanatban nem igazán használna, ha elkezdene Moiraine-nel üvöltözni.

– Nem válaszolta meg a kérdésemet – szólalt meg Rand.

– Ó, dehogynem! – mosolygott rá meleg tekintettel Moiraine – Csak nem azt a választ kaptad, amit akartál.

Rand továbbra is térdelve hátrahajtotta a fejét és felkacagott.

– A Fényre, Moiraine! Ön aztán szemernyit sem változott, igaz?

– Mindannyian napról napra változunk – felelte mosolyogva a nő. – Én mostanában az átlagosnál is jobban. Kelj fel! Nekem kellene előtted térdelnem, Sárkány nagyúr. Mindannyiunknak.

Rand felkelt és hátralépett, hogy Moiraine beljebb jöhessen. Perrin felfigyelt egy másik illatra is. Elmosolyodott, amikor az aes sedai mögött Thom Merrilin osont be a sátorba. A vén mutatványos Perrinre kacsintott.

– Moiraine! – zendült fel Egwene hangja. Előbbre lépett. – A Fehér Torony tárt karokkal fogad vissza. Nem felejtettük el nagy szolgálatodat.

– Hát, ami azt illeti, magam is úgy vélem, az mégiscsak nagy dolog, ha valaki elhozta közénk a leendő amyrlint – morfondírozott Moiraine. – Ez azért nagy megkönnyebbülés számomra. Ha nem tévedek, jó úton haladtam arrafelé, hogy elcsendesítsenek, vagy éppen kivégezzenek.

– A dolgok megváltoztak.

– Hát azt látom – bólintott Moiraine. – Anyám!

Ellépett Perrin mellett és ragyogó szemmel megszorította a karját.

A határvidéki uralkodók egymás után előhúzták a kardjukat, megmarkolták a keresztvasakat és fejet hajtottak vagy pukedliztek az érkező előtt. Úgy tűnt, hogy valamennyit személyesen ismerte. A sátorban számos jelenlevő igencsak zavarba jött, bár Darlin nyilvánvalóan tudta, hogy ki állított be közéjük. Tear ura nem annyira zavarba jött... mint inkább erősen töprengett. Moiraine habozva megállt Nynaeve mellett. Perrin sehogy sem tudta megérezni az egykori javasasszony illatát. Ettől igencsak megrettent. Ó, a Fényre! Lesz ebből haddelhadd...

Nynaeve határozott mozdulattal magához ölelte Moiraine-t.

Az újonnan jött egy pillanatig döbbenten állt. Az illata elárulta, hogy nem érti a helyzetet. Végül felemelte a kezét és némiképpen anyáskodva viszonozta az ölelést. Még meg is veregette Nynaeve hátát.

A javasasszony elengedte és hátrábblépett. Elmorzsolt egy könnycseppet a szeme szélén.

– Ne merészeld ezt elmondani Lannak! – vicsorogta.

– Álmomban sem jutott volna az eszembe – biccentett Moiraine, majd továbbment a sátor közepére.

– Kibírhatatlan nőszemély – mérgelődött Nynaeve, és a másik szeme alól is letörölt egy könnycseppet.

– Moiraine, a legjobbkor érkeztél – zengett Egwene hangja.

– Általában úgy szoktam.

– Szóval – folytatta az amyrlin, miközben Rand visszaállt az asztal mellé. – Rand... Az Újjászületett Sárkány... Úgy döntött, hogy túszul ejti az egész világunkat. Megtagadta, hogy eleget tegyen a kötelességének, ha nem vagyunk hajlandóak teljesíteni a követeléseit, a kívánságait.

Moiraine némán csücsörített, aztán felvette az asztalról a Sárkány békéjét. Galad éppen az előbb tette oda az orra elé. Átfutotta a szöveget.

– Ki ez a nőszemély? – bömbölte Roedran. – És miért bámuljuk mindannyian... Hagyjátok már abba!

Felkapta a kezét, mintha csak megint megpofozták volna a Levegő fonatával. Vádló pillantást vetett Egwene irányába. Az elégedettség illata azonban ezúttal nem a lányból, hanem az egyik közelben álló asha'manből érződött.

– Telitalálat, Grady – suttogta Perrin.

– Köszönöm, Perrin nagyúr!

Grady csupán a szóbeszéd alapján ismerhette az érkezőt. A Moiraine-ről szóló mesék azonban nyitott fülekre találtak Rand hívei között.

– Tehát akkor? – kérdezte Egwene.

– „És eljön a pillanat, amikor minden szilánkokra hasad, mit az ember megalkotott – suttogta Moiraine. – Ráborul az Árnyék a korok Mintájára, és az ember világa ismét magán érzi a Sötét Úr érintését. Zokogni fognak az asszonyok, s remegni a férfiak, mikor a világ nemzeteit úgy szakítják cafatokra, mint a rohadt vásznat. Semmi sem marad talpon, semmi sem kerüli el a vészt.”

A jelenlevők nyugtalanul mocorogni kezdtek. Perrin kérdő pillantást vetett Randre.

– „Születik azonban valaki, ki szembeszáll az Árnyékkal – folytatta Moiraine emelt hangon. – Megszületik, ahogy egykoron már született volna. És bizony ismét születésben lesz része számtalan alkalommal. Mert újjászületik a Sárkány. És világra jöttét jajgatás és a fogak csikorgatása kíséri. Rongyba és hamuba burkolja az embereket. Jövetelével ismét megtöri a világot, és darabokra szaggatja az összes régi kötést!

Elvakít minket, mint a hajnali éles napsütés. Megéget minket, de mégis csak az Újjászületett Sárkány száll szembe az Utolsó Csatában az Árnyékkal. Az ő vére hozza el nekünk a Fényt. Zokogjatok hát világ népei! Zokogjatok hát a megváltásotokért!”

– Aes sedai! – szólalt meg Darlin. – Bocsássa meg, de amit mond, igencsak fenyegető.

– De legalább megváltás vár ránk – felelte Moiraine. – Mondd csak, felséges uram! A prófécia arra utasít, hogy hullasd a könnyeidet. Azért fogsz zokogni, mert a megváltás oly sok kín és félelem között jön el érted? Vagy inkább azért sírsz, hogy legyen részed megváltásban? Megsiratod azt, aki feláldozza magát érted? Róla beszélek, aki mindannyiunk közül egyedül tudja, mégpedig teljes bizonyossággal, hogy pusztulás vár rá ebben a harcban.

Rand felé fordult.

– Tisztességtelen dolgokat követel tőlünk! – harsogta Gregorin. – Azt akarja, hogy tartsuk meg a jelenlegi határainkat!

– „Leöli népét a béke kardjával – folytatta Moiraine. – S elpusztítja őket a fa levelével.”

De hiszen ez a Karaethon-ciklus. Valahol már hallottam ezeket a szavakat.

– A pecsétek, Moiraine! – csattant fel Egwene. – Arra készül, hogy összetörje őket. Szembeszáll az Amyrlin-trón tekintélyével.

Moiraine cseppet sem tűnt meglepődöttnek. Perrin arra gyanakodott, hogy a nő kicsit hallgatózhatott, mielőtt belépett volna. Az ilyesmi nagyon is illett hozzá.

– Jaj, Egwene! – felelte Moiraine. – Talán elfelejtetted? „A makulátlan torony megtörik, és térdet hajt az elfelejtett jel előtt...”

Egwene elpirult.

– „Nem maradhat bennünk egészség, jó dolgok sem nőnek – Idézte Moiraine –, mert egy az ország és az Újjászületett Sárkány, ő pedig azonos magával az országgal. Tűz a lelke és kőből van a szíve.”

Most Gregorinra nézett.

– „Büszkén hódít, s térdre kényszeríti az öntelteket”.

– „Hódolásra szólítja fel a hegyeket..” – fordult a határvidékiek felé.

– „...és a tengereket, hogy húzódjanak félre” – mondta a tengeri népnek.

Perrin, majd Berelain szemébe nézett.

– „...még az égbolt is meghajol.”

– „Imádkozzunk, hogy a kőszíve emlékezzen a könnyekre...'' – figyelmeztette Darlint, majd végezetül a tekintete megtalálta Elayne szemét.

– „...és tüzes lelke a szeretetre.” Nem harcolhattok ez ellen. Egyikőtök sem. Sajnálom. Azt gondoljátok, jó kedvéből találta ki a követeléseit? – kérdezte, és a magasba tartotta az iratot. – A Minta egyensúlyban van. Nem a jóról, sem a gonoszról, nem a bölcsességről, de nem is az ostobaságról beszélek. A Mintának nem számítanak az ilyesféle dolgok, mégis megtalálja az egyensúlyát. Az utolsó kort a Világtörés zárta le. Ezért aztán a következő békével kezdődik. Még akkor is, ha ezt úgy kell letuszkolni a torkotokon, mint amikor beadjuk az orvosságot a sivalkodó gyermeknél.

– Szabad megszólalnom? – kérdezte előrelépve egy barna kendős aes sedai.

– Szabad – felelte Rand.

– Igen bölcsen megfogalmazott iratot tárt elénk a Sárkány nagyúr – jelentette ki a Barna nővér. Az alacsony asszonyság jóval határozottabban beszélt annál, mint amire Perrin egy Barnától számított volna. – Látok azonban egy óriási hibát benne. Ezt már korábban is szóba hozták. Ameddig a béke nem vonatkozik a seanchanokra, addig semmit sem ér az egész. Nem lehet békesség, míg ők folytatják a hódítást.

– Fontos észrevétel – biccentett Elayne, és a karját továbbra is összefonva tartotta a mellén. – Ám akadnak itt más gyenge pontok is. Rand, nagyon is látom, hogy mit szeretnél. Szeretlek érte. Ettől függetlenül azonban ez a dokumentum alapvetően megvalósíthatatlan. Egy békeszerződés kizárólag akkor működik, ha mindkét fél érdekelt a megőrzésében, mert az hosszú távú előnyökkel szolgál.

A határozatod nem söpri félre az esetleges vitánkat. Mert lesznek majd viták. Jó párat tartogat a jövő. Amikor meghatározzuk a világ új rendjét, bele kell vennünk azt is, hogyan lehet elrendezni a vitás kérdéseket. Elengedhetetlen kidolgozni a büntetés módját, mert az nem elég, hogy az összes többi ország totális háborúba kezd a vétkező ellen. Ha nem dolgozzuk ki a fenyítések mechanizmusát, akkor egyre csak gyűlnek a kisebb panaszok, egyre növekszik a feszültség, míg egy napon felrobban az egész.

Ebben a formájában a tervezeted azt akarja, hogy valamennyi nemzet ugorjon az első békeszegő torkának. Nem akadályozza meg, hogy a győztesek a saját bábujukat ültessék a bukott királyság trónjára. Sőt, akár más birodalmak élére. Egy idő múlva senki sem fog törődni a szerződéssel. Attól tartok, semmit sem ér, ha nincs erő a szavai mögött. A végén pedig eljön a háború. Hatalmas, mindent elsöprő küzdelem. Egy ideig persze béke lesz. Addig legalábbis, míg élnek azok, akik mélységesen tisztelnek. Minden egyes eltelt békeévért cserébe viszont egyre jobban növekszik a pusztulás mértéke, amikor majd darabokra hullik az egész.

Rand az ujjaival az asztalra szorította a szerződést.

– Békét kötök a seanchanokkal. Beleveszünk egy kiegészítést. Ha az uralkodójuk nem írja alá, akkor érvénytelen az egész. Ezzel a feltétellel már el tudnád fogadni?

– Azzal csupán a kisebbik gondot orvoslod – hallatszott Elayne halk válasza. – Nem oldottad meg viszont a nagyobbat, Rand.

– Van itt még egy ennél is nagyobb kérdés – szólalt meg egy új hang. Perrin meglepődve megfordult. Aviendha? Az ifjú nő és a többi aiel eddig kimaradt a vitatkozásból. Csak figyeltek. Perrin szinte el is feledkezett arról, hogy ők is itt voltak.

– Hát te is? – kérdezte Rand. – Csatlakozol azokhoz, akik az álmaim szilánkjain taposnak, Aviendha?

– Ne viselkedj úgy, mint egy kisgyerek, Rand al'Thor! – felelte a nő, és odalépett az asztalhoz, hogy az ujjával megérinthesse a szerződést. – Tohhal tartozol.

– Kihagytalak benneteket belőle – tiltakozott a vörös hajú fiatalember. – Bízom benned és valamennyi aielben.

– Nincsenek benne az aielek? – kiáltotta Easar. – A Fényre, hát hogyan kerülhette el ez a figyelmünket?

– Sértés! – csattant fel Aviendha.

Perrin elkomorodott. A fiatal nő illata arról árulkodott, hogy komolyan gondolja a dolgot. A többi aieltől viszont azt a szagot érezte, amit általában az arc eltakarása és a lándzsák felemelése követi.

– Aviendha – folytatta Rand mosolyogva. – A többiek azért akarnak a hóhér kezére adni, mert belevettem őket, te viszont azért, mert kihagytalak belőle?

– Váltsd be, amit ígértél nekem! A szívességemet – felelte a lány. – Mert már mondom is. Vedd bele az aieleket is a szerződésbej a Sárkány békéjébe, különben magadra hagyunk.

– Nem beszélhetsz valamennyi aiel nevében, Aviendha! – figyelmeztette Rand. – Nem teheted...

A sátorban tartózkodó valamennyi tudós asszony felsorakozott Aviendha mögé. A többiek mintha csak valamilyen különös tánc szemtanúi lettek volna. Rand nagyot pislogott.

– Aviendha a becsületünk őre – jelentette ki Sorilea.

– Ne legyél ostoba, Rand al'Thor! – tette hozzá Melaine.

– Ez a dolog a nőkre tartozik – vette át a szót Sarinde. – Addig nem nyugszunk, míg nem kezelnek minket azonos módon a vízföldiekkel.

– Talán meghaladná az erőnket, amit javasolsz? – kérdezte Amys. – Meg akarsz sérteni minket azzal, hogy úgy teszel, mintha gyengébbek volnánk másoknál?

– Mindannyian megőrültetek? – kiáltotta Rand. – Hát nem értitek, hogy a szerződés megtiltaná, hogy harcoljatok egymással?

– Nem a harcot tiltod meg – ellenkezett Aviendha –, hanem az értelem nélküli küzdelmet.

– De hát számotokra a harc egyet jelent az élettel – válaszolta Rand.

– Ha valóban ezt gondolod, Rand al'Thor – hallatszott a lány jéghideg válasza –, akkor valóban semmit sem ér, amire megtanítottalak.

– Aviendha bölcsen beszél – szólalt meg a tömeg elé lépve Rhuarc. – Az egész életünk során arra készültünk, hogy használni tudj minket az Utolsó Csatában. Számunkra a harc egyet jelent azzal, hogy megerősödünk, hogy megmaradjunk. Nincs szükségünk más célra. Miattad, Rand al'Thor, elástam a vérbosszúimat. Nem akarom újra feleleveníteni őket. Most már olyan barátaim vannak, akiket nem szeretnék megölni.

– Őrület! – kiáltotta fejcsóválva Rand. – Hát legyen! Beleveszlek benneteket.

Aviendha elégedettnek tűnt. Perrin azonban valamiért nyugtalanná vált. Nem igazán tudta felfogni az aielek dolgait. A Fénybe! Hiszen még Gault sem értette, pedig milyen hosszú időt töltött el a társaságában. Ennek ellenére észrevette, hogy az aielek még akarnak valamit. A pusztaság gyermekeiből még olyankor is áradt az éberség, amikor pihentek. Amíg mások kártyáztak vagy kockáztak, addig az aielek gyakran csendben valami hasznos dologgal foglalták el magukat.

– Rand – szólalt meg a szakállas ifjú, és a barátja mellé lépett. Megfogta a karját. – Beszélhetnénk négyszemközt?

Rand habozott egy pillanatig, majd bólintott, és valamit csinált a kezével.

– Kizártam a többieket. Nem hallhatnak minket. Mit akarsz mondani?

– Figyelj csak, rájöttem ám valamire. Az aielek olyanok, mint szerszámok.

– Hát persze...

– A szerszám megrozsdásodik, ha nem használod – folytatta Perrin.

– Éppen ezért portyáznak állandóan egymás területén – biccentett Rand, és megdörzsölte a halántékát. – Mert nem akarják elfelejteni a tudásukat. Hiszen éppen azért hagytam ki őket. A Fényre, Perrin! Attól félek, hogy minden szétesik. Ha belevesszük őket a megegyezésbe...

– Nem hiszem, hogy kihagyhatod őket. Most már nem – figyelmeztette Perrin. – A többiek sosem fogják aláírni, ha az aielek kimaradnak.

– Nem tudhatom, hogy egyáltalán hajlandók-e aláírni – válaszolta a barátja. Vágyakozó pillantás vetett az asztalon fekvő papirosra. – Olyan gyönyörű volt ez az álom, Perrin. Az emberiség javát szolgálta volna. Azt gondoltam, hogy sikerülni fog. Egészen addig, amíg Egwene át nem látta a blöffömet, már azt hittem, hogy megnyertem őket.

Micsoda szerencse, hogy a többiek nem érezhették Rand érzelmeinek illatát. Akkor bizony mindenki tudta volna, hogy a Sárkány minden körülmények között szembeszáll a Sötét Úrral, Ezt persze arcának egyetlen rezdülése sem árulta el, ám Perrin nagyon is tudta róla, hogy ugyanolyan ideges volt, mint a legény, akit először küldtek el birkát nyírni.

– Rand, tényleg nem érted? – kérdezte az egykori kovácslegény. – Itt van a megoldás.

Egy komor pillantás volt a válasz.

– Az aielek – magyarázta Perrin. – A szerszám, amit nem hagyhatunk berozsdásodni. Valakinek be kell tartania a szerződést. Erővel...

Rand újra habozott, de aztán szélesen elvigyorodott:

– Igazi lángelme vagy, Perrin.

– Ha már kovácsmunkáról beszélünk, akkor tényleg akad egy – két jó meglátásom.

– De hát... De hát nem valamiféle kovácsmunkáról beszéltünk Perrin...

– Ó, dehogynem! – felelte a legény. Hogy a csudába lehet, hogy Rand nem érti ezt?

A barátja megfordult és minden bizonnyal eltüntette a hangokat kizáró fonatot. Odalépett a szerződéshez, és a sátor hátsó részében álló egyik írnok felé nyújtotta.

– Két kiegészítést akarok hozzáírni. Először is, a dokumentum nem érvényes, ha nem írja alá vagy a seanchan Kilenc Hold Leánya, vagy a császárnő. Másodsorban pedig... Az aieleket – valamennyit a shaidók kivételével – belevesszük a megállapodásba. Ők lesznek a béke kikényszerítői és a nemzetek között viták során a közvetítők. Bármelyik nemzet a segítségüket kérheti, aki úgy érzi, hogy igazságtalanság áldozata lett. Az aielek állítják helyre a rendet, nem pedig egy ellenséges sereg. A bűnözőket az országok határán túl is üldözhetik. Vonatkoznak rájuk annak a nemzetnek a törvényei, melynek területén akkor éppen élnek, de nem alattvalói az adott országnak. – Elayne felé fordult. – Itt vannak a béke őrei, akiket hiányoltál, Elayne. Így majd nem gyűlhet össze a sok kis feszültség.

– Az aielek? – kérdezte hitetlenkedve a királynő.

– Egyetértesz velem, Rhuarc? – kérdezte Rand. – Bael, Jheran meg ti, a többiek. Azt mondjátok, hogy cél nélkül maradtatok. Perrin meg úgy véli, hogy olyan szerszám vagytok, amit használni kell. Elvállaljátok ezt a megbízatást? Megakadályozzátok a háborút? Megbüntetitek a gonosztevőket, és a nemzetek uralkodóival együttműködve igazságot szolgáltattok?

– A mi igazságunkról beszélsz, Rand al'Thor? – kérdezte az idős aiel. – Vagy az ő igazságukról?

– Olyanról, ami összhangban áll az aielek lelkiismeretével – felelte Rand. – Ha segítségeteket kérik, akkor tudni fogják, hogy a magatok módján szolgáltattok igazságot. Ez nem működne, ha a népetek valakinek a szolgája volna. Megőrzitek az önállóságotokat, és így hatékonyak lesztek.

Gregorin és Darlin tiltakozni kezdtek, de Rand egy pillantással elcsendesítette őket. Perrin némán bólintott és összefonta a karját. Az uralkodók már nem morogtak olyan hangosan, mint az előbb. A szaguk alapján pedig... néhányan igencsak elgondolkoztak a hallottakon.

Azt gondolják, hogy feltárult előttük egy remek lehetőség – gondolta. – Egyszerű vadembereknek tartják az aieleket, és azt hiszik, hogy könnyedén félrevezethetik őket, ha majd Rand többé már nincs. Szélesen elvigyorodott, mert elképzelte, hogy milyen vereség vár a fejedelmekre, ha ilyesmivel próbálkoznak.

– Ez egy kicsit váratlanul jött – töprengett Rhuarc.

– Érezzétek jól magatokat a díszvacsorán! – tette hozzá Elayne, miközben gyilkos pillantásával majdnem keresztüldöfte Randet. – Ki ne hagyjátok a levest!

Különös, de az illata azt mutatta, hogy a királynő rendkívül büszke. Milyen furcsa nőszemély!

– Pár dologra azonban figyelnetek kell, Rhuarc – folytatta Rand – Ugye értitek, hogy meg kell változtatni az eddigi életeket. Az ilyenfajta kérdésekben az aieleknek egységesen kell fellépni. A főnököknek és a tudós asszonyoknak le kell ülni tanácskozni, hogy együtt hozzák meg a döntéseket. Egyetlen törzs sem mehet a csatába, ha a többi törzs nem ért egyet vele, és inkább a másik oldal érdekében harcolnak.

– Megbeszéljük a dolgot – biccentett Rhuarc, majd intett a többi aiel főnöknek. – Ez az aiel világ végét jelenti.

– Egyben pedig az újrakezdést – hangzott Rand válasza.

Az aiel törzsek főnökei és a tudós asszonyok félrevonultak a sátor végébe. Halkan tanácskozni kezdtek. Aviendha itt maradt, Rand zavart arccal a semmibe bámult. Valamit suttogott. Olyan halkan beszélt, hogy még Perrin is éppen csak hogy felfoghatta a szavait.

– ...az álmod most már... ha felébredsz ebből az életből, már nem leszünk...

Rand írnokaiból elszánt izgalom szaga áradt, amikor odajöttek, hogy elvégezzék a szerződés kiegészítését. A Cadsuane nevű asszonyság szigorú arckifejezéssel követte az eseményeket.

Csak úgy ömlött belőle a büszkeség illata.

– Vegyétek még bele, hogy az aielek hadba szólíthatják a többi nemzetet is, hogy legyen erősítésük, ha úgy érzik, hogy a saját létszámuk nem volna elegendő – szólalt meg Rand. – Dolgozzátok ki azt a módszert, ahogy a nemzetek segítséget kérhetnek az aielektől, vagy éppen engedélyt az ellenségük megtámadására.

Az írnokok meghajoltak, és még elszántabban folytatták a munkájukat.

– Olyan képet vágsz, mintha lerendeztük volna a dolgot – nézett Egwene Randre.

– Ó, még nagyon sok dolgunk van – ellenkezett Moiraine. – Rand, mondani akarok valamit.

– Örülni fogok annak, amit hallok? – kérdezte az ifjú.

– Úgy vélem, hogy nem. Mondd csak, miért szükséges, hogy személyesen irányítsd a seregeket, hiszen fel fogsz menni Shayol Ghulba. Kétség sem férhet ahhoz, hogy utána már nem maradhatsz kapcsolatban a többiekkel.

– Szükségük van egy főparancsnokra, Moiraine.

– Le merném fogadni, hogy ezzel kivétel nélkül mindenki egyetért.

Rand ismét hátratette a kezét. A szaga mutatta, hogy nyugtalan.

– Magamra vállaltam a felelősséget ezekért az emberekért, Moiraine. Biztos akarok lenni abban, hogy jó kézbe kerülnek, és hogy a lehető legcsekélyebb mértékben kell elszenvedniük a csata szörnyűségeit.

– Ennél azért már sokkal jobb érveket is hallottam arról, hogy miért akar valaki főparancsnok lenni – felelte Moiraine halkan. – Nem azért harcolsz, hogy megmaradjanak a csapataid, a küzdelem célja a győzelem. Nincs szükség arra, hogy te legyél a csapatok hadura, Rand. Ez nem is volna jó.

– Nem engedem, hogy a seregen eluralkodjon a zűrzavar, Moiraine – hallatszott a válasz. – Ha tudná, hogy milyen végzetes hibákat követtünk el legutolsó alkalomkor. Ha látta volna azt a rettenetes zűrzavart, ami azért alakult ki, mert mindenki azt hitte, hogy az ő szava a döntő. A csaták örvénylő kavargásában szükség van egy legfőbb hadúrra, aki meghozza a döntéseket. Ő tartja össze az egészet.

– Ne feledkezzünk el a Fehér Toronyról! – szólt közbe Romanda. Odalépett Egwene mellé. Kis híján félrelökte az útjából. – Megvannak a megfelelő eszközeink arra, hogy hatékonyan mozogjunk a különböző csataterek között. Olyan teher alatt is megőrizzük a hidegvérünket, amitől más már összeroppanna, ráadásul pedig élvezzük valamennyi nemzet bizalmát.

Az utolsó feltételezést meghallva Darlin a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Tényleg a Fehér Torony tűnik a legkézenfekvőbb megoldásnak, Sárkány nagyuram – biccentett Tenobia.

– Dehogyis – ellenkezett Rand. – Az amyrlin számos dologhoz ért, de nem hadvezér... Nem hinném, hogy bölcs döntés volna.

Egwene különös módon befogta a száját. Perrin alaposabba megnézte magának. Biztosra vette, hogy az ifjú nő két kézzel ragadja meg annak a lehetőségét, hogy személyesen irányítsa a háborút.

– Valamelyik uralkodót kéne kiválasztani – javasolta Darlin. – Azok közül, akik hajlandóak harcba szállni.

– Úgy vélem, hogy ameddig valamennyien engedelmeskednek a kinevezettnek, addig ezen a ponton engedhetek a követeléseimből – töprengett Rand. – A többit azonban, még így is el kell fogadnotok.

– Még mindig ragaszkodsz ahhoz, hogy összetörd a pecséteket? – kérdezte Egwene.

– Emiatt ne aggódj, Egwene! – szólt közbe mosolyogva Moiraine. – Rand nem fogja összetörni azokat a pecséteket.

A Sárkány arca elkomorodott.

Egwene mosolyogni kezdett.

– Mivel te fogod összetörni őket – nézett Moiraine az amyrlin szemébe.

– Hogy micsoda? Dehogy fogom összetörni őket!

– Anyám, te vagy a Pecsétek őre – figyelmeztette Moiraine. – Nem hallottad, amit az előbb mondtam? „És eljön a pillanat, amikor minden szilánkokra hasad, mit az ember megalkotott. Ráborul az Árnyék a korok Mintájára, és az ember világa ismét magán érzi a Sötét Úr érintését...” Meg kell történnie.

Egwene elkomorodott.

– Láttad te is? – suttogta Moiraine. – Miről álmodtál, anyám?

Egwene először nem válaszolt.

– Mit láttál? – faggatta Moiraine, és közelebb lépett hozzá.

– Hangosan recsegtek a szilánkok a talpa alatt – szólalt meg Egwene, és az idősebb nő szemébe nézett. – Rand ment előre, és közben a lábával a Sötét Úr tömlöcének darabkáin taposott. Egy másik álomban pedig azt láttam, hogy a tömlöcöt ütötte, mert ki akarta nyitni. Azt viszont egyszer sem láttam, hogy tényleg kinyitotta volna, Moiraine.

– Ott voltak a darabkák, anyám – figyelmeztette az idősebb nő. – Összetörték a pecséteket.

– Az álmokat számos módon lehet értelmezni.

– Tudod, hogy ez az álom mit jelent. Meg kell tenni, és a pecsétek téged illetnek meg. Te fogod megtörni őket, ha elérkezik a megfelelő pillanat. Rand, Újjászületett Sárkány nagyúr, ütött az óra. Add oda őket neki.

– Ez cseppet sem tetszik nekem, Moiraine – ellenkezett az ifjú.

– Ezek szerint nem túl sok dolog változott meg. Igazam van? – kérdezte jókedvűen a nő. – Ha nem tévedek, te mindig is vonakodtál megtenni, amit meg kellett tenned. Főleg, ha én mutattam meg a helyes útirányt.

Rand egy pillanatig habozott, majd nevetni kezdett. Belenyúlt a kabátja zsebébe. Három, cuendillarból készült, középen hullámvonallal kettéválasztott korongot vett elő. Letette őket az asztalra.

– Honnan fogja tudni, hogy itt az idő? – kérdezte.

– Tudni fogja – válaszolta Moiraine.

Egwene illata erős kételyekről árulkodott. Perrin ezért nem is tett szemrehányást neki. Moiraine mindig is abban hitt, hogy a Minta szálainak irányát kell követni, és fejet kell hajtani a Kerék forgása előtt. A kovácslegény ezzel nagyon nem értett egyet. Úgy vélte, az ember a maga útját járta. Ha valamit meg kellett tenni, akkor jobban járt, ha a feladat végrehajtását nem bízta másra. Hiba lett volna a Mintára bízni a dolgokat.

Egwene az aes sedaiok közé tartozott. Úgy tűnt, a lány úgy érezte, hogy el kellene fogadnia Moiraine nézőpontját. Persze az is lehet, hogy csupán meg akarta kaparintani azokat a pecséteket.

– Összetöröm őket, amikor úgy érzem, hogy ezt kell tennem – jelentette ki, amikor magához vette a korongokat.

– Ezek szerint aláírod.

Rand elvette a szerződést a tiltakozó írnokoktól. Azoknak cseppet sem tetszett, hogy ilyen sietve kellett dolgozniuk. A papír hátán már ott sorakoztak a kiegészítések. Az egyik írnok figyelmeztetően felkiáltott, és már nyúlt volna az itatósként szolgáló finom homok után, de Rand csinált valamit az Egyetlen Hatalom segítségével. A tinta abban a pillanatban megszáradt, amikor iratot Egwene elé helyezte.

– Igen – felelte az amyrlin, és kinyújtotta a kezét, hogy kapjon egy tollat. Gondosan elolvasta a kiegészítéseket. A nővérek a válla fölött tanulmányozták a szöveget. Egymás után beleegyezően bólintottak.

Egwene a papírra tette a toll hegyét.

– Most pedig a többiek – jelentette be Rand, és megfordult, hogy lássa a jelenlevőket.

– A Fényre! Hogy milyen okos lett ez a legény – suttogta Faile Perrin háta mögött. – Felfogtad, hogy mit is csinált?

– Mit csinált? – kérdezte a férje a szakállát vakargatva.

– Magával hozott mindenkit, akiről tudta, hogy támogatni fogja – suttogta Faile. – A határvidékiek bármit hajlandóak volnának aláírni, ha azzal segítséget kapnak a hazájuk megvédéséhez. Arad Doman hálás a tegnapi segítségért. Az aielek... jó, igazan van, senki sem tudhatja biztosra, hogy éppen mi járhat az aielek fejében, de akkor is nekem van igazam.

Utána pedig hagyta, hogy Egwene maga köré gyűjtse az összes többit. Igazi lángelme, Perrin. Így szembe találta magát az amyrlin koalíciójával. Ebben a helyzetben nem is kellett másként tennie, mint meggyőznie Egwene-t. Miután az amyrlin átállt Rand dalára, a többiek fajankónak tűnnének, ha nem követnék a példáját.

És valóban. Az uralkodók odajöttek, hogy aláírják. Elsőnek és leglelkesebben Berelain neve került a papírra. Egwene eddigi támogatói kezdtek elbizonytalanodni. Darlin lépett az asztalhoz, és megragadta a tollat. Csak egy pillanatig habozott, és aláírta a nevét.

Őt Gregorin követte. Utána egymás után a határvidékiek. Most Arad Doman királya vette kézbe a tollat. Még Roedran is aláírta a megegyezést, pedig ő talán még most is azt hitte, hogy csődöt mondott az egész találkozó. Perrin ezt meglehetősen érdekesnek találta.

– Roedran gyakran követ el hibát – fordult Perrin a felesége felé. – Azzal viszont tisztában van, hogy ez nagyon is jól jön a királyságának.

– Igen – biccentett Faile. – Részben azért viselkedett ilyen otromba módon, hogy a többiek alábecsüljék. Nem akarta, hogy komolyan vegyék. A megegyezés rögzíti a jelenlegi országhatárokat. Ez nagyon is jól jön annak, aki éppen megpróbálja megerősíteni az uralmát, de...

– De?

– Mi van a seanchanokkal? – kérdezte Faile halkan. – Ha Rand meggyőzi őket, akkor ezzel megengedik nekik, hogy megtartsák az elfoglalt területeiket. Azokat a nőket, akikből damanekat csináltak? Joguk lesz arra, hogy pórázt tegyenek minden olyan nő nyakára, aki átlépi a határokat?

Csend támadt a sátorban. Lehet, hogy Faile hangosabban beszélt, mint szándékában állt. Perrinnek komoly gondot jelentett visszaemlékeznie arra, hogy mit tudnak, és mit nem tudnak meghallani az átlagos emberek.

– Majd én törődöm a seanchanokkal – jelentette ki Rand. Az asztalfőn állt, figyelmesen nézte, ahogy az uralkodók átolvasták a kiegészítéseket, megbeszélték a tanácsosaikkal, majd aláírták a megegyezést.

– De hogyan? – kérdezte Darlin. – Ők nem akarnak békét kötni veled, Sárkány nagyúr. Komolyan azt hiszem, hogy a seanchanok miatt értelmét veszíti ez az egész dokumentum.

– Miután itt kész vagyunk – felelte halkan a megszólított –, elmegyek hozzájuk. Alá fogják írni.

– És ha nem tennék meg?! – csattant fel Gregorin hangja.

Rand nyitott ujjal az asztalra tette a tenyerét.

– Lehet, hogy el kell pusztítanom őket, vagy legalábbis meg kell akadályoznom, hogy a közeli jövőben hadat viselhessenek.

Újra csönd támadt.

– Képes volnál erre? – kérdezte Darlin.

– Nem vagyok benne egészen biztos – ismerte be az ifjú. – De ha mégis megtenném, az talán pont abban a pillanatban gyengítene le, amikor minden erőmre szükség volna. A Fényre! Lehet, hogy nem lesz más választásom. Nyomasztó döntés. Amikor legutóbb ott jártam közöttük... Nem engedhetjük meg nekik, hogy hátba támadjanak minket, miközben mi az Árnyék ellen küzdünk.

Ingerülten megrázta a fejét. Min odalépett hozzá, és megfogta a karját.

– Valahogy majd megbirkózom velük. Sikerülni fog.

Újabb aláírások kerültek a dokumentumra. Néhányan hatalmas feneket kerítettek a szertartásnak, mások viszont csak úgy odavetették a nevüket. Rand ragaszkodott ahhoz, hogy Perrin, Gawyn, Faile és Gareth Bryne is aláírják a megállapodást. Úgy tűnt, azt akarja, hogy a jelenlevők közül mindenkinek ott legyen a neve a szerződésen, akiből esetleg befolyásos vezető lehet.

Végül már csak Elayne maradt. Rand most felé nyújtotta a lúdtollat.

– Igencsak nehéz dolgot kérsz tőlem, Rand – szólalt meg a királynő. Összefonta a karját a mellén, és aranyló haja valósággal ragyogott a fénygömbök izzásában. Miért komorodott el odakint az ég? Rand nem nagyon aggódott, de a barátja erősen tartott attól, hogy a felhők újra leigázták az égboltot. Ez igencsak veszélyes lehetett volna. Komor felhők uralkodnak ott, ahonnan Rand egyszer már elűzte őket?

– Tudom, hogy nehéz – válaszolta a vörös kabátos ifjú. – De talán, ha adnék érte valami cserébe...

– Micsodát?

– A háborút – felelte Rand. Szembefordult a többi uralkodóval. – Azt akartátok, hogy egy fejedelem legyen az Utolsó Csata fővezére. Elfogadjátok, hogy ezt a tisztséget Andor és az ország királynője kapja?

– Túl fiatal – ellenkezett Darlin. – Csak nem régóta ül a trónján. Kérlek, ne vedd sértésnek, felséges királynő.

Alsalam felhorkant.

– Bagoly mondja verébnek, Darlin. A jelen lévő uralkodók közel fele még egy éve sem ül a trónján!

– Mi van a határvidékiekkel? – kérdezte Alliandre. – Ők egész életükben a Fertő ellen küzdöttek.

– Lerohantak minket – válaszolta fejcsóválva Paitar. – Mi nem tudnánk irányítani az egész hadjáratot. Andor van olyan jó döntés, mint bármelyik másik.

– Ezt az országot magát is lerohanták – figyelmeztette Darlin a többieket.

– Ahogy a többieket is le fogják, mégpedig hamarosan – mondta Rand. – Elayne Trakand rátermett vezető. Tőle tanultam a legtöbbet arról, hogyan kell az embereket irányítani. Egy híres hadvezér oktatta ki a hadviselés titkairól. Ezenfelül pedig biztosra veszem, hogy korszakunk valamennyi jelentős hadura, híres kapitánya tanácsokkal támogatja. Kell egy vezér. Elfogadjátok őt főparancsnoknak?

A jelenlevők vonakodó bólintását látva a fiatalember most Elayne felé fordult.

– Hát rendben, Rand – felelte a királynő. – Beleegyezem, alá is írom, te viszont mindenképpen rendezd le azokat a seanchanokat. Ragaszkodom ahhoz, hogy az úrnőjük is aláírja a megegyezést. Egyikünk sincs biztonságban, amíg nem kerül rá a neve.

– Mi van azokkal a nőkkel, akiket elfogtak a seanchanok? – szólalt meg Rhuarc. – Beismerem, Rand al'Thor, szándékunkban állt vérbosszút esküdni a tenger felől érkező megszállók ellen, mihelyt megnyertük az éppen előttünk álló csatákat.

– Ha az úrnőjük aláírja – válaszolta Rand –, akkor megkérem arra, hogy egyezzen bele az elrabolt fókuszálók kiváltásába. Fizetünk értük. Megpróbálom arra is rávenni a seanchanokat, hogy az elfoglalt földekről lemondva, térjenek vissza a hazájukba.

– De mi van akkor, ha nemet mondanak? – kérdezte fejcsóválva Egwene. – Megengeded nekik, hogy aláírják a megállapodás anélkül, hogy engednének ebből a két dologból? Sok ezren vannak rabszolgasorban, Rand.

– Nem tudjuk legyőzni őket – szólalt meg egészen halk hangon Aviendha. Perrin a lány felé fordult. Csalódottság illata áradt belőle, de elszántnak tűnt. – Ha hadba vonulunk ellenük, akkori elbukunk.

– Aviendhának igaza van – állt mellé Amys. – Az aielek nem fognak a seanchanok ellen harcolni.

Rhuarc döbbent arccal kapkodta a fejét a két nő között.

– A seanchanok rettenetes dolgokat műveltek – ismerte el Rand. – Ám eddig az elfoglalt földeknek mégiscsak javára vált határozott uralmuk. Ha nincsen más kiút, hajlandó leszek átengedni nekik mindazt, ami már úgyis a kezükben van, feltéve, ha nem terjeszkednek tovább. Ami pedig a nőket illeti... ami történt, megtörtént. Először mentsük meg a világot, utána pedig tegyünk meg minden tőlünk telhetőt a foglyok érdekében.

Elayne egy pillanatig mozdulatlanul állt a szerződés előtt. Talán csak a hatás kedvéért. Utána viszont előrehajolt, és egy lendületes mozdulattal maga is ráírta a nevét.

– Bevégeztetett – jelentette ki Moiraine, miközben Rand felemelte a megállapodást. – Ezúttal békét teremtettél, Sárkány nagyúr.

– Először még túl kell élnünk a háborút – felelte az ifjú, és áhítatos arccal a magasba emelte a papirost. – Most távozom, hogy felkészülhessetek a csatákra. El kell még intéznem néhány dolgot, közöttük a seanchanokat is, mielőtt még útra kelnék Shayol Ghulba, van azonban egy nagy kérésem. Egy drága barátomnak nagy szüksége volna...

Dühös villámok martak a felhővel borított égboltba. Az árnyék ellenére is izzadság borította Lan nyakát. A haja összeragadt a sisak alatt. Évek óta nem volt sisak a fején. Küldetéseik során Moiraine mindig is kerülte a feltűnést. Egy sisakot sok mindennek lehetett volna tekinteni, de hétköznapi dolognak cseppet sem.

– Mennyire... mennyire szörnyű a helyzet? – kérdezte vicsorogva a sziklának támaszkodó Andere. A harcos a kezét az egyik oldalára szorította.

Lan körülnézett. Az árnyfattyak már megint gyülekeztek. A rengeteg szörnyeteg valósággal egybeolvadt. A belőlük áradó üvöltő, bűzlő gyűlölet, mintha magát a levegőt is beszennyezte volna. Az égbolt úgy őrizte a forróságot, és a párát, ahogy egy kalmár ragaszkodik a drága szőnyegekhez.

– Elég szörnyű – felelte Lan.

– Pont erre számítottam – zihálta Andere. Ujjai közül vér buggyant elő. – Nazar?

– Elesett – felelte Lan. Az ősz hajú férfi ugyanabban az összecsapásban halt meg, mint ami kis híján Andere életébe is került. Lan nem tudott elég gyorsan a segítségére sietni. – Láttam, ahogy kibelezte azt a trallokot, amelyik megölte.

– Fogadjon otthon az anya... – kezdte Andere, de elakadt a hangja a fájdalomtól. – Fogadjon otthon...

– Fogadjon otthon az anya utolsó ölelése! – vette át a szót Lan.

– Ne nézzél már így rám, Lan! – méltatlankodott a sebesült. – Mindannyian tudtuk mi vár ránk, amikor... amikor csatlakoztunk hozzád.

– Éppen ezért akartalak elküldeni benneteket.

Andere dühös képet vágott.

– Én...

– Béke, Andere – intette le Lan, és felkelt. – Önző módon viselkedtem, hiszen azért jöttem, hogy meghaljak Malkierért. Nincs jogom ahhoz, hogy másokat megfosszak ettől a kiváltságtól.

– Mandragoran nagyúr – ügetett oda Kaisel herceg. Egykor csillogó páncélzata behorpadt és vér borította. A kandori főnemes még így is túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy itt legyen a csatában. Mostanra persze már bebizonyította, hogy ugyanúgy acélból vannak az idegei, mint a legtapasztaltabb veteránoknak. – Újra alakzatba rendeződtek.

Lan elindult a sziklák között oda, ahol egy lovász Mandarbot tartotta. A fekete csődör oldalát többször is felhasították a trallokok fegyverei. Hála legyen a Fénynek, nem sebesült meg súlyosabban. Lan az állat nyakára szorította a tenyerét, Mandarb felhorkant. Kicsit arrébb Jophil, a kopasz zászlótartó a magasba emelte Malkier lobogóját, az Arany Darut. Tegnap óta ő volt Lan ötödik zászlótartója.

Az egykori őrző seregei első rohamukkal elfoglalták a Rést. Visszaszorították az árnyfattyakat, mielőtt azok megszállhatták volna a völgyet. Ez több volt annál, mint amire Lan számított. A Rés nem volt más, mint egy hosszú, keskeny, sziklákkal borított síkság, a fűrészes élű magaslatok és hegycsúcsok között.

Nem kellett túl sok ész ahhoz, hogy valaki megvédje ezt a helyet. A katonák felsorakoztak, meghaltak és gyilkoltak. Addig, ameddig tudtak.

Lan egy lovas sereg élén harcolt. Az egységei nem igazán voltak alkalmasak egy terület megvédésére. A lovasságnak helyre lett volna szüksége, hogy alakzatba rendeződjön, majd rohamot indíthasson. Ugyanakkor Tarwin Résének bejárata elég keskeny volt ahhoz, hogy egyszerre csak néhány trallok férjen be. A védők kihasználták ezt az előnyt. Túlerőben lévő ellenfelük így legalább nem élhetett vissza hatalmas létszámbeli fölényével. Minden egyes lépésnyi elfoglalt földért drágán megfizettek!

A hosszú völgy talaját vastag, összefüggő szőnyegként borították a trallokok hullái. Amikor a szörnyszülöttek megpróbáltak előrenyomulni, Lan emberei lándzsával, alabárddal és karddal a kézben szálltak szembe velük. Nyílzápor zúdult a támadókra. Minden egyes visszavert támadás után ezernyi új dög zuhant a hullahegy tetejére. A később jövőknek ezen az akadályon kellett átmászniuk. Sajnos azonban minden egyes összecsapás megtizedelte Lan csapatait is.

Újra és újra hátrébb kellett vonulniuk. Mindig csak egy kicsivel. A Rés torkolata irányába. Most már alig százlábnyi távolság választotta el a védőket tőle.

Lan érezte, hogy ólomsúly nehezedik a vállára.

– A csapataink? – kérdezte Kaisel hercegtől.

– Hatezren talán még képesek lesznek nyeregbe ülni, dai shan.

Egy nappal korábban még több, mint kétszer ennyien voltak.

– Mondd meg nekik, hogy nyeregbe!

– Visszavonulunk? – kiáltotta döbbenten Kaisel. Lan az ifjú felé fordult.

Kaisel elsápadt. Lan tudott arról, hogy a pillantása miatt végigfutott a borzongás bárki emberfia hátán. Moiraine előszeretettel emlegette, hogy az őrzője képes meghátrálásra kényszeríteni a sziklákat, és türelmesebb a tölgyfánál is. Sajnos cseppet sem bízott annyira magában, mint a követői. Ennek az ifjúnak azonban több esze is lehetett volna annál, mint hogy megkérdezze, tényleg visszavonulnak-e.

– Hát persze – jelentette ki –, utána pedig támadni fogunk.

– Támadni? – csodálkozott Kaisel. – De hát védekezünk!

– El fognak söpörni minket – magyarázta Lan, és valahogy felült Mandarb nyergébe. – Kimerültünk, holtfáradtak vagyunk, és majdnem megtörtek minket. Ha itt maradunk és bevárjuk a támadásukat, akkor egyszerűen a földbe taposnak minket.

Lan pontosan tudta, hogy néz ki egy vesztett csata.

– Add tovább a parancsaimat! – folytatta. – Lassan kihátrálunk g hágóból. A maradék egységeket gyűjtsd össze a síkságon! Nyeregben ülve várjátok, hogy megrohamozzátok a Résből kiáramló árnyfattyakat. A roham majd hatalmas veszteségeket okoz nekik. Fogalmuk sem lesz arról, hogy mi öli őket.

– Nem kerítenek be minket, ha kihátrálunk a hágóból? Nem rohanják le a csapatainkat? – kérdezte Kaisel.

– A rendelkezésünkre álló erőkkel még mindig ez a legjobb megoldás.

– És aztán?

– Aztán majd előbb vagy utóbb áttörik a vonalainkat. Darabokra szaggatják az erőinket, és lerohannak minket.

Kaisel egy pillanatra megdermedt, aztán bólintott. Lanra ismét igen jó benyomást tett az ifjú. Kezdetben azt gondolta, hogy a kölyköt csak a dicsőség ígérete vonzotta a csatába. A dai shan oldalán vágtázva el akarta söpörni az ellenségeiket, de nem. Kaisel ízig-vérig határvidéki volt. Nem a dicsőséget hajszolta. Azért jött, mert jönnie kellett. Derék legény.

– Add hát ki a parancsot! Az emberek boldogok lesznek, hogy újra nyeregbe ülhetnek.

Túl sok bajtársuk kényszerült gyalog harcolni, mivel a szűk helyen nem volt elég hely a lovas egységek mozgásához.

Kaisel továbbította a parancsokat. Az utasítások őszi futótűzként terjedtek el Lan emberei között. A vezér látta, hogy Bulen felsegítette a nyeregbe Andere-t.

– Andere? – kérdezte Lan, és odaügetett sebesült bajtársához. – Nem leszel képes lovagolni. Menj le a lenti táborba a többi sebesülthöz!

– Ahol aztán hanyatt fekve várjam, hogy a trallokok lemészároljanak, miután végeztek veletek – méltatlankodott a sebesült, Előregörnyedt és kissé megingott a nyeregben. Bulen aggódva nézett fel rá. Andere ingerülten legyintett, és minden erejét összeszedve kihúzta magát. – A hegyet már arrébb raktuk, Lan. Most már csak a tollpihe vár ránk és készen vagyunk.

Lan ez ellen nem tudott mit felhozni. Odakiáltott az előttük sorakozó harcosoknak, hogy vonuljanak vissza. A katonái maradéka körülvette, és lassan elkezdtek hátrálni a síkság irányába.

A trallokok bömbölni és vonyítva üvölteni kezdtek az izgalomtól.. Pontosan tudták, hogy ha kijutnak a mozgásukat korlátozó szűk falak közül, akkor könnyedén megnyerik ezt az összecsapást.

Lan parányi osztaga kijutott a Rés fojtogató öleléséből. A gyalogosok rohanva indultak el a szakadék szája közepében kipányvázott lovaik felé.

A trallokoknak ezúttal nem volt szükségük arra, hogy a myrddraalok korbácsolják őket támadásra. Hangos dübörgéssel közeledtek a köves talajon.

Néhány száz lépésnyire a Rés torkától Lan megállította Mandarbot, és megfordult. Andere csak nagy nehézségek árán tudott lovával a vezére mellé léptetni. Pillanatokon belül beérte őket a többi lovas is. Felvették a támadásra készülő lovasság széles alakzatát. Bulen vágtatva érkezett. Befurakodott Lan másik oldalára.

Az árnyfattyak áradata már egészen közel járt a Rés végéhez. A rohamozó trallokok ezrei kizúdulnak a szabadba. Megpróbálják majd elpusztítani a védőket.

Lan körül csendes harcosok gyülekeztek. Jó páran igencsak öregek voltak. Elbukott királyságuk utolsó maradványai. Itt kint, a széles síkságon egészen aprónak tűnt az a sereg, amelyikkel el tudták zárni a szűk átjárót.

– Bulen – szólalt meg Lan.

– Igenis, Mandragoran nagyúr.

– Egyszer azt mondtad, hogy hosszú évekkel ezelőtt cserbenhagytál.

– Így igaz, nagyuram. Amikor...

– Életed valamennyi mulasztását ezennel megbocsátom – vágott a szavába Lan. Mereven bámult maga elé. – Büszke vagyok rá, hogy átvetted tőlem a hadoridat.

Megérkezett Kaisel is. Odabiccentett Lannak.

– Készen állunk, dai shan.

– Mégiscsak így lesz a legjobb – hallották meg a fájdalomtól eltorzult arcú Andere hangját. A harcos alig bírt a nyeregben maradni. Még mindig az oldalára szorította a kezét.

– Azt tesszük, amit tennünk kell – felelte Lan. Nem volt túl jó érv, nem nagyon.

– Dehogyis – ellenkezett Andere. – Ez annál jóval több, Lan. Malkier olyan, mint a fa, melynek gyökerét elrágták a sápadt férgek. Lassan elhalnak az ágai. Akkor inkább villámcsapás égesse szénné.

– Én inkább rohamoznék – jelentette ki Bulen. Elszántan csengett a hangja. – Inkább lerohanom őket most, mint hogy kivárjam, amíg elsodornak. Haljunk meg támadás közben, úgy, hogy a kardunk a szülőföldünk felé mutat.

Lan bólintott. Megfordult a nyeregben, és magasan a feje fölé emelte a kardját. Nem mondott beszédet. Azon már rég túl voltak. Az emberek tudták, hogy mi vár rájuk. Addig kell támadniuk, amíg még van rá erejük. Utolsó rohamuk sokat számít majd. Annyival kevesebb árnyfattyú özönlik majd le a civilizált országokba. Kevesebb tralloknak lesz lehetősége arra, hogy olyanokat gyilkoljon, akik képtelenek a védekezésre.

Az ellenség serege szinte a végtelenbe nyúlt. A hörgő, vicsorogva hömpölygő horda nem ismerte a hadrendet vagy a fegyelmet. Mintha csak testet öltött volna a düh és a pusztítás vágya. Ezrével és ezrével közeledtek. Úgy ömlöttek ki a szakadék torkolatán, mint áradáskor a hegyekből elzúduló özönvíz.

Lan serege nem volt nagyobb, mint egy áramlatba került kavics.

A harcosok némán vezérük felé nyújtották kardjukat. Ez volt a végső búcsú.

– Most! – kiáltotta Lan. Most, amikor elkezdenek szétnyílni. Ilyenkor okozhatjuk a legnagyobb veszteséget. Lan előreugratott Mandarbbal. Személyesen vezette a támadást.

Andere Lan mellett vágtatott. Két kézzel kapaszkodott a nyeregkápába. Nem is próbált meg fegyvert fogni. Ha nem kapaszkodik ilyen erősen, kiesett volna a nyeregből.

Nynaeve túl messze volt ahhoz, hogy a férje különösebben sokat rnegérezhetett volna gondolatairól a kötésen át. A legerősebb érzelmek azonban néha képesek voltak megbirkózni a távolsággal. Lan megpróbált önbizalmat sugározni. Lehet, hogy az érzelmei eljutnak a feleségéhez. Büszkeség fogta el az emberei miatt. Nynaeve-re gondolt, és elöntötte a szeretet. Szíve mélyéig kívánta, hogy a felesége így emlékezzen rá.

Karom lesz a kard...

A paták hangosan csattogtak a talajon. Előttük a trallokok hangosan, jókedvűen kurjongattak. Rájöttek, hogy az áldozatuk már nem menekül, hanem rohamra indult. Azok az emberek valósággal fejest akarnak ugrani a halálos ölelésbe.

A keblem a pajzs...

Lan nagyon is jól hallotta a hangot. Az apja mondta ki ezeket a szavakat. Micsoda bolondság! Lan csupán újszülött volt, amikor Malkier elesett.

Megvédem a Hét Tornyot...

Sohasem látta a Fertővel dacoló Hét Tornyot. Csak történeteket hallott róluk.

Visszatartom a sötétséget...

A lovak patája nem egyszerűen dübörgött, hanem a zaj már felért a mennydörgéssel. Nagyon hangos volt a támadásuk. Hangosabb, mint amit Lan valaha is lehetségesnek tartott volna. Szálegyenes háttal, előreszegezett karddal vágtatott.

Szilárdan állok, ha mindenki más el is esett.

A szemközt özönlő trallokok maguk elé tartották a lándzsájukat, ahogy az egymással szemben álló seregek között egyre csökkent a távolság.

Al Chalidholara Malkier! – Édes hazámért, Malkierért!

Ezt az esküt a malkieri katonák akkor tették le, amikor először léptek szolgálatba a Határvidéken. Lan sohasem mondta ki. Most is csak magában, de szívből mondta ki a szavakat.

– Al Chalidholara Malkier! – kiáltotta azután. – Szegezzetek lándzsát!

A Fényre, hogy milyen nagy zajt csaptak! Hogy a csudába lehet hatezer lovas ilyen hangos? Megfordult a nyeregben és hátranézett.

Legalább tízezren vágtattak utána.

Hogy micsoda?

Bár meglepődött, továbbra is vadul vágtatott Mandarbbal.

– Támad az Arany Daru!

Hangos, tisztán zengő kiáltások. Erő és boldogság harsogott bennük.

Kicsit előbbre, bal kéz felől hirtelen vízszintes rés jelent meg a levegőben. A Kapu legalább háromtucatnyi hossz széles volt. Lan még sohasem látott ilyen hatalmas átjárót. Úgy ragyogott, mintt a nap kelt volna. A túlsó oldalról valósággal fényözön csapott elő. Kirobbant a fény.

Nehézvértezetet viselő lovasok vágtattak át a Kapun. Felsorakoztak Lan egysége oldalán. A fejük fölött Arafel zászlaja lobogott.

Újabb Kapuk nyíltak. Három, aztán négy, aztán egy tucatnyi. Mindegyik gondosan kiválasztott helyen tárult fel. Előreszegezett lándzsával, vágtázva érkező lovasok törtek ki belőlük. Ott tépte a szél Saldaea, Shienar és Kandor zászlaját. Alig néhány szívdobbanásnyi időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a hatezer, halálra szánt helyett már százezer harcos rohamozzon.

Az elöl haladó trallokok kiabálni kezdtek. Néhányan megtorpantak. Mások továbbhaladtak. Előreszegezték ormótlant lándzsájukat, hogy felnyársalják a lovakat. Közben a hátuk mögött tolongás és lökdösődés támadt. A hátul topogó hordák nem láthatták pontosan, hogy mi történik legelöl. Ezek a szörnyszülöttek hatalmas, görbe pengéjű kardokat és kettős fejű harci bárdokat lengettek.

Az elöl járó, lándzsával felszerelt trallokok viszont elkezdtek darabokra robbanni.

Valahonnan, Lan háta mögül lecsaptak az asha'manek. Erős fonatok martak a földbe. Szétzilálták és elpusztították a trallokok élcsapatát. Amikor a legelső sorok hullái a földre zuhantak, a horda közepe hirtelen azon kapta magát, hogy tehetetlenül várja a paták, kardok és lándzsák közeledő viharát.

Lan kardja meglendült. Lesújtott, miközben Mandarbbal belegázolt a vicsorgó trallokok közé. Andere hangosan kacagott.

– Menj vissza, te bolond! – üvöltötte Lan, miközben lecsapott a közeli trallokokra. – Vezesd az asha'maneket a sebesültjeinkhez! Védjék meg a tábort!

– Látni akarom, ahogy mosolyogsz, Lan! – bömbölte Andere, és két kézzel kapaszkodott a nyeregbe. – Egyszer az életben mutasd meg, hogy több érzelem szorult beléd, mint egy kőbe! Ez a pillanat méltó rá.

Lan körülnézett a csatamezőn. Sohasem gondolta volna, hogy ezt az összecsapást megnyerheti. Azt hitte, hogy itt fog meghalni. Nem tudott uralkodni az érzelmein. Nemcsak elmosolyodott, de nevetni kezdett.

Andere engedelmeskedett a parancsnak. Elvágtatott, hogy keressen egy Gyógyítót és megszervezze a tábort.

– Jophil! – kiáltotta Lan. – Emeld magasra a zászlómat! Malkier él ezen a napon!

Hetedik fejezet

Bele a sűrűjébe

A megbeszélés után Elayne kilépett a sátorból. Megdöbbentő módon tucatnyi fa között találta magát. Az apró ligetet azonban nem akármilyen fák alkották. A törzsük még egy tornyot is megszégyenített volna. Az egészséges, vastag törzsekből még sok száz lábnyi magasban is erős ágak álltak ki. Igencsak zavarba jött volna, ha bárhol máshol azon kapja magát, hogy kővé dermedve, leesett állal mered maga elé. Szerencsére azonban most mindenki ponttosan ugyanígy tett. A szeme sarkából Egwene felé sandított. Barátnője tátott szájjal bámult fel az elképesztő méretű fákra. A nap még mindig fényesen ragyogott odafönt. A zöld lombtenger azonban árnyékba borította a sátor környékét. Szóval akkor ezért volt olyan félhomály odabent.

– Micsoda fák! – szólalt meg Perrin. Előrelépett, és az egyik tenyerét rászorította a vastag, érdes kéregre. – Láttam én már ilyen hatalmas fákat azelőtt. Egy steddingben.

Elayne magához ölelte az Igazi Forrást. Ott ragyogott a saidar, Olyan meleg volt, mint maga a nap. Belélegezte az Egyetlen Hatalmat, és jókedvűen látta, hogy a legtöbb fókuszálni tudó nő ugyanígy tett, mihelyt meghallotta a stedding említését.

– Hát, bármi is lett Randből mostanára – szólalt meg Egwenie összefont karral. – Akkor sem lehet képes arra, hogy steddinget teremtsen.

Úgy tűnt, hogy ez a gondolat valamiért megnyugtatta.

– Hova ment? – kérdezte Elayne.

– Arrafele sétált ki – válaszolta Perrin, és a fák irányába intettet. – És ott szertefoszlott.

Rengetegen sétáltak a hatalmas törzsek tövében. A különféle seregek katonái álmélkodva néztek a magasba. Elayne hallotta, ahogy egy shienari lelkesen jelentést tett Agelmar nagyúrnak:

– Láttuk, ahogy kinőttek, jó uram. Egyszerűen előtörtek a talajból. Kevesebb, mint öt percre volt szükség ahhoz, hogy ilyen magasra nőjenek. Esküszöm, hogy így történt, nagyuram. Ne tudjak többet kardot rántani, ha nem igaz minden szavam!

– Jól van! – kiáltotta Elayne, és elengedte az Igazi Forrást. – Vágjunk bele! Hiszen lángolnak a nemzetek. Térképeket! Térképekre van szükségünk.

Az uralkodók most mind a lány felé fordultak. A megbeszélés során, ahogy Rand ott állt közöttük, csupán kevesen tiltakoztak az ellen, hogy Andor királynőjét tették meg fővezérnek. Ez már csak így szokott történni Rand körül. Az akarata valósággal hullámokban zúdult a környezetére. Magával sodorta az embereket. Amikor ő beszélt, minden szava logikus érvelésnek tűnt.

Jó pár fejedelem eléggé savanyú képet vágott. Nem tetszett nekik, hogy Elayne-nek kell engedelmeskedniük. Legjobb lesz, ha jól meghajtja őket. Ne legyen érkezésük duzzogni… – Hol van Norry mester? – fordult Dyelinhez. – Tudna hozni...

– Vannak térképeim, felséges királynő – szólalt meg a sátorból kilépő Gareth Bryne. A hadúr oldalán Siuan állt.

A főtiszt megöregedett azóta, hogy utoljára találkoztak. Keményített, hófehér zubbonyt és nadrágot viselt. A mellét Tar Valon lángja ékesítette. Tisztelettel fejet hajtott, de nem jött túl közel. Az egyenruhája ugyanúgy egyértelművé tette, hogy kit szolgál, mint Siuan védelmező keze a karján.

Elayne nagyon is jól emlékezett arra, hogy Bryne ugyanezzel a nyugodt arckifejezéssel állt az anyja, Morgase mögött. Sohasem kérkedett, mindig csak a királynőt védelmezte. Azt a fejedelmi asszonyt, aki száműzetésbe küldte. Ez persze nem Elayne bűne volt. Ennek ellenére nagyon is jól látta Bryne arcán, mennyire megviselte, hogy visszaéltek a bizalmával.

Andor új királynője nem tudja megváltoztatni a múltat. Előre, a jövő irányába kellett fordulnia.

– Ha vannak térképeid erről a térségről és a reánk váró lehetséges csataterekről, Bryne nagyúr, akkor örömmel megnézném őket. Szükségem lenne ennek a térségnek és Caemlynnek, valmint Kandornak a részletes térképére. A lehető legjobb térképekkel kell dolgoznunk. Látnunk kell a Határvidék többi tartományát is.

Az uralkodók felé fordulva folytatta:

– Gyűjtsétek össze a parancsnokaitokat és a tanácsnokaitokat! Azonnal találkoznunk kell a többi nagy kapitánnyal is, hogy megvitassuk, milyen lépéseket teszünk.

Nem tartott sokáig, amíg végrehajtották a parancsait. A sátorban még így is igen nagy zűrzavar uralkodott, amikor kéttucatnyi önálló csoport próbált meg együttműködni. A szolgák a magasba tűzték a hatalmas vászonpavilon oldalait. Elayne megparancsolta Sumekónak, hogy Vérségeket és őröket maga mellé gyűjtve egy Kapun keresztül hozzanak asztalokat és székeket az andori táborból. Azonnal hírszerzők indultak kiderítem, hogy mi történik a Résben. Rand kérésére a határvidéki seregek legnagyobb része útra kelt, hogy megmentsék Lant. Az uralkodók és a leghíresebb hadvezérek azonban itt maradtak, hogy kidolgozzák a terveket.

Nem sokkal később Elayne négy, térképekkel borított asztal mellett állt. Bryne kiváló térképeket hozott. Az uralkodók kissé hátrább álltak és hagyták, hogy a harctéri parancsnokok kidolgozzák a részleteket.

– Remek térképeid vannak, Bryne – hallatszott Agelmar nagyúr hangja. A shienari hadvezér a korszak négy, még élő nagy kapitánya közé tartozott. Akárcsak Bryne. A másik két leghíresebb hadvezér Davram Bashere és Rodel Ituralde egymás mellett, az asztalok túlsó oldalán helyezkedett el. A nyugati Határvidék térképét tanulmányozták. Kijavították, ha valahol erre volt szükség. Ituralde szeme körül fekete karikák látszottak. A keze időnként megremegett. Elayne úgy hallotta, hogy a hadúr borzalmas szenvedésen ment keresztül Maradonban, és csak nemrég mentették meg. Már az is meglepő volt, hogy talpon maradt, és eljött közéjük.

– Nahát akkor – fordult Elayne az összegyűltek felé. – Harcolnunk kell! De hogyan és hol?

– Az árnyfattyak jelentősebb ereje három helyen kezdett támadást – válaszolta Bryne. – Caemlynben, Kandorban és Tarwin Résénél. Ez utóbbit nem adhatjuk fel. Feltéve persze, hogy a seregeink elég erősek voltak ahhoz, hogy segítsenek Mandragoran nagyúrnak megállítani az áradatot. A mai támadásunk legvalószínűbb eredménye az lesz, hogy az árnyfattyak visszavonulnak a hágóba. A malkieri nehézlovasság nem igazán alkalmas arra, hogy segítség nélkül elzárja az útjukat. Talán megfontolandó volna néhány pikás századot felküldeni hozzá. Ha Malkier zárva tudja tartani a Rést, akkor a seregeink nagy részével Andorban és Kandorban tudunk harcolni.

Agelmar bólintott.

– Helyes. Ez menni fog, ha dai shannak megadjuk a szükséges segéderőket. Ugyanakkor nem kockáztathatjuk meg, hogy Shienart is ugyanúgy lerohanják, mint Kandort. Ha kitörtének a Résből...

– Készen állunk a hosszú küzdelemre – vágott a szavába Easar nagyúr. – Kandor ellenállása és Lan küzdelme elegendő időt biztosított a felkészülésre. Népünk már úton van az erődítmények felé. Kitartunk még akkor is, ha elveszítjük a Rést.

– Nagyon bátor szavak, felséges uram – nézett rá Gareth Bryne. – Ugyanakkor jobb volna, ha nem kellene ilyen módon próbára tenni a shienariak elszántságát. Próbáljuk meg mindenáron megvédeni a Rés kijáratát.

– És Caemlyn? – kérdezte Elayne. Ituralde biccentett.

– Igen zavaró tényező, hogy az ellenség ilyen mélyen a vonalaink mögött van. Ráadásul azon az Átjárókapun keresztül bármikor erősítéshez juthatnak.

– A ma hajnali jelentések szerint – folytatta Elayne. – Úgy tűnik, hogy egyelőre nem mozognak. A város jelentős részét felégették, ám nem nyúltak más negyedekhez. Most pedig, hogy övék az egész főváros, a trallokok elkezdték eloltani a tüzeket.

– Előbb vagy utóbb elő fognak jönni – biccentett Bryne. – Minél hamarabb kifüstöljük őket, annál jobb.

– Mi lenne, ha ostrommal próbálkoznánk? – töprengett Agelmar. – Azt hiszem, a seregeink nagy részét Kandorba kell küldenünk. Nem kellene engednünk, hogy a Felhőtrón és a Kereskedés három csarnoka a Hét Torony sorsára jusson.

– Kandor már elesett – szólalt meg halkan Antol herceg..

A nagy kapitányok a kandori királynő legidősebb fiára néztek.

A magas férfi csak ritkán emelte fel a hangját. Most viszont elszántan beszélt:

– Anyám a hazánk földjén harcol. Nem a győzelemre törekszik, hanem bosszút áll és megtorolja a bűnöket. Kandor lángba borult, és bár megszakad a szívem a gondolattól, de nem olthatjuk el ezeket a lángokat. Figyelmünk javát Andorra összpontosítsuk. Az ellenség ott túlságosan is veszélyes ahhoz, hogy ne törődjünk vele, Nem engedem meg, hogy egy másik ország is szerencsétlen, elbukott hazám sorsára jusson.

A fejedelmek és a parancsnokok bólintottak.

– Bölcs tanács, fenség – szólalt meg Bashere. – Köszönjük.

– Ne feledkezzünk el Shayol Ghulról sem! – hallatszott ekkor Rhuarc hangja. Kicsit oldalt állt Perrin, néhány aes sedai és számos más aiel törzsfő mellett. A hadurak úgy fordultak Rhuarc irányába, mint akik már el is feledkeztek arról, hogy ő is itt van.

– A Car'a'carn nemsokára megtámadja Shayol Ghult – folytatta a törzsfő. – Szüksége lesz lándzsákra, hogy megvédjék a hátát, amikor lecsap.

– Ott lesznek a lándzsái – válaszolta Elayne. – Ez viszont azt jelenti, hogy négy fronton kell harcolnunk. Shayol Ghulban, Tarwin Rése előtt, Kandorban és Caemlynben.

– Először összpontosítsunk Caemlynre – javasolta Ituralde. – Nagyon nem tetszik az ötlet, hogy megostromoljuk a várost. Meg kell semmisítenünk az ottani trallokokat. Ha csak egyszerűen ostrom alá vesszük őket, akkor azzal időt nyernek arra, hogy az ÁtJárókapun keresztül erősítéseket hozzanak be. Most kell végeznünk velük, mégpedig úgy, hogy a körülmények nekünk kedvezzenek.

Agelmar felmordult, de bólintott. Tanulmányozni kezdte Caemlyn térképét, amit egy szárnysegéd már ki is terített az asztalra.

– Nem tudjuk elvágni az utánpótlási vonalukat? Visszavenni Átjárókaput?

– Megpróbáltam – felelte Elayne. – Ma reggel három önálló rohamosztagot küldtem egy Kapun keresztül az Átjárókapu alagsorába. Az Árnyék azonban készen állt. Gondosan kiépítették a védőállásaikat. Az egységek egyetlen tagja sem tért vissza. Nem tudom, hogy képesek lennénk-e elfoglalni az Átjárókaput, de még azt sem, hogy elpusztíthatjuk-e.

– Mi van, hogyha a másik oldalról indítanánk támadást? – kérdezte Agelmar.

– A másik oldalról? – csodálkozott Elayne. – Úgy érted, hogy az Átjárókon keresztül?

Agelmar bólintott.

– Senki sem használja az Átjárókat – szólt közbe döbbenten Ituralde.

– A trallokok ott jöttek át – ellenkezett Agelmar.

– Én is megjártam azt az utat – hallották meg Perrin mély hangját. Az ifjú odalépett az asztalhoz. – Nagyon sajnálom, jó uraim, de nem hiszem, hogy a túlsó oldalról el lehetne foglalni az Átjárókaput. Ha jól tudom, még csak el sem pusztíthatjuk. Még az Egyetlen Hatalom segítségével sem. Ráadásul nem is állíthatnánk helyőrséget elé, hogy lezárjuk. A Fekete Szél ezt lehetetlenné teszi. Még mindig az tűnik a legjobb megoldásnak, hogy valahogy kicsaljuk a trallokokat Caemlynből, és utána ellenőrzésünk alá vonjuk az Átjárókapu innenső oldalát. Ha megfelelő erőkkel őrizzük, akkor az Árnyék soha többé nem tudja ellenünk fordítani.

– Hát igen – bólintott Elayne. – Meggondoljuk a többi lehetőséget is. Közben viszont az eszembe jutott az is, hogy üzenetet kellene küldenünk a Fekete Toronyba. Ott is vannak asha'manek. Mekkora a létszámuk?

Perrin megköszörülte a torkát.

– Úgy vélem, hogy a felséges királynő legyen nagyon óvatod ha arra a helyre gondol. Valami ott nagyon nincs rendben.

Elayne elkomorodott.

– Valami?

– Nem tudom, hogy micsoda – magyarázta Perrin. – Beszéltem róla Randnek, és ő aggódott. Azt ígérte, hogy elmegy és szétnéz... Legyél nagyon óvatos!

– Én mindig nagyon óvatos vagyok – legyintett Andor királynője. – Tehát, hogyan penderítjük ki a trallokokat Caemlynből.

– Talán elrejthetnénk egy nagyobb támadó erőt Braem erdejében. Itt van közel százötven mérföldnyire Caemlyntől északra. – mutatott Bryne a térképre. – Egy kisebb osztag odavonulna a város kapui elé. Rávenné a trallokokat arra, hogy vegyék őket üldözőbe. Elcsalhatnák az ellenséget maguk után az erdőbe... Annak idején mindig is aggódtam azért, hogy egy ellenséges hadsereg ezt az erdőt fogja felhasználni a valódi szándéka elrejtésére, amikor megtámadja a fővárost. Az viszont sosem jutott volna az eszembe, hogy egy szép napon éppen én veszem fontolóra ugyanezt a lehetőséget.

– Érdekes – töprengett Agelmar. Alaposan megnézte magának Caemlyn környékének térképét. – Nagyon is elfogadható javaslat.

– De mi legyen Kandorral? – vetette fel Bashere. – A hercegnek igaza van. Az ország tényleg menthetetlen, ám ennek ellenére sem hagyhatjuk, hogy a trallokok lerohanják a szomszédos területeket is.

– Igencsak nehéz lesz ez az egész hadjárat – vakargatta az állát Ituralde. – Három trallok hadsereg ellen kell küzdenünk. Kénytelenek leszünk megosztani közöttük a figyelmünket. Minél jobban töprengek a dolgon, annál inkább azt tartom helyesnek, hogy először az egyik ellenséget számoljuk fel, miközben a másik két frontvonalon csupán védekezünk.

– Úgy tűnik, hogy a Caemlynt megszálló árnyéksereg a leggyengébb – jelentette ki Agelmar. – Az Átjárókapu áteresztő ereje erősen korlátozta a mozgásukat.

– Igen – bólintott Bashere. – A három harctér közül leginkább Caemlyn előtt vívhatnánk ki egy gyors győzelmet. A támadó egységeink nagy részét összevonva ott tudnánk a legkeményebben lecsapni. Ha győztünk Andorban, akkor máris eggyel is csökkentettük a hadszínterek számát. Ez pedig rendkívül előnyös volna.

– Igen – bólintott Elayne is. – Erősítést küldünk Lannak, de elmondjuk neki, hogy mi a feladata. A lehető legtovább tartania kell az átjáró torkolatát. A második hadseregünket Kandor határára vezényeljük. Itt is csupán feltartóztatni fogjuk az ellenséget. Ha a körülmények elkerülhetetlenné teszik, akkor talán lassan visszavonulunk. Ezen a két helyen csupán megállítani akarjuk ellenfeleinket. A figyelmünket és a legnagyobb hadseregünket Caemlynbe küldjük. Megsemmisítjük az ottani trallokokat.

– Remek! – jelentette ki Agelmar. – Tetszik a terv. De milyen erőt küldjünk Kandorba? Milyen egységek tudják lelassítani a trallokokat? Nem tudunk túl erős csapatokat odaküldeni.

– Talán a Fehér Torony? – töprengett Elayne. – Ha aes sedaiokat küldünk Kandorba, akkor ők lelassíthatják a trallokok előrenyomulását. Tarthatják a határt. Így mi, a többiek Caemlynre összpontosíthatunk.

– Igen – jelentette ki Bryne. – Jó a terv.

– És mi a helyzet a negyedik harcterünkkel? – szólalt meg Ituralde. – Mi lesz Shayol Ghulban? Tudja bárki is, hogy mire készül ott Sárkány nagyurunk?

Némaság volt a válasz.

– Majd az aielek gondoskodnak róla – szólalt meg Amys a törzsfők oldaláról. – Nem kell miattunk aggódnotok. Csak dolgozzátok ki a csataterveiteket. Mi is megcsináljuk a sajátunkat.

– Nem – vágta rá Elayne.

– Elayne? – csodálkozott Aviendha. – Mi...

– Rand pontosan ezt akarta elkerülni! – förmedt rájuk a királynő. – Az aielek együttműködnek majd a többiekkel. Lehet, hogy a Shayol Ghulban vívott csata lesz a legfontosabb. Nem engedem meg, hogy egyetlen csoport is azt képzelje, hogy képes lesz egy szál maga megvívni azt a harcot. El fogjátok fogadni a segítségünket.

És – tette hozzá magában – az irányításunkat. Az aielek ugyan lenyűgöző harcosok voltak, ám akadt néhány dolog, amit egész egyszerűen nem bírtak elismerni. Például azt, hogy mennyire hasznos a lovasság.

A puszta gyermekeinek nyilvánvalóan nem tetszett az elképzelés, hogy egy vízföldi ugráltassa őket. Elkomorodtak és összevonták a szemöldöküket.

– Az aielek könnyűgyalogságként csodára képesek – fordult léjük Bryne. – Harcoltam ellenetek a Véres Hó idején és tudom, hogy milyen nagyszerű harcosok vagytok. Ha azonban a Sárkány nagyúr megtámadja Shayol Ghult, akkor valószínűleg el kell foglalnunk az egész völgyet, és az így biztosított területet mindaddig tartanunk kell, amíg ő a Sötét Úrral csatázik. Nem tudom, hogy meddig fog tartani az a küzdelem. Lehet, hogy órákon át. Napokon át. Mondjátok csak! Előfordult már valaha is, hogy be kellett ásnotok magatokat? Hogy sokáig védekeznetek kellett?

– Megtesszük majd, amit meg kell tennünk – makacskodott Rhuarc.

– Rhuarc! – figyelmeztette Elayne. – Ti magatok ragaszkodtatok ahhoz, hogy aláírjátok a Sárkány békéjét. Ti magatok akartátok, hogy a szövetségünk részei legyetek. Elvárom tőletek, hogy betartsátok a szavatokat. Azt teszitek, amire parancsot kaptok.

Bryne és Ituralde kérdései felzaklatták az aieleket. Amikor azonban világosan megmondták nekik, hogy mit kell tenniük, már hajlandóak voltak visszakozni. Rhuarc bólintott.

– Így igaz – jelentette ki. – Tohhal tartozom.

– Ezt a tartozást azzal lehet kiegyenlíteni, ha figyelsz és megosztod velünk a véleményedet – folytatta Elayne. – Ha egyszerre négy harctéren kell küzdenünk, akkor rendkívül jól kell egyeztetni a lépéseinket.

Körülnézett az egybegyűlt hadurakon.

– Valami feltűnt nekem. Négy harcmező vár ránk és éppen négy nagy kapitányunk van...

– Ami nem a véletlen műve – biccentett Bashere.

– Lehetne véletlen.

– Nincsenek véletlenek, felséges asszony – ellenkezett Bashere. – Ha valamit megtanultam a Sárkány nagyúr mellett eltöltött idő során, akkor az ez. Négyen vagyunk a négy harctérre. Mindannyian megkapjuk a magunk frontját, miközben Elayne királynő egyezteti a lépéseinket, és szemmel tartja a háború menetét.

– Én felmegyek a malkierikhez – jelentette ki Agelmar. – A határvidékiek nagy része ott harcol.

– Mi legyen Kandorral? – kérdezte Elayne.

– Ha az aes sedaiok fognak ott harcolni – nézett Bryne az ifjú hölgyre. – Akkor én is odamegyek. A Fehér Torony seregében van a helyem.

Nem akar Andorban harcolni – gondolta Elayne. – Nem akar az oldalamon küzdeni. Le akarja zárni a múltat.

– Akkor viszont kijön velem Andorban?

– Én jövök – jelentkezett Bashere.

– Ezek szerint rám vár Shayol Ghul – biccentett Ituralde. – Ahol az aielek oldalán fogok harcolni. Őszintén szólva, sohasem gondoltam volna, hogy egyszer erre is sor kerülhet.

– Remek – jelentette ki Elayne, és odahúzott egy széket. – Akkor vágjunk egyből a dolgok közepébe. Dolgozzuk ki a részleteket. Szükségem lesz egy főhadiszállásra, ahonnan intézkedhetek. Caemlyn elveszett. Egyelőre Merrilort használom. Jó helyen van, és elég nagy a kiterjedése is. Elférnek a csapatok és a készletek. Perrin gondolod, hogy képes lennél megbirkózni az utánpótlási vonalak megszervezésével? A tábor ellátásával? Jelölj ki Utazótereket, és szervezd meg, hogy a fókuszálók elősegítsék a kapcsolattartást, és a készletek begyűjtését!

Perrin bólintott.

– A többiekkel pedig kezdjük meg a harccsoportok kialakítását. Dolgozzuk ki részletesen a terveinket. Igencsak jó tervre van szükségünk ahhoz, hogy kicsalogassuk azokat a trallokokat Caemlynből, hogy majd egyenlő feltételekkel harcolhassunk ellenük.

Amikor Elayne hosszú órákkal később kilépett a sátor alól, az elméjében valósággal kavarogtak az alkalmazandó taktika, a készlétszükségletek és a csapatmozgások részletei. Amikor pislogott, lelki szemei előtt azonnal feltűntek a térképek. Szinte maga előtt látta Gareth Bryne jegyzeteit rajtuk.

A többiek is elindultak a táborhelyük irányába, hogy nekilássanak a haditervek végrehajtásának. A beálló homály miatt lámpásokat kellett gyújtani a tágas sátorban. A királynő halványan emlékezett arra, hogy munka közben ebédeltek, majd meg is vacsoráztak. Ugye ő is evett valamit? Túlságosan is sok dologgal kellett foglalkoznia.

Odabiccentett a közelben elsiető, búcsút intő uralkodóknak. A legfontosabb terveket nagy vonalakban már ki is tudták dolgozni. Holnap hajnalban, Elayne csapataival Andorba vonul, és megkezdi az ellentámadás első hadműveletét.

A talaj mostanra megpuhult és rugalmas mélyzöld fű borította. Bár Rand távozott, a hatását még mindig lehetett érezni. Miközben Elayne a toronymagas fákat bámulta, Gareth Bryne lépett oda mellé.

A királynő megfordult, mert meglepte, hogy a hadúr még nem távozott a sátorból. Odabent most már csupán a szolgák és Elayne testőrei maradtak.

– Bryne nagyúr? – kérdezte.

– El akartam mondani, hogy büszke vagyok rád – szólt Bryne halkan. – Nagyon ügyes voltál.

– De hát alig kellett megszólalnom.

– Viszont összefogtad a többieket – magyarázta Bryne. – Te nem tábornok vagy, Elayne, és ezt senki sem várja el tőled. Amikor azonban Tenobia panaszkodni kezdett, hogy Saldaea védelem nélkül marad, akkor te magyaráztad el neki, hogy mik a lényeges dolgok. Bent szinte remegtünk a feszültségtől, de te összetartottál minket, elsimítottad a vitákat és nem engedted meg, hogy egymás torkának ugorjunk. Nagyon ügyes voltál, felséges királynő. Rendkívül jó munkát végeztél.

Elayne vigyorogni kezdett. A Fény szerelmére! Egyszerűen nem tudta megakadályozni, hogy fülig érjen a szája. Az idős férfi ugyan nem az apja volt, de számos szempontból olyan közel állt Elayne-hez, mintha az apja lett volna.

– Köszönöm! Bryne, a korona bocsánatot akar kérni...

– Egy szót se többet! – vágott a szavába a hadúr. – A Kerék sző, a Minta jő. Nem kárhoztatom Andort azért, ami velem történt.

Habozni látszott.

– Ennek ellenére is a Fehér Torony seregével fogok harcolni, Elayne.

– Világos.

A férfi meghajolt, aztán elsietett Egwene táborrésze felé. Most Birgitte lépett a királynő mellé.

– Vissza a táborunkba? – kérdezte a szőke harcos.

– Igen... – válaszolta Elayne, de aztán habozni kezdett. Halk neszt hallott. Mégis erő volt a mély hangban. Elkomorodott és elindult a zaj irányába. Felemelt kézzel elhallgattatta Birgittét, amikor az őrző meg akarta tudni, hogy mi történik. Megkerülték a sátrat. Áthaladtak a zöld pázsiton és a virágzó hajnalkák között. Ahogy közelebb kerültek a hang forrásához, egyre jobban hallották a dallamot. A dalt. Egy csodálatos éneket. Elayne még sohasem hallott ilyen gyönyörű hangokat. Olyan erős boldogság markolt a szívébe, hogy egész testében remegni kezdett.

A dal valósággal körülölelte. Befedte és a belsejében remegett. A boldog dallam csodálatról és álmélkodásról árulkodott. Ez nyilvánvaló volt, pedig nem értette a szavait. Hatalmas teremtmények csoportjához értek oda. Büszkén tornyosultak az ég felé, akárcsak a fatörzsek. A tenyerüket Rand fáinak kérges törzséhez szorították és becsukták a szemüket.

A háromtucatnyi ogier között akadtak hófehér szemöldökű vénségek, de olyan fiatalok is, mint Loial. Ő is ott állt közöttük. Szélesen mosolyogva, boldogan énekelt.

Perrin a felesége oldalán, összefont karral a közelben várakozott.

– Elgondolkodtatott, amikor szóba hoztad az asha'maneket. Hiszen szövetségesekre van szükségünk. Mi a helyzet az ogierekkel? Gondoltam felkerekedek és megkeresem Loialt. Mielőtt azonban útra kelhettem volna, már meg is találtam őket. Itt voltak a fák között.

Elayne biccentett. Igazából még mindig az ogierek dalát hallgatta. A dallam eljutott a csúcspontjára, majd lassan elhallgatott. Az ogierek meghajoltak. Egy pillanatig béke uralta a tájat.

Végül az egyik ősöreg ogier kinyitotta a szemét és Elayne félé fordult. Fehér szakálla egészen a melléig lelógott. Ősz bajusza keretbe foglalta széles száját. Amikor előbbre lépett, idős társai felsorakoztak mellette. Nők és férfiak egyaránt akadtak közöttük. Velük jött Loial is.

– Te vagy a királynő – szólalt meg az idős ogier, és meghajolt. – Te vezeted ezt az utazást. Haman vagyok, Dal fia, aki pedig Morel fia volt. Azért jöttünk, hogy fejszéinkkel támogassuk a csatáitokat.

– Ez örömmel tölt el – felelte Elayne, és egy biccentéssel üdvözölte a jövevényeket. – Háromtucatnyi ogier nagy segítséget jelent a harcban.

– Három tucatról beszélsz, ifjú teremtés? – nevetett fel Haman, mély, öblös hangon. – A Nagy Tönk nem azért ült össze, nem azért vitázott ilyen sokáig, hogy háromtucatnyit küldjön neked a népünkből. Az ogierek az emberek oldalán fognak küzdeni. Mindannyian. Aki csak közülünk képes fejszét markolni vagy hosszú kést.

– Csodálatos! – kiáltotta Elayne. – Jól fel fogom használni az erőtöket.

Egy idősebb ogier asszony megcsóválta a fejét.

– Milyen szeles, milyen szeleburdi! Van valami, amit tudnod kell, ifjú teremtés. Akadtak közöttünk, akik a sorsotokra hagytunk volna benneteket. Átengedték volna a világot az Árnyéknak.

Elayne döbbenten nézett fel rá.

– Ezt ugye nem tettétek volna meg csak úgy... Magunkra hagytatok volna minket? Harc közben?

– Néhányan e mellett érveltek – bólintott Haman.

– Én magam is ezt az álláspontot képviseltem – mondta az asszonyság. – Érveltem mellette, bár igazából nem tudtam elfogadni, hogy az volna a helyes.

– Hogy micsoda? – kiáltotta Loial, és valósággal összerezzent. Igencsak meglephette a bejelentés. – Nem tudtad?

Az asszony az ifjúra nézett.

– Nem nőhetnek fák, ha a Sötét Úr kezébe kerül ez a világ. – Loial arcára kiült a meglepődés.

– De akkor miért...

– Vita során szükség van az ellenvéleményre is, hogy kiderülhessen az igazság, fiam – magyarázta a nő. – Aki érvekkel támasztja alá az igazát, az a vitapartnerével küzdve megtudhatja, hogy mennyire fontos neki, amiért kiállt. Te talán nem tudod, hogy akkor lesz erős a fák gyökere, ha erősen vadul fúj a szél?

Megcsóválta a fejét, bár a szeméből csak úgy áradt a szeretet.

– Ezzel persze nem akarom azt mondani, hogy helyesen cselekedtél, amikor hátat fordítottál a steddingnek. Rossz időt választottál és nem lett volna szabad egyedül menned. Szerencsére megtettük a megfelelő lépéseket.

– Megfelelő lépéseket? – kérdezte Perrin. Loial elpirult.

– Hát, tudod, Perrin. Megnősültem.

– Miért nem mondtad már korábban is?

– Minden olyan gyorsan történt. Most már Erith férje vagyok. Érted? Ő az ott. Hallottad, ahogy énekelt? Hát nem gyönyörű a dala? Nem is olyan rossz dolog ám a házasság, Perrin. Miért nem mondtad el nekem, hogy nem is olyan szörnyű? Azt hiszem, nagyon is örülök annak, hogy megházasodtam.

– Annyira örülök a boldogságodnak, Loial – vágott a szavába Elayne. Az ogierek igencsak bő lére szokták engedni a mondanivalójukat, ha a hallgatóságuk nem óvatos. – Mélységes hálával tartozom mindannyiótoknak, hogy csatlakoztatok hozzánk.

– Talán már az is éppen elég jutalom számunkra, hogy láthattuk ezeket a fákat – válaszolta Haman. – Egész életem során mást sem láttam, mint hogy az emberek kivágják a nagy fákat. Mosta meg valaki új fákat növesztett... A helyes döntést hoztuk. Igen-igen. Ezt tettük. A többiek kénytelenek lesznek belátni...

Loial integetni kezdett Perrinnek. Úgy tűnt, hogy mindenről be akar számolni a barátjának.

– Engedd meg, hogy egy pillanatra kikölcsönözzem tőled, Loial! – szólt rá Elayne, és Perrint elvezette a liget középpontjába. Fallo és Birgitte csatlakozott hozzájuk. Az ogier arrébb ténfergett. Lenyűgözték a hatalmas faóriások.

– Meg akarlak bízni egy fontos feladattal – fordult a királynő Perrin felé. – Caemlyn elveszítése azzal fenyeget, hogy nem tudjuk ellátni készletekkel a csapatainkat. Az emberek ugyan panaszkodtak a drágaság miatt, de még így is sikerült megtöltenünk mindenki hasát. Ráadásul a közelgő háborúra készülve hatalmas készleteket halmoztunk fel. A raktáraink azonban elpusztultak.

– Mi a helyzet Cairhiennel? – kérdezte Perrin.

– Van még némi ennivalójuk – válaszolta a királynő. – Akárcsak a Fehér Toronynak és Tearnek is. Baerlonban sok fémet és lőport halmoztunk fel. Ki kell deríteni, hogy mire számíthatunk a többi nemzettől, és hogy milyen nagyok az élelmiszerkészleteik. Hatalmas feladat lesz megszervezni a seregek ellátását és a készletek begyűjtését. Azt szeretném, ha egyetlen valakire bízhatnám ezt a feladatot.

– Rám gondoltál? – kérdezte Perrin.

– Igen.

– Sajnálom, Elayne. Randnek van szüksége rám – ellenkezett Perrin.

– Randnek mindannyiunkra szüksége van.

– Rám még annál is nagyobb szüksége van – magyarázta az agykori kovácslegény. – Azt mondta, hogy Min így látta. Nélkülem meg fog halni az Utolsó Csatában. Ezenfelül pedig még le kell számolnom néhány ellenségemmel.

– Majd én mindent megszervezek – szólt közbe Faile. Elayne savanyú képpel fordult a másik nő felé.

– Kötelességem, hogy gondoskodjam férjemuram seregének az ellátásáról – folytatta Faile. – Mivel te, felséges királynő vagy, Perrin hűbérura, ezért a te gondod az ő gondja is. Ha Andor irányítja az Utolsó Csata küzdelmeit, akkor a Folyóköz majd gondoskodik arról, hogy ezt tele hassal tehesse. Bocsáss rendelkezésemre akkora Kapukat, hogy szekérrel át lehessen hajtani rajtuk meg elég katonát, hogy megvédhessék a karavánokat, és akkor majd én mindent elintézek. Felhatalmazást kérek ezenfelül arra, hogy átnézhessem bármelyik főszállásmester feljegyzéseit.

A javaslat ésszerű és megfontolt volt. Elayne-nek azonban nem erre volt szüksége. Mennyire bízhat meg ebben a nőszemélyben? Faile igencsak otthonosan mozgott a politika színpadán. Ez hasznos is lehetne, de vajon Perrin felesége tényleg Andor részének tartotta magát? A királynő szúrós szemmel vizsgálni kezdte.

– Nem akad nála senki, aki jobban elintézné ezeket a dolgokat, Elayne – szólt közbe Perrin. – Faile mindent meg tud oldani.

– Perrin, van itt még valami ezzel kapcsolatban – fordult most felé a királynő. – Beszélhetnék veled tanúk nélkül?

– Úgyis elmondanám neki utána, felséges asszonyom – ellenkezett Perrin. – Nincsenek titkaim a feleségem előtt.

Faile mosolya valósággal ragyogott. Elayne a szemét forgatta, de azután halkan felsóhajtott.

– A legutóbbi megbeszélés során Egwene odajött hozzám. Van egy bizonyos... Igencsak fontos tárgy, aminek az Utolsó Csata idejére a megfelelő helyre kell kerülnie.

– Valere Kürtje – biccentett Perrin. – Remélem, még mindig nálatok van.

– Így igaz. A Toronyban őrizzük. Ennek ellenére kihoztuk abból a páncélteremből, ahol eddig vigyáztunk rá. Múlt éjjel betörtek oda. Ezt onnan tudom, mert azt a helyiséget különleges fonatokkal őriztem. Az Árnyék tisztában van azzal, hogy nálunk van a Kürt. A Sötét Úr rabszolgái már javában keresik. Nem tudják használni. A Kürt Mathez kötődik, amíg csak él. Ha azonban az Árnyék rabszolgái megszerzik maguknak, akkor Mat nem tud belefújni. Vagy még ennél is szörnyűbb dolgot tehetnének. Megölik a legényt, és utána ők maguk fújnak a kürtbe.

– Azt akarod, hogy a Kürt állandóan mozgásban legyen – ismerte fel Faile. – Az ellátó karavánok között akarod elrejteni, hogy ne lehessen tudni a pontos helyét.

– Legjobb volna, ha egyből odaadhatnánk Matnek – folytatta Elayne. – Ő azonban időnként... Kissé nehezen kezelhető. Úgy reméltem, hogy itt lesz ezen a gyűlésen.

– Ebou Darban van – árulta el Perrin. – Valamilyen dolga akadt a seanchanokkal.

– Elmondta neked? – kérdezte Elayne.

– Hát nem egészen – válaszolta zavartan Perrin. – Van... egyfajta összeköttetés közöttünk. Néha megjelenik előttem, hogy hol van, és mit csinál.

– Az a fickó sosincs ott, ahol kellene – mérgelődött Elayne.

– Ennek ellenére valahogy mégis mindig fel szokott bukkanni – figyelmeztette a szakállas ifjú.

– A seanchanok az ellenségeink! – csattant fel a királynő.. – Figyelembe véve, hogy mit művelt Mat, ezt valahogy képtelen felfogni. Remélem, nem keveredik bajba...

– Majd én elintézem a dolgot – vágott a szavába Faile. – Gondoskodni fogok Valere Kürtjéről. Megőrzöm és eljuttatom Mathez.

– Egyikőtöket sem akarom megsérteni – ellenkezett Elayne. – De vonakodom megbízni abban, akit nem ismerek nagyon jól. Éppen ezért kértelek meg téged rá, Perrin.

– Márpedig ez gondot jelent, Elayne – magyarázta az ifjú. – Ha az ellenségeink tényleg elszántan keresik a Kürtöt, akkor pontosan arra számítanak majd, hogy te meg Egwene az egyik jó ismerősötökre bízzátok. Válaszd Faile-t! Nincs senki, akiben jobban bíznék nála. Nem lesz gyanús, mivel semmilyen kapcsolatban sem áll a Fehér Toronnyal.

Elayne lassan bólintott.

– Hát legyen. Megüzenem majd, hogyan jut el hozzátok. Egyelőre kezdjétek el begyűjteni a készleteket. Ideje kialakítani az ellátó útvonalakat. Túl sokan tudnak a Kürtről. Miután átadtam nektek, látványosan elküldök öt követet a Fehér Toronyból. És majd útjukra bocsátom a megfelelő híreszteléseket. Remélem, az Árnyék majd azt gondolja, hogy a Kürtöt az öt csapat egyike őrzi. Azt akarom, hogy valójában olyan helyen legyen, amire senki sem számít. Legalábbis mindaddig, amíg Matrim kezébe nem nyomhatjuk.

– Négy hadszíntéren küzdünk, Mandragoran nagyúr – ismételte meg Bulen. – Ezt mondták a hírnökök. Caemlynben, Shayol Ghulban, Kandorban és itt. Azt akarják, hogy mi meg a kandoriak feltartsuk a trallokokat, miközben először az andori ellenséget semmisítik meg.

Lan felmordult. Mandarb nyergében megkerülte az elesett trallokok bűzlő hullahegyét. A tetemekből valóságos sánc épült. Lan öt asha'manje felhalmozta a holttesteket, így sötét, véres dombok emelkedtek a Fertő kijárata, a gyülekező árnyfattyak előtt.

Mindez persze gyomorforgató bűzzel járt. Lan jó pár őrszem előtt elügetett. A katonák sarjlevelet szórtok a tüzeikbe, hogy valahogy elnyomják az émelyítő szagokat.

Közeledett az éjszaka, közeledett a legveszélyesebb időszak. Szerencsére a fekete felhők miatt az éjszakát olyan áthatolhatatlan sötétség uralta, hogy még a trallokok sem láttak semmit. Ezzel szemben annál jobban kedvelték a hajnalt. Pirkadatkor az emberek szeme még semmit sem látott, ám az árnyfattyak nagyon is tisztában voltak a környezetükkel.

Az egyesített határvidéki seregek hatalmas támadása visszaszorította a trallokokat a Rés északi kijárata felé. Óráról órára érkeztek az erősítések Lan táborába. Pikások és gyalogság jött. Úgy érezte, hogy sokkal jobb a helyzetük, mint egy nappal korábbban.

Ennek ellenére komor gondolatok gyötörték. Ha igaz, amiről Bulen beszélt, akkor a serege jó ideig itt marad. Le kell kötniük az ellenség erejét. Jóval kevesebb katonát kap majd annál, mint amit szeretett volna. Ugyanakkor semmi kivetnivalót nem talált az elképzelések egészében.

Elért arra a részre, ahol a shienari lándzsások éppen a lovaikat látták el. Egy alak vált ki közülük és Lan elé ügetett. Easar király zömök, elszánt férfi volt. Fején már megőszült a varkocs. Nemrég érkezett meg Merrilor mezejéről, miután egész nap segített kidolgozni a haditerveket. Lan meg akart hajolni lova nyergében, ám megdermedt, mert az uralkodó hajolt meg előtte.

– Felséges úr? – kérdezte Lan.

– Agelmar meghozta ennek a hadszíntérnek a terveit, dai shan – magyarázta Easar király, és felzárkózott Lan mellé. – Szeretné megbeszélni velünk az egészet. Nagyon fontos, hogy te is ott legyél. Malkier zászlaja alatt harcolunk. Mindannyian beleegyeztünk ebbe.

– Tenobia is? – kérdezte Lan őszinte döbbenettel.

– Az ő esetében egy kis ösztönzésre volt szükség. De belátta, amit be kellett látnia. Arról is értesültem, hogy Ethenielle király is eljön Kandorból és csatlakozik hozzánk. A határvidékiek egyesített erővel küzdenek ebben a csatában. Közös erőnknek te leszel a feje.

Lassan mindent elnyelt a szürkület. Kétoldalt lándzsások hosszú sorai tisztelegtek Easarnak. A shienariakat a világ legjobb nehézlovasságának tartották. Ezeken a sziklákon már számtalan alkalommal harcoltak, és ugyanennyi alkalommal adták az életüket, hogy megvédjék a dús déli földeket.

– Jönni fogok – egyezett bele Lan. – De ezzel olyan súlyt tettetek a vállamra, mintha három hegy nehezedne rám.

– Tudom – bólintott Easar. – De akkor is követni fogunk, dai shan. Mindaddig, még meg nem hasad az ég, míg szilánkokra nem repednek lábunk alatt a sziklák, míg véget nem ér magának a Keréknek a forgása. Vagy hogy a Fény áldása ragyogjon ránk, míg minden kard békességben nem nyugodhat.

– Mi lesz Kandorban? Ha a királynő idejön, ki fogja vezetni ezt a csatát?

– A Fehér Torony hadba vonult, hogy ott csapjon össze az árnyfattyakkal – magyarázta Easar. – Te magasba emelted az Arany Darut. Eskünk kötelezett minket arra, hogy a segítségedre jöjjünk. Meg is tettük.

Habozni kezdett, aztán komor hangon folytatta:

– Kandor menthetetlenül elesett, dai shan. Ezt a királynő is belátja. A Fehér Torony ereje nem azért ment oda, hogy visszafoglalja, hanem mert útját kell állni az árnyfattyaknak. Nehogy más területeket is lerohanjanak.

Megfordultak és elügettek a lándzsások sorai között. Az emberek tudták, hogy napnyugtakor nem mehetnek el a lovaik közeléből. Kihasználták a nyugalom idejét. Rendbe szedték a vértjüket, a fegyverüket, gondoskodtak a lovukról. Mindegyik shienari egy hosszú kardot erősített a hátára. Némelyik kettőt is. Valamennyien buzogányt és tőröket tűztek az övükbe. Nem bízták magukat kizárólag a lándzsáikra. Ha egy ellenségnek sikerült szűk helyre beszorítani őket, ahonnan nem lehetett rohamot indítaniuk, akkor az is kiderült volna, hogy mennyire veszélyesek a közelharcban is. Legtöbben sárga zubbonyt viseltek összetett lemezből és láncingből álló vértezetük fölött. Mellüket fekete sólyom rajza ékesítette. Komoly arccal, egyenes háttal tisztelegtek. A shienariak nem szoktak mosolyogni. A Határvidék már csak ilyen hatással volt az ott élőkre.

Lan megtorpant a lovával, és rövid habozás után hangosan megszólalt:

– Mire fel ez a nagy gyász?

A közelben álló katonák a kérdező felé fordultak.

– Talán nem erre képeztek ki minket? – harsogta Lan. – Nem erre készültünk egész életünk során? Nem ez a létezésünk értelme? Ezt a háborút nem gyászolni kell. Más népek talán elhanyagolták a kötelességüket, de mi nem. Felkészültünk és most eljött a dicsőség ideje.

Halljam hát a nevetéseteket! Lássam, hogy boldogok vagytok! Éljenezzük meg az elesetteket, és igyunk őseink tiszteletére, akik ilyen jól kiképeztek minket! Ha holnap meghalsz, büszkén várd az újjászületésedet! Elérkezett az Utolsó Csata, és mi készen állunk!

Lan maga sem tudta volna megmondani, hogy miért mondta ezeket a szavakat. Kiáltására válaszul dübörgő üvöltés támadt.

– Dai shan! Dai shan! Előre az Arany Daruval!

Az sem kerülte el a figyelmét, hogy néhány katona sietve papírra vetette sorait, hogy eljuttassák azokhoz is, akik nem lehettek itt.

– Egy született vezető szíve dobog a kebledben, dai shan – jegyezte meg Easar, amikor továbbügettek.

– Nem erről van szó! – ellenkezett maga elé meredve Lan. – Ki nem állhatom az önsajnálatot! A katonák közül túlságosan is sokan viselkedtek úgy, mintha éppen a halotti leplüket készítették volna elő.

– Ennek a dobnak nincsen ütője – válaszolta halkan Easar, és megrántotta a lova kantárját. – A kútnak nincsen kereke. Nem szól a hang a dalban, mégis az enyém, mondom halkan. Mégis az enyém, mondom halkan.

Lan elkomorodva a király felé fordult. A zömök harcos azonban nem magyarázta meg, hogy miért ezt a verset választotta. Ha népe kifejezetten komor jellemű volt, akkor a királyuk még náluk is jobban. Easar olyan sebeket viselt a lelkén, amelyeket senkivel sem akart megosztani. Lan ezért nem tett neki szemrehányást. Hiszen saját maga is pontosan ugyanezt tette.

Ma éjjel azonban azt látta, hogy Easar halványan elmosolyodott. Bármi miatt is idézte a költeményt, jobb kedvre derült.

– Rydding-erdei Anasait idézted? – kérdezte Lan. Easar meglepődött.

– Te olvastad Anasai munkáját?

– Moiraine sedai egyik kedvence volt ez a költőnő. Ez a pár sor nagyon úgy hangzott, mintha ő írta volna.

– Anasai kizárólag elégiákat írt – magyarázta Easar. – Ezt az apjának írta. Világosan megmondta, mit tehetünk ezzel a verssel. Némán elolvashatjuk, de hangosan csak akkor szabad kimondani, ha az helyénvaló lesz. Azt viszont nem mondta meg, hogy mikor lesz helyénvaló.

Elértek a hadisátrakhoz és leszálltak a nyeregből. Alig ért azonban földet a lábuk, máris felhangzott a kürtök riasztó zaja. Mind a ketten a zaj irányába fordultak, és Lan öntudatlanul is megérintette a derekáról lógó kardot.

– Menjünk oda Agelmar nagyúrhoz! – próbálta meg Lan túlharsogni a harcosok üvöltését és a fegyverzet csörgését. – Ha a zászlóm alatt harcoltok, akkor boldogan elfogadom a fővezér rangját.

– Habozás nélkül? – tudakolta Easar.

– Mégis mi vagyok én? – kérdezte Lan, és fellendült a nyergébe. – Talán egy elfelejtett faluban élő birkapásztor? Eleget teszek a kötelességemnek. Ha olyan bolondokat vetett elém a sors, akik megtettek a vezérüknek, akkor nagyon is hajlandó vagyok csatába vezetni őket.

Easar bólintott. Tisztelgett és a szája szélében ismét megjelent a halvány mosoly. Lan viszonozta a tisztelgést, majd vágtatva elindult a tábor középpontja felé. A táborhely peremén fellobogtak a fáklyák. Az asha'manek Kapukat nyitottak a számos haldokló, délvidéki erdő egyikébe. A katonák rengetek tűzifát gyűjtöttek. Ha Lanon múlik, akkor az az öt fókuszáló egy cseppnyi erőt sem pocsékol a trallokok legyilkolására. Ők ennél sokkal hasznosabb dolgokat is csinálhattak.

Narishma tisztelgett az elvágtató Lannak. Az egykori őrző nem lehetett biztos abban, hogy a nagy kapitányok szándékosan küldtek-e ide határvidéki asha'maneket, de nem nagyon hitte volna, hogy a véletlen műve volt ez a döntés. Minden határvidéki nemzetet képviselt egy fekete ruhás. Az egyiküknek malkieriek voltak a szülei.

Mert együtt harcolunk.

Nyolcadik fejezet

A romba dőlt város

Holdárnyék, a királynői istállóból származó, sötétbarna kanca nyergében ülve Elayne Trakand keresztülügetett azon a Kapun, amit az előbb nyitott.

Az istálló azóta már a trallokok kezére került. A gyönyörű hátas társait pedig mostanra már bizonyára elnyelték a szörnyetegek üstjei. Elayne nem is akart arra gondolni, hogy még micsoda – hogy még kicsoda – kerülhetett bele azokba a főzőedényekbe. Határozott arcot vágott. Egyetlen katonája sem neszelheti meg, hogy a királynőjük elbizonytalanodott.

A hegy, amelyiken előbukkant jó ezerhossznyira emelkedett Caemlyn északnyugati részétől. Egyetlen íjjal sem lehetett idáig ellőni, de mégis elég közel voltak ahhoz, hogy alaposan szemügyre vehessék a várost. Az örökösödési háborút követően számos zsoldossereg táborozott ezek között a hegyek között. Mostanra kivétel nélkül vagy beálltak a Fény valamelyik hadseregébe, vagy szétszéledtek. A vidék megtelt csavargó tolvajokkal és fosztogatókkal.

Az előőrs már átfésülte ezt a területet. Guybon kapitány tisztelgett, amikor a királynő testőrségének tagjai – férfiak és nők vegyesen – körülvették Elayne lovát. A levegő még mindig füstszagtól bűzlött. Elayne keserű arccal bámulta a sűrű, fekete felhőkbe burkolódzó Caemlynt. A város úgy okádta magából a füstöt, mint maga a Sárkánybérc. A királynőt eleve komor gondolatok gyötörték. A kedve most még rosszabb lett.

Egykor oly büszke nagyvárosa elpusztult. A halotti máglyából legalább száz füstoszlop emelkedett az eget borító viharfelhők felé. Eszébe jutottak a tavaszi tüzek, amikor a földművesek időnként lángra lobbantották a termőföldjeiket, hogy vetés előtt megszabaduljanak a gaztól. Elayne még száz napig sem ülhetett Caemlyn trónján, és máris elvesztette a várost.

Ha a sárkányok erre képesek egy város ostromakor – gondolta, miközben alaposan megnézte magának azt a falat, amit Talmanes serege átütött –, akkor a világnak valóban meg kell változnia. Többé már nem háborúzhatunk úgy, ahogy eddig tettük.

– Mit gondolsz, hányan is lehetnek? – fordult az oldalt felzárkózó férfi felé. Talmanes csupán egyetlen napig pihent az után a megpróbáltatás után, amit igazából nem is élhetett volna túl. Talán jobb lett volna, ha Merrilorban marad. Azt biztosra lehetett venni, hogy a közeljövőben nem sok hasznát fogják látni a harcvonalban.

– Lehetetlen meghatározni a pontos számukat, ameddig a városban rejtőzködnek, felséges királynőm – válaszolta a főtiszt, és meghajolt a lova nyergében. – Tízezrével, de talán százezrével rejtőzködnek odabent.

A fickó meglehetősen rosszul érezte magát a királynő közelében. Pontosan úgy viselkedett, ahogy a cairhieniek szoktak ebben a helyzetben. Valósággal elárasztotta udvarias körmondataival. Állítólag ő volt Mat egyik legmegbízhatóbb főtisztje. Elayne persze azt gondolta volna, hogy ha valaki ilyen hosszú időt tölt Mat társaságában, az súlyos károsodással járt volna az erkölcsiségére. Talmanes azonban még csak nem is káromkodott. Egyszer sem. Milyen kár.

A sárga fű fölött újabb Kapuk jelentek meg. Előbukkant a királyi sereg. Elfoglalták a környező mezőket és a hegyek csúcsát. Hatalmas hadsereg élén állt. Számos siswai'aman is eljött, hogy felduzzasszák a királynői testőrség és az andori hadsereg létszámát. E két egység élén Birgitte és Guybon kapitány állt. Az aielek egy másik nagy csapata – hajadonok, tudós asszonyok és a maradék harcos – északra fog menni Shayol Ghulba Randdel.

Csupán egy maroknyi tudós asszony kísérte el Elayne-t. Azok, akik Perrint követték. Elayne ennél azért több fókuszálót szeretett volna. Ennek ellenére ott volt persze még a Vörös Kéz Bandája, meg a sárkányaik. Az újfajta fegyverek talán ellensúlyozni tudják a tényt, hogy a királynő összes többi fókuszálója csupán a Vérség soraiból terült ki. Közülük a legtöbben nem voltak különösebben erősek, ha az Egyetlen Hatalmat kellett használniuk.

Perrin és a követői is itt voltak. Caemlyn alá vonult Mayene Szárnyas Őrsége, Ghealdean lovassága, a fehérköpenyek – nem mintha Elayne tisztában lehetett volna azzal, hogy mit is gondoljon róluk –, valamint Tam vezetésével a folyóközi íjászok egy százada. Igen nagy csoportot jelentett a magukat Farkasőrségnek nevező harcosok közössége. Ebben az egységben elsősorban felfegyverzett menekültek szolgáltak. Némelyikük már kapott katonai kiképzést. És persze még ott volt Bashere nagyúr, őt pedig elkísérte a Sárkány Légiója.

Elfogadta Bashere terveit. A híres kapitány felkészült Caemlyn felmentésére.

Nem itt, hanem az erdőségben kell harcolnunk – magyarázta a hadúr. – Az íjászok majd vérfürdőt rendeznek a közeledő trallokok soraiban. Ha ezek a legények tényleg olyan jól mozognak az erdőben, mint amit hallottam róluk, akkor a visszavonulás során is legalább olyan súlyos veszteségeket fognak tudni okozni.

Az erdőségben az aielek is aranyat érnek majd. A trallokok a fák között nem tudják arra felhasználni a tömegüket, hogy lerohanják az ellenfeleiket. Bashere a közelben ügetett. Rand alighanem a lelkére kötötte, hogy vigyázzon Andor királynőjére. Mintha már nem lett volna az is éppen elég, hogy Birgitte a legkisebb neszre is állandóan a fegyvere után kapkodott.

Rand nagyon jól teszi, ha megússza ép bőrrel, hogy majd jól a képébe vághassam, amit róla gondolok – morfondírozott a királynő, és gyanakodva figyelni kezdte a Birgittével halkan közeledő Bashere-t. A karikalábú férfi büszkén megpödörte vastag bajuszát. Hát nem éppen úgy beszélt Elayne-nel, ahogy azt egy királynő elvárhatta volna egy közönséges halandótól... Másrészt viszont Saldaea királynője Bashere unokahúga volt, így teljes mértékben elképzelhető volt, hogy a nagyúr nem tiszteletlen, csak már nagyon hozzászokott az uralkodók társaságához.

Bashere az első számú trónörökös! – figyelmeztette Elayne magát. Kettőjük együttműködése elősegítheti, hogy megszilárduljon Andor és Saldaea kapcsolata. A királynő még mindig örömmel vette volna, ha az egyik gyermeke felülhet Saldaea trónjára. A hasára tette a kezét. A kicsik gyakran rugdalóztak, és a könyöküket is előszeretettel használták. Miért nem mondta senki, hogy ez az érzés annyira fog hasonlítani a... felpuffadásra. Sajnálatos módon minden emberi számítást felrúgva Melfane valahonnan megint szerzett kecsketejet.

– Mi a helyzet? – kérdezte Elayne, amikor Birgitte és Bashere odaértek hozzá. Talmanes arrébb léptetett, hogy az újonnan érkezők a királynő mellé állhassanak.

– Megjöttek a városba küldött felderítők jelentései – szólalt meg Bashere.

– Bashere-nak igaza volt – jelentette ki Birgitte. – A trallokok urai véget vetettek a pusztításnak. Most már csak elvétve gyújtogatnak. A város legalább felerészben még áll. A rengeteg füst nagy része nem a lángoló épületekből száll fel, hanem a tábortüzekből.

– A trallokok ostobák – folytatta Bashere. – Ám a félemberek nem azok. Otromba szolgáik a legnagyobb örömmel romba döntötték volna az egész várost. A trallokok legszívesebben mindenfelé gyújtogattak volna, ez viszont azzal a veszéllyel fenyegette volna őket, hogy zabolátlanul elszabadulnak a lángok. Bármi legyen is a viselkedésük oka, őszintén be kell vallanunk, nem tudjuk, hogy mire készül az Árnyék. Az viszont biztos, hogy most már képesek lesznek egy darabig megvédeni a várost, ha erre támad kedvük.

– Ezzel fognak próbálkozni? – kérdezte Elayne.

– Őszintén megmondom, nem tudom – válaszolta Bashere. – Nem ismerjük a terveiket. Lehet, hogy Caemlyn elfoglalása csupán elterelő hadművelet volt. Zavart akartak kelteni, és megpróbálták megfélemlíteni a katonáinkat. Ugyanezzel az erővel persze az is elképzelhető, hogy erődítményként meg akarják tartani. Lehet, hogy innen kiindulva próbálják meg zaklatni a csapatainkat. Annak idején, a trallok háborúk korában az enyészek pontosan ebből az okból ragaszkodtak a városokhoz.

Elayne bólintott.

– Bocsánat, felséges asszony – szólat meg egy új hang. A nyeregben megfordulva megpillantotta az egyik folyóközi önkéntest. A vezetőjük egyikét. Mi is Tam alvezérének a neve? Dannil – jutod a királynő eszébe. – Így hívják.

– Felséges királynő – kezdte el újra Dannil. Picit habozott, ám utána egészen folyékonyan beszélt. – Aranyszemű nagyúr elhelyezte az embereit az erdőben.

– Talmanes úr, a helyükön vannak a sárkányaid is?

– Már majdnem – válaszolta Talmanes. – Felséged megbocsát, de nem vagyok egészen biztos abban, hogy szükségünk lesz az íjászokra, miután tüzet nyitottunk a sárkányokkal. Egészen biztos abban, hogy először nem az új fegyvereket kellene bevetnünk?

– Rá kell vennünk a trallokokat arra, hogy csatába szálljanak ellenünk – magyarázta Elayne. – A korábban már felvázolt tervünk lesz a legalkalmasabb erre. Bashere, mit gondolsz a várost illető tervemről?

– Azt hiszem, hogy minden szinte teljesen készen áll, de azért még ellenőrizni fogom – válaszolta a hadúr, és töprengve megcsavarta a bajusza végét. – Felséged asszonyságai egészen tisztességes Kapukat nyitottak. Mayene elég olajat adott, de egészen biztosan ilyen végzetes módszert akarunk alkalmazni?

– Igen.

Bashere csendben figyelt. Talán részletesebb választ, esetleg egy magyarázatot várt. Amikor a királynő nem válaszolt, a hadúr elléptetett, és kiadta az utolsó parancsokat. Elayne megfordult a lovával, hogy elügethessen a felsorakozott katonák arcvonala előtt. Nem messze az erdő szélén túl helyezkedtek el. Így az utolsó percek során igazából nem túl sok tennivalója akadt, hiszen a konkrét parancsokat egyébként is a harctéri parancsnokok fogják kiadni. Ennek ellenére nagyon is helyénvalónak tűnt, hogy mindenki láthassa, amint magabiztosan végiglovagol közöttük. Amerre lépdelt, ott a katonák magasabbra tartották a pikáikat és felemelték az állukat.

Elayne maga továbbra is a füstölgő várost bámulta. Nem volt hajlandó elfordulni és nem engedte meg, hogy magával ragadja a harag. Szüksége volt még erre az érzelemre.

Nem sokkal később Bashere visszatért.

– Készen állunk. A még álló épületek jelentős részének olajjal töltöttük meg a pincéjét. Talmanes és a többiek is a helyükön vannak. Ha felséged őrzője visszatér, és a Vérségek készen állnak az új Kapuk megnyitására, akkor bele is vághatunk.

Elayne bólintott, majd gyorsan levette a hasáról a kezét, mert észrevette, hogy Bashere a pocakját bámulta. A királynő nem is volt tudatában annak, hogy az előbb már megint megfogta a hasát.

– Mit gondolsz arról, hogy terhesen szállok csatába? Hibái követek el?

A hadúr megcsóválta a fejét.

– Nem. Csupán jól mutatja, hogy milyen kétségbeesett helyzetbe kerültünk. A katonák gondolkodóba esnek. Komolyabbak lesznek. Ezenfelül...

– Már miről?

Bashere megvonta a vállát.

– Felséged terhessége talán arra emlékezteti őket, hogy nem minden haldoklik a világban.

A királynő ismét a távoli város felé fordult. A földművesek tavasszal azért égették fel a szántóikat, hogy felkészítsék az új élet befogadására. Talán Andor is éppen ezen ment keresztül.

– Mondd csak! – folytatta Bashere. – El fogod árulni az embereknek, hogy a Sárkány nagyúr gyermekét őrzöd a méhedben?

A gyermekeit – javította ki magában Elayne.

– Bashere nagyúr, olyan dolgot vélsz tudni, ami lehet, hogy igaz, de az is lehet, hogy nem.

– Nős vagyok és van egy leányom. Jól ismerem azt a ragyogást, ami feltűnik felséged szemében, ha a Sárkány nagyúrra néz. Egyetlen nő sem simítja végig ezzel az áhítattal a gömbölyödő hasát, ha közben nem a gyermeke atyjára tekint.

Elayne összeszorította a száját.

– Miért kéne eltitkolni? – tudakolta a nagyúr. – Hallottam ám, hogy mit gondol néhány harcosunk. Egy másik fickót, egy Mellar nevű árnybarátot emlegetnek. Valamikor ő volt a testőrség kapitánya. Én belátom, hogy alaptalanok ezek a szóbeszédek, de mások nem ilyen bölcsek. Könnyedén véget lehetne vetni a pletykálkodásnak, ha felséged úgy akarja.

– Rand gyermekei könnyen céltáblává válhatnának – felelte a királynő.

– Aha... – válaszolta a férfi. Végighúzta az ujját a bajuszán.

– Ha nem értesz egyet a véleményemmel, Bashere, akkor nyugodtan ellenkezz. Ki nem állhatom, ha valaki hajbókol előttem.

– Én aztán nem hajbókolok, jó asszony! – mordult fel Bashere. – Mindazonáltal nem igazán tudnám elhinni, hogy a királynő gyermeke nagyobb veszélyben lenne, mint amilyenben most is van. Hiszen felséged a Fény seregeinek legfőbb parancsnoka! Úgy vélem, az embereid megérdemlik, hogy pontosan tudják, miért is harcolnak.

– Ehhez ugyanúgy semmi közöd, mint ahogy nekik sincs – vágott vissza Elayne.

Bashere összevonta a szemöldökét.

– Nem tartozik talán az alattvalókra, hogy ki lesz a birodalmuk örököse? – kérdezte színtelen hangon.

– Úgy hiszem, megfeledkezel arról, hogy kivel beszélsz, tábornok.

– Talán tényleg így van – biccentett a férfi. – Elképzelhető, hogy túl sok időt töltöttem el Sárkány nagyurunkkal. Már nem úgy látom a dolgokat, mint régen. Az a legény... sosem lehetett tudni, hogy mi jár a fejében. Hol ilyen, hol meg olyan volt. Előfordult, hogy mindenáron tudni akarta a véleményemet. Nyersen őszintének kellett lennem. Legalább ugyanannyiszor előfordult viszont, hogy majdnem letépte a fejemet, mert szóvá tettem, hogy milyen sötét az égbolt.

Bashere megcsóválta a fejét.

– Azért a királyi felség csak gondolja meg. A lányomra emlékeztetsz. Ha ő volna hasonló helyzetben, akkor neki is ezt a tanácsot adnám. Felséged emberei sokkal elszántabban fognak harcolni, ha tisztában vannak azzal, hogy úrnőjük az Újjászületett Sárkány örökösét hordja a szíve alatt.

Férfiak! – gondolta Elayne. – A zöldfülűek majd a nyakukat nem törik, hogy lenyűgözzenek a vakmerőségükkel. Fafejek! Az öregek meg nem tudnak megszabadulni attól a gondolattól, hogy minden fiatal nőnek szüksége van a jó tanácsaikra.

Ismét a város irányába pillantott. Birgitte vágtatott oda hozzájuk. Némán biccentett. Ezek szerint a házak pincéjét megtöltötték olajjal és kátránnyal.

– Meggyújtani! – parancsolta Elayne hangosan.

Birgitte intett a kezével. A Vérség tagjai újabb Kapukat nyitottak. A harcosok égő fáklyákat vágtak be Caemlyn pincéibe. Nem kellett sokáig várniuk arra, hogy a város fölött immár sokkal sötétebb, sokkal fenyegetőbb füstoszlopok lebegjenek.

– Ezt aztán nem lesz könnyű eloltani – suttogta Birgitte. – Főleg, mert régóta tart ez a száraz idő. Úgy fog lángolni az egész város, mint egy hatalmas kiszáradt szénaboglya.

A hadsereg némán bámulta a lángban álló várost. Mindenekelőtt a királynői testőrség és az andori katonaság bámult kőmerev arccal. Néhányan tisztelegtek közülük. Pontosan úgy, ahogy egy elesett hősnek is tisztelegtek volna.

Elayne összeszorította a fogát, de végül megszólalt:

– Birgitte, add a testőrök tudtára: gyermekeimnek apja az Újjászületett Sárkány.

Bashere elmosolyodott. A kibírhatatlan fickó! Birgitte is somolygott, miközben ment, hogy továbbadja a bejelentést. Kibírhatatatlan némber!

Andor gyermekei szálegyenes háttal még büszkébben álltak, miközben a lángoló fővárosukat nézték. A városkapukon át trallokok tódultak elő. Kiűzte őket a pokoli tűz. Elayne gondoskodott arról, hogy a szörnyszülöttek észrevegyék a hadseregét. Utána kiadta a parancsát: Indulunk északra!

Megfordult a lovával.

Caemlyn halott. Bevetjük magunkat az erdőbe. Az árnyfattyak majd jönnek utánunk!

Androl szája tele volt földdel, amikor magához tért. Felnyögött, megpróbált a hátára fordulni, de nem sikerült. Mintha megkötözték volna. Köpködni kezdett, megnyalta az ajkát, majd nagyot pislogott sáros szemével.

Jonneth és Emarin között gúzsba kötve feküdt a fal mellett. Kezdett visszaemlékezni arra... a Fényre! Leszakadt a mennyezet.

Pevara? – gondolta némán. Megdöbbentette, hogy máris milyen természetesnek érezte, hogy így próbált meg azzal az asszonnyal beszélni. Válaszul csupán elmosódott, ködös gondolatokat kapott. A kötés révén tudhatta, hogy a nő is itt van a közelben. Bizonyára őt is gúzsba kötötték. Képtelen volt megérinteni az Egyetlen Hatalmat. Hiába nyújtózkodott utána, beleütközött egy láthatatlan, elszigetelő falba. A kötelet valamiféle földbe vert kampóhoz rögzítették. Nem tudott mozogni.

Nagy erőfeszítés árán legyűrte a feltámadó pánikot. Sehol sem látta Nalaamot. Hol lehetett? Kis csoportjuk megkötözve feküdt egy nagyobb kamrában. A levegőt áthatotta a nedves föld szaga. Még mindig föld alatt voltak, Taim titkos tömlöcében.

Ha ránk szakadt a tető – gondolta Androl –, akkor bizonyára elpusztulhattak a cellák. Ez megmagyarázza, hogy miért vannak mindannyian megkötözve, de nem bezárva.

Valaki zokogott.

Nagy erőfeszítések árán megfordult és észrevette Evint. A megkötözött fiatalember remegve sírt.

– Nincs semmi baj, Evin – suttogta Androl. – Valahogy majd csak kikerülünk innen.

Evin döbbenten bámult a beszélőre. Az ifjút nem úgy kötötték meg, mint a többieket. Ő ült, viszont hátrakötötték a kézét.

– Androl? Androl, annyira sajnálom.

Az asha'man érezte, ahogy görcsbe rándult a gyomra.

– Mit sajnálsz, Evin?

– Rögtön azután jöttek, hogy ti elmentetek. Azt hiszem, Emarint akarták. Hogy átállítsák. Mivel nem volt ott, azok elkezdtek kérdezősködni, fenyegetőzni. Megtörtek, Androl. Olyan könnyen megtörtem. Annyira sajnálom...

Szóval akkor Taim nem a két megölt őrszemre figyelt fel.

– Nem a te bűnöd, Evin.

Léptek zaja hallatszott a közelből. Androl megpróbált ájulást színlelni, de valaki belerúgott.

– Hallottam, hogy jár a szád, ajtónálló! – förmedt rá Mishraile. Az aranyhajú férfi lehajolt és a fogoly képébe bámult. – Örömmel foglak kibelezni azért, amit Coterennel tettetek.

Androl kinyitotta a szemét, így tanúja lehetett annak, ahogy Mezar és Welyn bevonszolta Logain magatehetetlen testét. A földre lökték. Logain megmoccant és felnyögött, amikor megkötözték. A két fekete ruhás alak felkelt. Egyikőjük leköpte Androlt, mielőtt odaléptek volna Emarin elé.

– Ne őt! – hallatszott Taim hangja valahonnan a közelből. – Az a siheder következik. A Sötétség Nagyura eredményeket akar. Logainnel túl sok időt elpocsékoltunk.

Evin még hangosabban zokogott, amikor Mezar és Welyn odaléptek hozzá és megragadták a karját.

– Ne! Ne! Taim, hogy égnél meg a Fényben! – üvöltötte Androl, és megpróbált felülni. – Hagyjátok békén! Inkább engem vigyetek!

Taim a közelben állt. Hátratett kézzel bámult a börtönbe. Élesre vasalt fekete egyenruhája az asha'manek öltözékére hasonlított, ám a szövetet ezüsttel szegélyezték. Nem volt jelvény a gallérján. Vicsorogva Androl felé fordult.

– Mi az, hogy téged? Talán egy olyan fickóval álljak a Sötétség Nagyurának színe elé, aki még ahhoz is gyenge, hogy megrepesszen egy kavicsot? Már rég ki kellett volna, hogy hajítsalak innen!

Taim két bűntársa nyomába eredt, akik magukkal rángatták a kétségbeesetten rúgkapálódó Evint. Androl üvölteni kezdett. Addig bömbölt, amíg hang jött ki a torkán. Evint a csarnoknyi méretű földalatti helyiség másik végébe vitték át. Androl képtelen volt abba az irányba fordulni, mert a rövid póráza nem engedte. Lehajtotta a fejét és becsukta a szemét. Ettől még ugyanolyan jól hallotta a halálra vált szerencsétlen Evin sikoltozását.

– Androl – suttogta Pevara.

– Csend legyen! – szólt rá Mishraile. A figyelmeztetést egy rúgás csattanása és Pevara nyögése követte.

– Ezt a fickót már tényleg nagyon utálom, hallatszott Pevara üzenete.

Androl nem válaszolt.

– Vették maguknak a fáradságot, hogy kiássanak minket a beomlott szobából – folytatta a nő. – Pár dologra emlékszem, de aztán elszigeteltek és leütöttek. Azóta talán még egy nap sem telt el. Ha nem tévedek, Taim le van maradva. Nem tudott elég Rémurat teremteni. Kevesen álltak át az Árnyék oldalára.

Ebben az üzenetben szinte már jókedv csengett.

A hátuk mögött elhallgatott Evin sikoltozása.

– Oh, a Fényre! – üzente Pevara. – Evin volt az? – A gondolataiból azonnal eltűnt a jókedv. – Mi történik itt?

– Átállítják az Árnyék oldalára – küldte vissza Androl az üzenetet. – Az akaraterő fontos szerepet játszik abban, hogy ki meddig tud ellenállni. Ezért van az, hogy Logaint még mindig nem tudták legyűrni.

Pevara aggodalma mintha melegséggel töltötte volna el a kötés révén. Minden aes sedai olyan, mint ő? A férfi korábban azt gondolta róluk, hogy nincsenek is érzéseik. Pevara azonban szinte valamennyi érzelemre képes volt. Igaz, ezzel egyidejűleg szinte már emberfeletti elszántsággal kordában tartotta az érzelmeit. Azokat, amelyek hatással lehettek volna a viselkedésére. Talán ezt is az évtizedes gyakorlatnak köszönhette?

– Hogyan fogunk elszökni? – tudakolta a nő.

– Megpróbálom kioldozni a csomót. Elzsibbadtak az ujjaim.

– Látom a csomódat, elég erős, de majd megpróbállak irányítani.

Androl bólintott, és nekiláttak a munkának. Pevara leírta a csomók pontos alakját, és Androl megpróbálta az ujjaival kibogozni őket. Nem tudta elég erősen megragadni a kötelet. Ekkor azzal próbálkozott, hogy kioldás nélkül kihúzza belőlük a kezét. Ez sem sikerült. Túl erősen rátekerték a kötelet a karjára.

Mire hajlandó volt beletörődni a vereségbe, már nem éreztet az ujjait. Csuklótól lefele gyakorlatilag leállt a vérkeringése.

– Ez így nem fog menni – üzente.

– Megpróbálom letépni magamról az elszigetelést – válaszolta Pevara. – Lehetséges. Azt hiszem, hogy az elszigetelésünk fonatát egyszerűen elkötötték. Az ilyenfajta záró pajzsok könnyen csődöt mondanak.

Androl egy gondolattal jelezte egyetértését. Nem tudta elhessegetni magától a csalódottság érzését. Vajon meddig bírja még Evin?

Nyugtalanná tette a csend. Miért nem hallott semmit sem? Ekkor megérzett valamit. Fokuszálást. Lehet, hogy a tizenhárom férfi volt az? A Fényre! Ha volt itt tizenhárom myrddraal is, akkor reménytelen helyzetbe kerültek. Mégis mitévők legyenek, ha sikerül kiszabadulni a kötelekből? Olyan sok szörnyszülöttet nem tudnak legyőzni.

– Melyik sziklát választottad? – hangzott fel elméjében Pevara kérdése.

– Tessék?

– Arról meséltél, hogy a tengeri nép gyermekeinek az a szokása, hogy magas sziklák tetejéről leugorva tesznek tanúbizonyságot a bátorságukról. Minél magasabb a szikla, annál bátrabb az ugró. Te meg ott jártál közöttük. Melyik sziklát választottad?

– A legmagasabbat – ismerte be a férfi.

– Miért?

– Úgy gondoltam, ha egyszer már rászántam magamat arra, hogy leugorjak egy szikláról, akkor ezzel az erővel nyugodtan kiválaszthatom magamnak a legmagasabbikat is. Ha már felvállalom a kockázatot, akkor a jutalmam a lehető legnagyobb legyen.

Jól érezte Pevara elismerését.

– El fogunk szökni, Androl. Valahogy.

A férfi bólintott, leginkább csak magának és újra nekiesett a csomónak.

Néhány pillanattal később felbukkantak Taim cimborái. Evin leguggolt Androl mellé. A pillantásában valami lappangott. Valami vészjósló. Elvigyorodott.

– Hát. Ez cseppet sem volt annyira szörnyű, mint amitől tartottam, Androl.

– Jaj, Evin...

– Nem kell aggódnod miattam! – bizonygatta Evin, és megmarkolta Androl vállát. – Remekül érzem magamat. Eltűnt a félelem, eltűnt az aggodalom. Nem kellett volna egész idő alatt ez ellen küzdenünk. Mi vagyunk a Fekete Torony. Egységben az erő.

– Te nem a barátom vagy – gondolta Androl. – Olyan az arcod, mint az övé, de Evin... Oh, a Fényre! Evin meghalt.

– Hol van Nalaam? – kérdezte.

– Sajnos meghalt, amikor beszakadt a tető – csóválta meg a felét Evin. Közelebb hajolt. – Azt tervezik, hogy végeznek veled, Androl. Szerintem meg tudom győzni őket arról, hogy érdemes átállítani téged is. A végén majd hálás leszel érte.

Az Evin szemében lakozó rémisztő lény elmosolyodott, vállon veregette Androlt, majd felállt és beszélgetni kezdett Mezarral és Welynnel.

A hátuk mögött Androl éppen csak hogy észrevette az Emarinhoz sikló tizenhárom árnyékot. Az enyészek köpenye meg sem moccant, ahogy elhurcolták, hogy most őt állítsák át az Árnyék oldalára.

Androl úgy vélte, hogy Nalaam volt a legszerencsésebb, amikor meghalt a földcsuszamlásban.

Kilencedik fejezet

Meghalni csak szépen

Lan kardja egészen nyakszirtig hasította a myrddraal koponyáját. Visszatáncolt Mandarbbal, és hagyta, hogy a rángatózó enyész kimúljon. Ahogy ott vergődött, koponyadarabkák hullottak a földre. Bűzlő fekete vére ráömlött a sziklára. Azon a kődarabon már tucatnyi különféle vér keveredett össze.

– Mandragoran nagyúr! – Lan a hang irányába fordult. Az egyik embere a tábor felé mutatott, ahonnan ragyogó vörös fénysugár emelkedett a magasba.

Máris dél van? – csodálkozott Lan. A magasba emelte a kardját és jelezte malkieri harcosainak, hogy ideje visszavonulni. Helyüket kandori és arafeli könnyűlovasság vette át. Egymás után több nyílzáport zúdítottak a trallokok tömegére.

A bűzt alig lehetett elviselni. Lan és az emberei elvágtattak az arcvonalból. Két asha'mant és egy aes sedait vettek észre. Coladara ragaszkodott ahhoz, hogy tanácsadóként továbbra is Paitar király mellett maradjon. Ők hárman lángra lobbantották a trallok holtesteket. Az árnyfattyak következő hulláma így jóval nehezebben tud majd átmászni a társaik hulláin.

Lan seregei fáradhatatlanul eleget tettek könyörtelen kötelességüknek. Úgy próbálták meg visszatartani a Résből előtörő trallokokat, ahogy a szurok is megakadályozza, hogy a vízsugár betörjön a léket kapott hajóba. Az egyes seregrészek felváltva küzdöttek. Egy bevetés egy óráig tartott. Éjszakánként máglyák és asha'manek világították meg a sötétet. Az árnyfattyak így nem tudtak titokban támadni.

Kétnapnyi kíméletlen, kimerítő küzdelem után azonban Lan már tudta, hogy az alkalmazott taktika végső soron a trallokoknak kedvez. Hiába gyilkolták szekérszám az ellenfeleiket, az Árnyék életeket töltött a nagy támadás előkészítésével. Éjszakánként a trallokok felzabálták a dögöket. Nem kellett amiatt aggódniuk, hogy mi kerül a kondérjukba.

Lan minden önuralmát összeszedve kihúzta magát, miközben hátraügettek. Helyet szorítottak a harcosok következő csoportjának. Legszívesebben lerogyott volna, hogy napokon át aludjon. Bár az Újjászületett Sárkány rengeteg harcost adott a kezére, mindenkinek többször is bevetésre kellett indulnia, még egyetlen nap leforgása során is. Lan gyakran még olyankor is elkísérte az embereket, amikor nem is kellett volna mennie.

A katonáinak nem nagyon maradt ideje aludni. Rendbe kellett hozniuk a felszerelésüket, fát gyűjtöttek a máglyákhoz és utánpótlást hoztak a Kapukon keresztül. Lan alaposan megnézte magának az arcvonalból visszatérő embereit. Vajon mit tehetne azért, hogy erősebbek legyenek? Mellette a hűséges Bulen összegörnyedve ült a nyeregben. Oda kell figyelni rá, hogy a fickó többet aludjon, különben...

Bulen a földre hanyatlott.

Lan káromkodva megállította Mandarbot és leszökkent a hátáról. Odarohant Bulenhez. A férfi üveges tekintettel meredt az égre. Oldalán hosszú sebhely tátongott. A láncing úgy foszlott szét, mint a vitorla, amit már rég ki kellett volna cserélni. Bulen a kabátjával takarta el a láncingbe metszett rést. Lan nem látta, hogy mikor szúrták meg. Azt sem, hogy a bajtársa eltakarta a sebhelyet.

Bolond! – gondolta a vezér, és az ujját Bulen nyakára tette.

Nem érzett pulzust. A harcos meghalt.

Bolond! – gondolta újra Lan. Lehajtotta a fejét. – Semmi pénzért nem tágítottál volna az oldalamról, igaz? Ezért rejtetted el a sebhelyet. Attól féltél, hogy meghalok odakint, miközben te hátra jössz a Gyógyítókhoz.

Vagy ez volt az oka, vagy az, hogy nem akartad, még jobban kimeríteni a fókuszálókat. Pontosan tudtad róluk, hogy már ők is tántorognak a kimerültségtől.

Összeszorította a fogát, megragadta Bulen holttestét és a vállára vetette. Utána végigfektette Bulent a lova hátán, és odakötötte a nyereghez. Andere és Kaisel herceg némán álltak a közelben. Komor ünnepélyes arccal bámulták. A kandori ifjú és a százada általában Lan oldalán szállt harcba. Lan nagyon is tudta, hogy bámulják. Megragadta az elhunyt vállát.

– Úgy haltál meg, ahogy halni kell, barátom – szólalt meg fennhangon. – Nemzedékek zengik majd dicsőségedet. Találj menedékre a Teremtő tenyerében és fogadjon otthon az anya utolsó ölelése.

A többiek felé fordult.

– Nem fogok gyászolni! Gyászoljanak azok, akiknek megbánni valójuk van. Én cseppet sem bánom, hogy ma itt vagyunk! Ennél jobb halál nem is várhatott volna Bulenre. Nemhogy nem siratom, de lelkesen köszöntöm!

Fellendült Mandarb nyergébe. Kihúzta magát, és erősen szorította Bulen lovának kantárát. Senki sem láthatja, hogy mennyire kimerült. Eltitkolja a bánatát.

– Láttátok Bakh halálát? – kérdezte a mellette lovagolóktól. – Az a fickó mindig is magával cipelt egy számszeríjat. A lova hátára kötötte. Hiába veszekedtem vele, megmondtam neki, ha véletlenül elsül a fegyver, akkor az asha'manek a lábánál fogva felakasztják egy szikla tetejére. Tegnap akkor esett el, amikor a kardja elakadt egy trallok vértjében. Benne hagyta és már nyúlt volna a tartalékért, de akkor két másik trallok kiütötte alóla a lovát. Azt hittem, hogy meghalt. Megpróbáltam odasietni hozzá, hát erre mit látok. Nem ott kakaskodik azzal a fényégette számszeríjával a kezében? Két lépésről kilőtte az egyik trallok szemét. A tarkóján jött ki a nyílvessző. A másik trallok ugyan kibelezte, csakhogy addigra már azt is nyakon szúrta – harsogta Lan. – Emlékszem rád, Bakh! Szépen haltál meg.

Egy darabig némán ügettek, aztán megszólalt Kaisel herceg:

– Ragon, hogy ő is milyen szépen ment el közülünk. Egy szál maga megrohant harminc trallokot. Oldalba akartak támadni minket. A merészségével legalább egy tucatnyi harcos életét mentette meg. Időt nyert nekünk. Egyet még akkor is pofán tudott rúgni, amikor lerángatták a nyeregből.

– Hát bizony, Ragon dühöngő őrült volt – bólogatott Andere elismerő mosollyal. – Én is azok között voltam, akiket megmentett. Milyen szép volt a halála. A Fényre, de gyönyörű! Azóta nem láttam ilyen őrült dolgot, hogy pár nappal ezelőtt Kragil nekiugrott annak az enyésznek. Emlékeztek arra, hogy mit művelt...

Mire visszaértek a táborba a harcosok fetrengtek a nevetéstől, Fennhangon magasztalták az elesetteket. Lan magukra hagyta őket. Bulennel az asha'manekhez ügetett. Narishma éppen egy szekérnek nyitott Kaput. Biccentéssel üdvözölte Lant.

– Mandragoran nagyúr?

– Fektesd valamilyen hideg helyre – parancsolta Lan, és leszállt a nyeregből. – Ha véget ér ez a harc, ha felszabadítottuk Malkiert, akkor majd rendes végső nyugvóhelyet akarunk adni a nemes elhunytaknak. Addig is nem akarom, hogy elhamvasszák, vagy hogy megrohadjon. Ő volt az első malkieri, aki visszatért Malkier királyához.

Narishma bólintott. Apró arafeli csengettyűcskék csilingeltek a tincsei végében. Átengedett egy szekeret a Kapun, aztán intett a többieknek, hogy álljanak meg. Bezárta az átjárót, majd újat nyitott. Egy hegy tetejét látták.

Jeges levegő zúdult rájuk. Lan levette Bulent a lováról. Narishma már mozdult volna, hogy segítsen, de Lan intett, hogy nem kell. Nyögve a vállára emelte a holttestet. Amikor a lába belemerült a hóba, a fagyos szél olyan erővel vágódott az arcába, mintha valaki késsel hasogatta volna a bőrét.

Lefektette Bulent a földre, majd letérdelt mellé és óvatosan levette a hadorit a fejéről. Majd Lan viseli a csatában. Így Bulen harca még nem ért véget. Utána majd visszarakja az elhunytra, ha befejeződött a csata. Ahogy azt Malkier ősi hagyományai megkövetelték.

– Jól szolgáltál, Bulen – suttogta halkan. – Köszönöm, hogy nem mondtál le rólam.

Felkelt és belegázolva a hóba, keresztülsietett a Kapun. Vitte magával a hadorit.

Narishma bezárta a Kaput. Lan megkérdezte, hogy merre található ez a hely, mert akkor is meg akarta találni Bulen holttestét, ha esetleg Narishma elesik harc közben. Nem lesznek persze képesek ilyen módon megőrizni valamennyi malkieri holttestét, de már egy is több volt, mint a semmi. Lan a hadori bőrszíját a kardja keresztvasa alá tekerte és erősen megcsomózta. Mandarbot egy lovászra bízta. Felemelte az ujját és szigorú pillantással a csatamén sötét, csillogó szemébe nézett.

– Nehogy még egy lovászt megharapj! – förmedt a csődörre.

Utána ment, hogy megkeresse Agelmar nagyurat. A hadvezér Tenobiával beszélgetett a saldaeai táborrész határán. A közelben kétszázas sorokban íjászok álltak. Az eget fürkészték. Nemrégiben lecsaptak rájuk a draghkarok. Amikor Lan közelebb lépett, a talpa alatt elkezdett remegni és morogni a föld. A katonák szemrebbenés nélkül őrködtek tovább. Már hozzászoktak az ilyesmihez. A föld hangosan nyöszörgött, Lan lába előtt megrepedt a puszta szikla. Hátraugrott, mert a remegés még mindig folytatódott. A sziklát elborította a hajszálvékony erek hálózata. Valami azonban egész egyszerűen nem volt rendben ezekkel a repedésekkel. Túl sötétnek, túl mélynek tűntek. Bár a szikla pereme még mindig remegett, Lan odalépett és belenézett a parányi nyílásokba. Hiába hánykolódott a föld, többet akart tudni ezekről a repedésekről.

Mintha csak a semmibe nyíltak volna. Nem egyszerűen elnyelték, de valósággal magukban szívták a fényt. Mintha a harcos a valóság réseibe pillantott volna le.

A rengés elcsitult. A résekben honoló sötétség néhány pillanatig még megmaradt, de aztán halványulni kezdett. A hajszálrepedések most már közönséges törésvonalaknak tűntek. Lan nyugtalanul letérdelt és alaposabban is szemügyre vette őket. Tényleg azt látta, amit gondolt? Mit jelentsen ez az egész?

Borzongva talpra állt és folytatta az útját. Nem csupán az ember fáradt el ennyire – gondolta. – Meggyengült az anyag is.

Végighaladt a saldaeaiak táborán. A Résben harcoló seregek közül nekik volt a legrendezettebb szálláshelyük. A katonatisztek feleségei igen kemény kézzel ügyeltek a rendre. Lan a legtöbb nem hadra fogható malkierit Fal Darában hagyta. A többi sereg is elsősorban harcosokat hozott magával.

A saldaeaiak azonban mentek a maguk feje után. Általában a Fertőbe ugyan nem kísérték el a férjeiket, de az asszonyok maguk is útra keltek háborúskodás idején. Mindegyikőjük mesterien kezelte a harci kést. Szükség esetén mindhalálig megvédik a táborukat. Most is rendkívül hasznosnak bizonyultak, amikor sor került a készletek összegyűjtésére és szétosztására, és nagyon sokat segítettek a sebesültek ápolása során is.

Tenobia már megint Agelmarral veszekedett. Az ifjú királynőnek nem tetszettek az alkalmazott módszerek. Lan csendben figyelte, ahogy a shienari nagy kapitány némán bólogat. A fiatal nő nem beszélt éppen butaságokat, de túlságosan is vakmerő volt. Azt akarta, hogy nyomuljanak be a Fertőbe és perzseljék fel a trallokok tenyészterületeit is. Végre észrevette Lant.

– Mandragoran nagyúr – szólalt meg, és nagyot villant a szeme. Meg kell hagyni, egészen csinos nőszemély volt. A tekintete csak úgy lángolt és gyönyörű hosszú, fekete haja volt. – Sikeres volt a utolsó támadásod?

– Még több trallok halt meg.

– Dicsőséggel forgatjuk fegyverünk! – kiáltotta büszkén a királynő.

– Elvesztettem egy jó barátot.

Tenobia elhallgatott. Mélyen Lan szemébe nézett. Talán érzelmeket keresett a tekintetében. A malkieri arca azonban kifejezéstelen maradt. Bulen méltó módon halt meg.

– A dicsőség a harcosokat illeti meg – folytatta Lan. – De nem a fegyverünk, de nem is maga a csata dicsőséges. A harc az csak harc. Agelmar úr, ha válthatnánk egy szót.

Tenobia félrelépett és Lan maga után húzta Agelmart. Az öreg tábornok hálás pillantást vetett a megmentőjére. Tenobia egy másodpercig némán nézett utánuk, aztán két testőrével a nyomában ingerülten elcsörtetett.

Ha nem tartjuk szemmel ezt a lányt, akkor előbb-utóbb csak beleveti magát a csatába – gondolta Lan. – Megzavarták a fejét a mesék és a hősi énekek.

Miért, talán ő maga nem éppen arra biztatta fel az embereit, hogy ugyanilyen történeteket zengjenek? Hát nem. Akadt itt egy nagy különbség. Nagyon is érezte a különbséget. Lan megtanította a követőit arra, hogyan birkózzanak meg a saját haláluk gondolatával. Arra, hogy tiszteljék az elesetteket... Ez teljes mértékben más volt, mint az, ha valaki arról áradozott, milyen csodálatos mulatság is az első sorban küzdeni.

Sajnálatos módon ezt a nagy különbséget csupán az értheti meg, aki ténylegesen kivette a részét az élethalálharcból. A Fény adja, hogy Tenobia ne kövessen el valami meggondolatlanságot. Lan már jó pár olyan fiatalemberrel találkozott, akinek ugyanilyen fények ragyogtak a szemében. Megvolt persze erre is az ellenszer. Néhány hét alatt úgy meg kellett hajtani őket, hogy alig álljanak a lábukon. Olyan kemény kiképzésnek kellett alávetni az ifjú hősöket, hogy már csak a szalmazsákjuk gondolata lebegjen a szemük előtt, ne pedig az a „dicsőség”, ami egy napon majd osztályrészük lehet. Sajnos erősen kételkedett abban, hogy a módszer alkalmazható volna a királynőre is.

– Egyre zabolátlanabb, amióta Kalyan egybekelt Ethenielle-lel – szólalt meg Agelmar nagyúr halkan, miközben Lan oldalán elindultak vissza a hátsó vonalak felé. Biccentéssel viszonozták a katonák tisztelgését. – Azt hiszem Kalyan talán egy tollpihényivel, vagy kettővel vissza tudta fogni ezt a leányzót, de most már, hogy sem ő, sem pedig Bashere nem vigyáz rá... – nagyot sóhajtott. – Mindegy, nem számít. Miről akartál velem beszélni dai shan?

– Jól tartjuk magunkat – válaszolta Lan. – Engem azonban aggaszt, hogy mennyire fáradtak az embereink. Milyen sokáig tudjuk még visszatartani a trallokokat?

– Igazad van. Az ellenség végül csak keresztüljut rajtunk – biccentett Agelmar.

– És akkor majd mit teszünk? – tudakolta a fiatalabb férfi.

– Egyelőre itt harcolunk – magyarázta Agelmar. – Ha pedig majd eljön az a pillanat, amikor nem bírjuk tovább, visszavonulva időt nyerünk.

Lan kihúzta magát.

– Visszavonulunk?

– Azért vagyunk itt, hogy lelassítsuk a trallokokat – biccentett Agelmar. – Ezt úgy tudjuk a legjobban végrehajtani, hogy egy darabig itt harcolunk, majd lassan hátrahúzódunk Shienar irányába.

– Én nem azért jöttem el Tarwin Réséhez, hogy visszavonuljak, Agelmar.

– Dai shan, én eddig úgy tudtam, azért jöttél ide, hogy meghalj.

Ez volt a puszta igazság.

– Nem fogom másodszor is átengedni Malkiert az Árnyéknak Agelmar. Azért jöttem fel a Réshez, és azért követtek ide a malkieriek, mert meg akartuk mutatni a Sötét Úrnak, hogy nem győzött le minket. Hogyan vonulhatnánk vissza az után, hogy sikerült visszahódítanunk egy talpalatnyi helyet...

– Dai shan – folytatta az idős hadúr még lágyabb hangon, miközben továbbsétáltak. – Tiszteletben tartom a döntésedet, hogy harcolni akarsz. Mindannyian ezt tesszük. Amikor idevonultál, azzal ezreket lelkesítettél fel. Talán ez nem is állt a szándékodban, ám a Kerék ezt az utat szőtte köréd. Ha egy férfi elszánta magát arra, hogy igazságot tesz, akkor ezt nem lehet félvállról venni. Ugyanakkor eljöhet az a pillanat is, amikor fel kell adni a terveinket és megnézni, hogy mi a legfontosabb.

Lan megtorpant és szákrázó szemmel nézett az idős tábornokra.

– Vigyázz a szavaidra, Agelmar nagyúr! Kis híján azt hittem, hogy önzéssel vádolsz!

– De hát pont ezt tettem, Lan – biccentett Agelmar. – Mert önző vagy!

Lannak szeme sem rebbent.

– Azért jöttél ide, hogy Malkier kedvéért eldobd magadtól az életed. Ez így önmagában nézve nagyon nemes cselekedet. Csakhogy mivel ránk köszöntött az Utolsó Csata hajnala, egyben rendkívül ostoba is. Szükségünk van rád. Emberek fognak meghalni a makacsságod miatt.

– Én aztán senkit nem kértem meg, hogy kövessen. A Fényre! Minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy megállítsam őket.

– A kötelesség nehezebb, mint a hegy, dai shan.

Lan most már viszont összerezzent. Mikor fordult elő utoljára, hogy valaki puszta szavakkal képes volt erre kényszeríteni? Emlékezett, milyen volt, amikor ugyanerre a dologra tanított meg egy folyóközi sihedert. Az a birkapásztor semmit sem tudott a világról. Nagyon félt attól, hogy milyen sorsot mért ki rá a Minta.

– Néhány embernek az a sorsa, hogy meghaljon. Félnek a haláltól – folytatta Agelmar. – Másoknak viszont élniük és vezetniük kell. Akkor is, ha azt tehernek tartják. Ha az a kívánságod, hogy az utolsó harcos haláláig itt küzdesz, akkor azt megteheted. Embereid utolsó leheletükkel is e küzdelem dicsőségéről fognak énekelni. Vagy megteheted azt, amit mind a kettőnknek meg kell tennünk. Vonulj vissza, ha kénytelen vagy, alkalmazkodj a körülményekhez, gátold és lassítsd le az Árnyékot, ameddig csak lehet. Amíg a többi sereg segítséget nem küld.

Elképesztően mozgékony seregünk van. Minden országtól megkaptuk a legpompásabb lovasait. Láttam, ahogy kilencezer saldaeai könnyűlovas a lehető legnagyobb pontossággal hajtott végre egészen bonyolult hadmozdulatokat. Ezen a helyen sebet üthetünk az Árnyékon. Csakhogy túl nagy a létszámuk. Nagyobb annál, mint amit elképzelhetőnek tartottam. Jóval nagyobb veszteségeket okozhatunk nekik, ha visszavonulunk. Módját találjuk annak, hogy minden egyes visszafelé megtett lépéssel hatalmasat üssünk rajtuk. Igen, Lan. Megtettél engem a hadszíntér vezérkari főnökének. Én pedig ezt tanácsolom neked. Nem ma, és talán nem is egy héten belül, de egyszer majd vissza kell vonulnunk.

Lan némán lépdelt tovább. Mielőtt válaszra nyithatta volna a száját, észrevette a levegőben felragyogó kék fényt. A Résben harcolók jelezték így a veszélyt. A nemrég csatába szállt egységeknek segítségre volt szükségük.

Majd még meggondolom – gondolta Lan. Félresöpörte a kimerültségét és rohanva elindult arrafelé, ahova a lovász elhelyezte Mandarbot.

Semmi nem kényszerítette arra, hogy most is odavágtasson. Hiszen éppen az előbb tért vissza egy bevetésből. Ennek ellenére úgy döntött, hogy mégis menni fog. Azon kapta magát, hogy üvöltve Bullent szólította. Hogy szerezzen magának egy lovat. Úgy érezte magát, mint egy bolond. A Fényre! Hogy milyen nagyon hozzászokott Bullen segítségéhez.

Agelmarnak igaza van – gondolta, miközben a lovászok rohanva hozzáláttak Mandarb felnyergeléséhez. A mén nyugtalanul toporgott. Érezte a gazdája hangulatát. – Követni fognak, ahogyan Bulen is követett. Egy halott királyság nevében a halálba vezetem őket... ahogyan magam is a halálba tartok... miben különbözik ez Tenobia ostobaságától?

Nem sokkal később már a harcvonal felé vágtatott. A trallokok kis híján áttörtek. Segített helyreállítani a megingott egységeket. Ezen az éjszakán kitartottak. Végül azonban elkerülhetetlen lesz a kudarc. Akkor mi lesz?

Akkor... akkor újra cserbenhagyja Malkiert, és megteszi azt, amit meg kell tennie.

Egwene seregei Merrilor mezejének déli részén gyülekeztek. Miután Elayne csapatai eljutottak Caemlynbe, Egwene erői következtek, Kandorba nyíltak a Kapuk. Rand seregei még nem léptek Thakan'dar földjére. Ezeket az egységeket a mező északi részén vonták össze. Itt némileg egyszerűbb volt megoldani az ellátásukat is. Rand azt állította, hogy még nem érkezett el a végső támadás ideje. A Fény adja, hogy sikeresen tárgyaljon a seanchanokkal. Ilyen sok ember mozgatása igencsak nagy fejfájással járt. Az aes sedaiok egymás mellett egyenes vonalban számos Kaput nyitottak. Olyan volt ez, mint a valamilyen hatalmas bálterem oldalból nyíló ajtók sora.

Hamarosan feltorlódtak a katonák. A sorukra vártak, hogy mikor kelhetnek át. A legerősebb fókuszálókat nem fogták be utaztatni. Ők nemsokára a csatatéren fognak küzdeni. A Kapuk nyitásától csupán elfáradnának, mielőtt még elkezdhették volna sokkal fontosabb feladatukat.

A katonák természetesen félreálltak az amyrlin elől. Az előőrs már át is jutott a túloldalra. Javában tartott a tábor kiépítése. Elérkezett az ideje annak, hogy ő is átkeljen. Az egész reggelt a Torony Csarnokával tanácskozva töltötte. Áttekintették a készletekről szóló beszámolókat és a terepviszonyokról szóló jelentéseket. Boldogan gondolt vissza arra, hogy nagyobb befolyáshoz juttatta a Csarnokot a hadviselés területén. Az ülnökök között igencsak bölcs koponyák is akadtak. Némelyikük már százéves is elmúlt.

– Nem tetszik, hogy ilyen sokáig kellett várakoznunk – szólalt meg a fiatal nő oldalán ügető Gawyn.

Egwene az ifjú szemébe nézett.

– Megbízom Bryne tábornok előkészítő munkájában. Ahogy a Csarnok is.

Egwene elléptetett az illiani társaság előtt. Valamennyi harcos ragyogó mellvértjén ott tündökölt a hazájukat jelképező kilenc méh. Feszesen tisztelegtek. Az arcukat eltakarta a sisakjuk. Csak a szemük látszódott.

Egwene nem igazán volt biztos abban, hogy mennyire örült a jelenlétüknek. Ezek a katonák inkább Randhez voltak hűségesek, mint a Fehér Toronyhoz. Bryne azonban ragaszkodott hozzájuk. Azt mondta, hogy a seregük ugyan elképesztő méretű, de nincsenek olyan megbízható, veterán csapataik, mint a Társaság.

– Ennek ellenére azt mondom, hogy hamarabb kellett volna átjönnünk – erősködött Gawyn, miközben a Kapun keresztül kandori határvidék földére léptek.

– Csak pár napig tartott.

– Kandor az alatt a pár nap alatt is lángolt.

Egwene nagyon is jól érezte az őrzője csalódottságát, mint ahogy azzal is tisztában volt, hogy újdonsült férje milyen zabolátlanul szerette. Mert bizony Gawyn most már a férje volt. Előzői éjjel egy egyszerű szertartás során Silviana adta össze a két fiatalt. Egwene még most is furcsának találta, hogy engedélyt kellett adnia a saját esküvőjére. De hát, ha az ember lányáé a legfőbb méltóság, akkor ki máshoz is fordulhatott volna engedélyért?

Miközben a kandori határvidéken kialakított táborhely felé ügettek, Bryne bukkant fel. Érdes hangon parancsokat adott a felderítő őrjáratoknak. Egwene elé érve leszállt a nyeregből, mélyen meghajolt és megcsókolta a gyűrűjét. Utána visszaült a hátasára és ment a dolgára. Nagyon is tisztelettudóan viselkedett, figyelembe véve főleg, hogy valósággal rá kellett kényszeríteni egy hadsereg vezetésére. Bryne természetesen komoly feltételeket támasztott, amelyeknek eleget is tettek. Így talán lehet, hogy mind a két oldal kellőképpen erőszakos volt. Az idős tábornok számára elengedhetetlen lehetőséget jelentett, hogy ő vezesse a Fehér Torony seregeit. Egyetlen férfi sem tűri szívesen, ha kényszernyugdíjazzák. Már az is hiba volt, hogy a nagy kapitány abba a kilátástalan helyzetbe került.

Egwene figyelmét nem kerülte el, hogy Siuan is ott lovagolt Bryne oldalán. Elégedetten elmosolyodott. Most már erősen kötődik hozzánk.

Szemügyre vette Kandor délkeleti határvidékének dombjait. Hasonlóan a világ nagy részéhez, ezekről a magaslatokról is eltűnt az erdő. Ráadásul a belőlük áradó nyugodt békesség semmivel sem utalt arra, hogy a dombokon túl az egész ország lángban állt. A fővárosból Chachinból mostanra már romhalmaz sem maradt. Mielőtt Ethenielle királynő visszavonult volna, hogy csatlakozzon az északon küzdő többi határvidéki fejedelemhez, Egwene és a Csarnok gondjaira bízta a megmentő bevetéseket. Az aes sedaiok megtettek minden tőlük telhetőt. Kapukon át felderítőket küldtek, akik a nagyobb országutak mentén menekülteket kerestek. Akiket megtaláltak, azokat biztoságos helyre vezették. Már ha létezhetett még egyáltalán biztonságos hely e nehéz napokban.

A trallokok főserege kivonult a lángoló városokból, és most már úton volt a délkeleti hegyek és az arafeli határt jelentő folyó felé.

Silviana odalovagolt Egwene-hez. A Gawynnal szemközti oldalon állt meg. Az amyrlinnek már kezdett nagyon elege lenni abból, hogy ezek ketten itt folyamatosan gyűlölködtek. Az aes sedai megcsókolta Egwene gyűrűjét.

– Anyám.

– Silviana.

– Jelentés érkezett Elayne sedaitól.

Egwene csendben elmosolyodott. Egymástól teljesen függetlenül mind a ketten rászoktak arra, hogy Elayne-t ne a világi rangján emlegessék, hanem azzal a címmel mondják ki a nevét, amellyel a Fehér Torony ruházta fel.

– És?

– Azt javasolja, hogy alakítsunk ki egy központot, ahova elküldhetjük a sebesülteket a Gyógyítókhoz.

– Már megbeszéltük, hogy a Sárga nővérek csatatérről csatatérre fognak menni – közölte Egwene.

– Elayne sedai attól tart, hogy a Sárgák így veszélybe kerülhetnének – magyarázta Silviana. – Egy állandó ispotályt akar.

– Az tényleg hatékonyabb volna, anyám – szólt közbe Gawyn az állát vakargatva. – Egy csata után lélekölő dolog összeszedni a sebesülteket. Nem is tudom, hogy mit gondolnék, ha nővéreket küldenénk ki a halottak közé. Ez a háború hetekig, de ha a nagy kapitányoknak van igaza, akkor még hónapokig is eltarthat. Az Árnyék előbb-utóbb megpróbálja a csatamezőn egyesével elintézni az aes sedaiokat.

– Elayne sedai meglehetősen... ragaszkodott az elképzeléséhez – folytatta Silviana. Az arcán a legcsekélyebb érzelem sem látszott. Nyugodt, megfontolt hangon beszélt, ám ennek ellenére képes volt arra, hogy egyértelművé tegye határozott nemtetszését. Silviana nagyon értett az ilyesmihez.

Én segítettem abban, hogy Elayne magához ragadja a hatalmat – figyelmeztette Egwene magát. – Ha megtagadnám a kérését, azzal rossz üzenetet küldenék. Mint ahogy az is, ha engedelmeskedik neki. Persze ez utóbbi esetben akár barátok is maradhatnak.

– Elayne sedai bölcsességről tesz tanúbizonyságot – szólalt meg az amyrlin. – Közöld Romandával, hogy ezt kell tennie. Gyűjtse össze Gyógyítani a teljes Sárga ajahot, de ne a Fehér Toronyba.

– Anyám? – kérdezte Silviana.

– A seanchanok miatt – válaszolta Egwene. A bensőjében már megint tekergőzni kezdett a kígyó, ami mindannyiszor felütötte a fejét, valahányszor a seanchanokra gondolt. Megpróbálta eltaposni. – Nem kockáztatom meg, hogy megtámadják a Sárgákat, amikor egyedül vannak és kimerültek a Gyógyítástól. A Fehér Torony túlságosan is feltűnő célpont. Az ellenségeink figyelnek rá. Ha nem a seanchanok, akkor az Árnyék.

– Jogos észrevétel – biccentett Silviana vonakodva. – De hova máshova mehetnének? Caemlyn elesett, a Határvidék pedig túl közel van a harcokhoz. Tearbe?

– Nem igazán – ellenkezett Egwene. Tear Rand birtoka volt, és különben is túlzottan nyilvánvaló választásnak tűnt. – Küldd el a válaszomat Elayne-nek! Van egy javaslatom. Talán Mayene úrnő hajlandó volna a rendelkezésünkre bocsátani egy megfelelő épületet. Egy hatalmas építményt.

Megpaskolta a nyerge oldalát.

– Küldd a beavatottakat és a novíciákat oda a Sárgákkal! Nem akarom őket a csataterek közelében tudni, ám az erejük jó szolgálatot tehet a Gyógyítás során.

Összekapcsolódva a Sárga nővérekkel még a leggyengébb novícia is át tud adni valamennyi erőt. Ezzel életeket menthetnek meg. Sokan csalódottak lesznek. Azt gondolták, hogy a trallokokra fognak vadászni. Hát, így majd lehetőséget kapnak arra, hogy értékes formában bekapcsolódjanak a küzdelembe, miközben senkit sem hátráltatnak. Csak baj volna velük, hiszen nem kaptak kiképzést a harcra.

Egwene hátrapillantott a válla fölött. A Kapukon keresztül még jó ideig vonulni fognak a csapatok.

– Silviana, add át a szavaimat Elayne sedainak! – kérte. – Gawyn, van itt valami, amit el kell intézni.

Chubaint a Kandor és Arafel közötti határt jelentő folyótól nyugtra, egy völgyben találták meg. Éppen a parancsnoki tábor kialakítását felügyelte. A seregek benyomulnak majd a sziklás területre, hogy az alacsony hegyek között ütközzenek meg a közeledő trallokokkal. A környező völgyeket kisebb egységekkel szállják meg. Ezek majd zaklatni fogják az ellenséget. A hegyormokra íjászok kerülnek, valamint az őket védelmező alegységek. A lehető legkeményebben le akartak csapni a hegyek irányában előretörő trallokokra. Igyekezni fognak minél súlyosabb veszteségeket okozni. A portyázó egységek folyamatosan csipkedik majd az ellenfél szárnyait, miközben a védelmezők a lehető legtovább megpróbálják megtartani a hegytetőket.

Igen nagy volt az esélye annak, hogy végül csak kiszorulnak a hegyek közül és akkor majd az arafeli határ túlsó oldalára kell visszavonulniuk. A szomszédos királyság széles síkságain azonban jobban ki tudják használni majd a lovasságukat. Egwene serege ugyanazt a feladatot kapta, mint Lan. Le kellett lassítaniuk a trallokok támadását, hogy Elayne-nek legyen ideje legyőzni a déli ellenséget. Ha minden a legjobban alakul, akkor addig küzdenek itt, míg meg nem érkezik az erősítés.

Chubain tisztelgett és odavezette az érkezőket a már felállított parancsnoki sátorhoz. Egwene leszállt a nyeregből, és indult volna befelé, de Gawyn megérintette a karját. Az ifjú nő sóhajtott, majd biccentve megengedte, hogy először az őrző nézzen szét odabent.

A sátorban keresztbe tett lábbal az a seanchan asszonyság ücsörgött, akit Nynaeve Egeaninnek hívott. A némber valamiért ragaszkodott ahhoz, hogy Leilwinnek szólítsák. A toronyőrség három harcosa vigyázott rá meg az illiani férjére.

Leilwin felpillantott, amikor Egwene belépett. Azonnal feltérdelt, és elegánsan meghajolt. Megérintette a homlokával a sátor padlóját. A férje ugyanezt tette, bár a mozgása alapján meglehetősen vonakodhatott a hajbókolástól. Persze az is lehet, hogy egyszerűen csak rosszabb színész volt, mint a felesége.

– Menjetek ki! – parancsolta Egwene a három őrnek.

A harcosok nem tiltakoztak, de igencsak lassan távoztak. Mintha az amyrlin meg az őrzője nem tudna elbánni két olyan emberrel, akik nem képesek fókuszálni. Férfiak!

Gawyn oldalt állt meg. Hagyta, hogy a társa beszéljen a két fogollyal.

– Nynaeve azt mondta, hogy egészen haloványan megbízhatóak vagytok – szólította meg Egwene Leilwint. – Ó, egyenesedj már fel! A Fehér Toronyban senkinek sem kell ilyen mélyen meghajolnia. Még a legszerényebb cselédnek sem.

Leilwin felemelkedett, de a szemét továbbra is lesütötte.

– Nyomorúságosan csődöt mondtam a rám bízott kötelesség végrehajtása során, és tettem következtében veszélybe került maga a Minta is.

– Igen – válaszolta Egwene. – A bilincsek. Tisztában vagyok a helyzettel. Szeretnél egy esélyt kapni az adósságod megfizetésére?

A seanchan némber ismét leborult a földre. Már megint nekinyomta a homlokát a sátorlapnak. Egwene felsóhajtott, de mielőtt szólni tudott volna, hogy kelljen már fel végre, Leilwin megszólalt:

– A Fényre és a megváltásba, meg az újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy szolgálni és védelmezni foglak téged, amyrlin, a Fehér Torony úrnője! – hallatszottak az ünnepélyes szavak. – A Kristálytrónra és a császárnő vérére mondom, hogy hozzád kötöm magamat, engedelmeskedem minden parancsodnak, és életed fontosabb számomra, mint a sajátom! A Fény legyen a tanúm arra, hogy ezt teszem!

Megcsókolta a földet.

Egwene döbbenten bámulta a nőt. Egy ilyen súlyos esküt csupán egy árnybarát szegne meg. Persze a seanchanok kivétel nélkül közel jártak ahhoz, hogy árnybarátoknak lehessen tekinteni őket.

– Azt gondolod, hogy nem védelmeznek elég jól? – csattant fel Egwene. – Azt hiszed, hogy még egy szolgára van szükségem?

– Azt gondolom, hogy vissza kell fizetnem az adósságomat – felelte Leilwin. A hangjából nagyon is jól érződött az elkeseredettség, a csalódottság. Meglehetősen őszintének tűnt. Ez a nőszemély cseppet sem örült annak, hogy ilyen módon kellett megalázkodnia. Egwene zavart arckifejezéssel összefonta a karját a mellén.

– Mit tudsz nekem mondani a seanchan hadseregről? A fegyverzetükről és az erejükről? Mit tudsz a császárnő terveiről?

– Tudok bizonyos dolgokat, amyrlin – válaszolta a térdelő alak. – Én azonban egy hajó kapitánya voltam. Leginkább a seanchan hadiflotta dolgait ismerem. Ez pedig nem sokat ér számodra.

Hát persze – gondolta Egwene. Gawynra pillantott, aki megvonta a vállát.

– Könyörgök, engedd meg, hogy valahogy bizonyíthassak! – folytatta Leilwin halkan. – Csak nagyon kevés maradt meg belőlem. Többé már a nevem sem az enyém.

– Először mesélni fogsz a seanchanokról – nézett rá Egwene. – Nem érdekel, ha azt hiszed, hogy nem fontos, amit mondasz. Bármiről kiderülhet, hogy a javunkat szolgálhatja.

Vagy éppen bebizonyosodhat, hogy Leilwin hazudik. Ez legalább ugyanannyira hasznos volna.

– Gawyn, hozz ide egy széket! Meghallgatom a mondanivalóját. Utána meglátjuk...

Rand az asztalon felhalmozott térképek, jegyzetek és jelentések halmában turkált. Az egyik kezét most is a háta mögött tartotta. Az asztalon csupán egyetlen lámpa égett. Az üvegbe zárt lángnyelv még így is táncra perdült, amikor a szellő belekapott a sátorba. Rand egyedül volt.

Vajon élt ez a lángnyelv? Hiszen képes volt arra, hogy felfaljon dolgokat, meg hogy mozogjon. El lehetett fojtani, tehát a maga különös módján a tűz még lélegzett is. Milyen érzés lehet, ha valami eleven?

Élhet egy eszme is?

A világ a Sötét Úr nélkül. Egy világ, amelyik nem ismeri a gonoszt.

Rand a térképekre pillantott. Lenyűgözte a látvány. Elayne gondosan felkészült. Rand nem vett részt valamennyi előkészítő megbeszélésen. Észak felé figyelt. Shayol Ghul irányába. Ott várt rá a végzet. A sírja.

Gyűlölte, ahogy ezek a harctéri térképek tintával odavetett sorokká, megjegyzésekké változtatják az emberek életét. Az egyén eltűnt, a térképen csupán egységek és alegységek mozogtak. A számok meg a statisztika számított. Azt természetesen elismerte, hogy egy harctéri parancsnok számára alapvető fontosságú volt, hogy mindent a távolból szemléljen, hogy mindent tisztán lásson. Ennek ellenére gyűlölte ezt a távolságtartást.

Ott volt az asztalon az eleven lángnyelv. De ott voltak azok az emberek is, akiket halottnak tekinthetett. Most, miután kiderült, hogy nem vezetheti személyesen a hadjáratot, abban reménykedett, hogy elkerülheti az ilyenfajta térképeket. Pontosan tudta, ha áttekinti az összecsapások előkészítését, akkor óhatatlanul elönti majd a gyász azok miatt a katonák miatt, akiket nem menthet meg.

Hirtelen megborzongott. A karján felállt a szőr. Ez a fajta remegő érzés, mintha félúton lett volna az izgalom és a borzalom között. Egy nő fókuszált.

Felemelte a fejét, és a sátor bejáratában megpillantotta Elayne-t.

– A Fényre! – kiáltotta a nő. – Rand! Mégis mit művelsz itt? Halálra akarsz rémiszteni?

Az ifjú megfordult. Egyik tenyerét továbbra is a térképeken tartotta, miközben alaposan megnézte magának az érkezőt. Ez volt ám az élet, ehhez kétség sem férhetett. A királynő arca kipirult, aranyhajából a méz és a rózsa halvány illata áradt, a szeme pedig úgy ragyogott, mint egy máglya. Borvörös ruhája jól mutatta a méhében szunnyadó gyermekeket. A Fényre! Annyira gyönyörű volt.

– Rand al'Thor! – mérgelődött Elayne. – Hajlandó vagy végre megszólalni, vagy továbbra is csak a szemedet meresztgeted?

– Ha nem mereszthetem rád a szememet, akkor mégis kire meresztgethetem? – méltatlankodott Rand.

– Ne vigyorogj rám így, te földműves! – mérgelődött a királynő. – Beosontál a sátramba? De most komolyan! Mit fognak szólni az emberek?

– Azt fogják mondani, hogy látni akartalak. Másrészt szó sem volt osonásról. Beengedtek az őrök.

– Ezt nem említették – vonta össze Elayne a szemöldökét, és összefonta a karját a mellén.

– Megkértem őket arra, hogy ne tegyék.

– Akkor ezzel teljesen és tökéletesen kimerítetted a beosonás vétségét! – mérgelődött Elayne, és odalépett Randhez. Csodálatos illat áradt belőle. – Komolyan! Már az is éppen elég, hogy Aviendha...

– Nem akartam, hogy észrevegyenek az egyszerű katonák – magyarázta Rand. – Attól tartottam, hogy felkavarom a táborodat. Megkértem a testőreidet, ne szóljanak, hogy idebent vagyok.

Odalépett a nőhöz és a kezét a vállára tette.

– Látni akartalak, mielőtt...

– Már láttál Merrilorban.

– Elayne...

– Sajnálom – felelte a királynő, és hátat fordított a látogatónak. – Boldog vagyok, hogy láthatlak, és igenis örülök, hogy eljöttél hozzám. Csakhogy folyamatosan azon töröm a fejemet, milyen szerep is jut neked ebben az egészben. Milyen szerep jut mindannyiunknak?

– Nem tudom – csóválta a fejét Rand. – Sosem sikerült rájönnöm. Sajnálom.

Elayne felsóhajtott, azután leült az asztal mellé állított székre.

– Úgy vélem, örülnöm kellene annak, hogy maradtak még dolgok, melyeket nem tudsz egy legyintéssel rendbe hozni.

– Rengeteg olyan dolog létezik, amit képtelen vagyok rendbe hozni, Elayne – biccentett Rand az íróasztal és a térképek felé. – Nagyon is sok.

– Ne is gondolj rájuk!

Odatérdelt az ülő nő elé. Elayne a magasba vonta az egyik szemöldökét. Rand ekkor habozva megérintette a terhes nő hasát.

– Nem tudtam ám – jelentette ki. – Csak most értesültem róla. A találkozó előtti éjszakán. Azt mondják, hogy ikrek.

– Igen.

– Ezek szerint Tam nagypapa lesz – folytatta az ifjú. – Én pedig...

Mégis mit mondhatna egy férfi, ha meghallja ezt a hírt? Talán most zavarba kellett volna jönnie? Élete során Randre már számos alkalommal várt megrázó erejű meglepetés. Néha úgy érezte, két lépést sem tehetne anélkül, hogy körülötte ne változna meg a világ.

Ez viszont... Ez nem volt meglepetés. Rájött, hogy valahol mélyen mindig is abban reménykedett, hogy egy napon majd apa lesz. És ez megtörtént. Elöntötte a boldog melegség. Legalább egy dolog rendben lesz a világban még akkor is, ha számos más dolog rossz úton haladt.

Gyerekek. Az ő gyermekei. Becsukta a szemét. Vett egy mély lélegzetet és örömmel ízlelgette a gondolatot. Soha sem fognak találkozni. Még azelőtt elveszítik az apjukat, hogy megszülethettek volna. De hát Janduin is magára hagyta Randet. Apa nélkül. Ehhez képest egészen derék legény lett belőle. Csupán néhány érdesebb pontja akadt. Elvétve.

– Milyen nevet adsz nekik? – kérdezte.

– Ha az egyik fiú lesz, akkor arra gondoltam, hogy Randnek nevezem.

Rand mozdulatlanná dermedt, és a tenyerére összpontosított. Megmoccant ott valami? Rúgkapált a gyerek?

– Kérlek, ne! – válaszolta halkan. – Egyik gyereket se rólam nevezd el, Elayne. Legyen meg nekik a saját életük. Az árnyékom már így is be fogja borítani őket.

– Hát legyen.

Rand felemelte a fejét, hogy Elayne szemébe nézhessen. A nő mosolyában szeretet ragyogott. Egy puha tenyér simította végig az ifjú arcát.

– Csodálatos apa lesz belőled.

– Elayne...

– Egy szót se erről! – emelte fel a királynő a mutatóujját. – Ne beszélj a halálról vagy a kötelezettségről!

– Nem vehetjük semmibe, ami meg fog történni.

– De arra sincs szükség, hogy állandóan azon tanakodjunk – ellenkezett az aranyhajú nő. – Rengeteg mindenre megtanítottalak arról, hogyan kell uralkodni, Rand. Úgy tűnik, hogy egy fontos leckéről azonban megfeledkeztem. Nagyon is helyénvaló, ha felkészülsz a legszörnyűbb lehetőségekre. Ugyanakkor nem szabad csak ezekre összpontosítanod. Nem lehetsz a megszállottjuk. A királynő számára az a legfontosabb, hogy ne adja fel a reményt.

– Bennem igenis él a remény – felelte Rand. – Reménnyel tölt el a világ, ahogy te magad is, és remélem, hogy szerencsés lesz mindenki, akinek harcolnia kell. Ez azonban semmit sem változtat azon a tényen, hogy elfogadjam a halálomat.

– Elég legyen! – csattant fel a királynő. – Egy szót se többet erről! Ma este szép csendben együtt vacsorázom azzal a férfival akit szeretek.

Rand felsóhajtott, de leült Elayne mellé, miközben leendő gyermekeinek anyja kikiabált az őröknek, hogy tálalják fel a vacsorát.

– De legalább a követendő taktikáról csak beszélhetünk? – tudakolta az ifjú. – Igen nagy benyomást tett rám, amit eddig tettél. Nem hiszem, hogy jobb munkát végezhettem volna.

– A tervezés nagy részét a négy harctéri parancsnok végezte el. A nagy kapitányok.

– Elolvastam a megjegyzéseidet – ellenkezett Rand. – Bashere meg a többiek csodálatos hadvezérek. Igazi lángelmék. Ugyanakkor csupán meghatározott csaták járnak az eszükben. Szükség van arra, hogy valaki összhangba hozza az erőfeszítéseiket. Ez remekül sikerült neked. Látszik, hogy erre születtél.

– Én aztán nem – vágta rá Elayne. – Az viszont igaz, hogy születésem pillanatától kezdve én voltam Andor leányörököse. Felkészítettek, hogy egyszer majd háborúkat kell megvívnom. Köszönd meg Bryne tábornoknak, meg az anyámnak, hogy ilyen alapos munkát végeztek! Találtál a megjegyzéseim között olyat, amit meg kellene változtatni?

– Caemlyn és Braem erdeje között több mint százötven mérföld a távolság. Ott akarsz lecsapni az Árnyékra – biccentett Rand. – Ez igencsak veszélyes vállalkozásnak tűnik. Mit teszel, ha a csapataidat lerohanják, mielőtt eljutottak volna az erdőbe?

– Minden azon múlik, hogy a trallokoknál hamarabb érjük el az erdőt. A portyázóink a legerősebb, leggyorsabb lovakat kapják meg. Kétség sem férhet ahhoz, hogy könyörtelen versenyfutás vár rájuk. Kis híján halálra kell hajtani a lovakat, mire elérik velük az erdőt. Ugyanakkor azt reméljük, hogy a szüntelen hajsza még a lovasságnál is jobban megviseli a trallokokat. Akkor pedig könnyebb lesz a dolgunk.

Olyan sokáig beszéltek a taktikáról, hogy az este éjszakába fordult. A szolgák feltálalták a vacsorát. Sűrű levest és vaddisznósültet kaptak. Rand nem akarta nagydobra verni érkezését, de most már semmiképpen sem lehetett eltitkolni, hiszen a cselédek meglátták.

Csendben, nyugodtan enni kezdtek. Halkan beszélgettek. Megtárgyalták, hogy melyik harctér tűnik a legveszélyesebbnek. Ha a nagy kapitányok nem tudnak közös nevezőre jutni, akkor melyikük legyen Elayne bajnoka? A hadurak között elég gyakran szikrázott a levegő. Elayne tudni akarta, hogy áll Rand seregrésze.

A kiválasztott csapatok még mindig feszülten várakoztak. Várták a megfelelő pillanatot, hogy megtámadják Shayol Ghult.

Randnek eszébe jutott az az idő, amit Tearben töltöttek. Miközben a politika finom művészetét tanulmányozták, időnként elbújtak a Kőben, hogy csókot lopjanak. Rand akkor szeretett bele a lányba. Igazi szerelemmel. Több volt ez, mint az, amit a falról lezuhanó birkapásztor érzett, amikor megpillantotta maga előtt a lenyűgöző hercegnőt. Első találkozásuk idején Rand ugyanolyan keveset tudott a szerelemről, mint ahogy a kardot fogó birkapásztor tudhatott volna a háború lényegéről.

Szerelmük a közös dolgaik miatt szökött szárba. Elayne-nel politikáról és az uralkodás súlyáról is beszélhetett. A szőke lány megértette. Tényleg mindent átlátott. Sokkal jobban értette a dolgokat, mint bárki, akivel Rand korábban találkozott. Elayne tudta, milyen érzés olyan döntést meghozni, amitől sok ezer ember élete is megváltozhat. Tisztában volt azzal, milyen, ha valaki tartozik egy nemzet minden tagjának. Az ifjú azt is figyelemre méltónak tartotta, hogy kapcsolatukat az sem viselte meg, hogy olyan hosszú időt töltöttek távol egymástól. Éppen ellenkezőleg. Csak még erősebb lett. Erős kötelék fűzte kettőjüket egymáshoz még most is, amikor Elayne már királynő volt, még most is, hogy kettőjük gyermekei növekedtek a méhében.

– Összerezzentél – figyelmeztette Elayne.

Rand felnézett a leveséből. Elayne félig sem ette meg a maga adagját. Amíg az ifjú hallgatott, addig vendéglátójának kellett beszélnie. Úgy tűnt viszont, hogy a királynő mégis jóllakhatott. Egy csésze teát tartott a kezében.

– Mit csináltam? – kérdezte Rand.

– Összerezzentél. Amikor megemlítettem az Andorért küzdő seregtesteket, akkor halványan ugyan, de összerezzentél.

Nem volt semmi meglepő abban, hogy a nő felfigyelt erre, annak idején éppen Elayne tanította meg arra, hogyan kell figyelemmel kísérnie beszélgetőpartnerei legapróbb rezdüléseit is.

– Olyan rengeteg ember indul harcba a nevemmel az ajkán! – bólintott Rand. – Olyan rengetegen vannak azok, akiket nem is ismerek, és mégis meg fognak halni értem.

– Ez a teher mindig is a hadakozó fejedelmek vállára nehezedett.

– Valahogy meg kellene oltalmaznom őket – ellenkezett Rand.

– Ha komolyan azt gondolod, Rand al'Thor, hogy képes volnál mindenkit megvédeni, akkor távolról sem vagy olyan bölcs, mint amilyennek látszani szeretnél.

Találkozott a pillantásuk.

– Nem hiszek abban, hogy mindenkit meg tudok védelmezni. A haláluk azonban erősen nyomaszt. Úgy érzem, hogy ennél sokkal többre is képes lehetnék. Főleg most, hogy már emlékezem. Az ellenség megpróbált megtörni, de csődöt mondott.

– Azon a napon, amikor felmentél a Sárkánybérc tetejére?

Rand erről soha senkinek nem mesélt. Közelebb csúszott a székén Elayne-hez.

– Odafent rádöbbentem arra, hogy túlságosan is az erőre összpontosítottam. Kemény akartam lenni, nagyon kemény. Miközben kegyetlenül hajtottam magamat, kénytelen voltam megkockáztatni, hogy kiég belőlem a szánalom. Ez hiba volt. Csak úgy győzhetek, ha képes vagyok törődni a dolgokkal. Ha nem felejtem, el a szánalmat. Ez azonban sajnálatos módon azt is jelenti, hogy mélységes fájdalommal fog eltölteni a haláluk.

– Most már tényleg emlékszel Lews Therinre? – suttogta a királynő. – Mindenre, amit tudott? Ezek szerint nem csak képmutatás, amikor erről beszélsz?

– Én és ő egyek vagyunk. Mindig is azok voltunk. Csak most már emlékszem is rá.

Elayne tágra nyílt szemmel kifújta a levegőt.

– Micsoda előny!

Azok közül az emberek közül, akiknek Rand beszámolt erről, egyedül Elayne reagált így. Milyen csodálatos nő!

Mindent tudok, amit ő is tudott, ám ebből még nem jövök rá arra, hogy mit is kell tennem – magyarázta az ifjú, majd felkelt és elkezdett fel-alá járkálni. – Valahogy képesnek kellene lennem rendbe hozni a dolgokat, Elayne. Az lenne a jó, ha senkinek sem kellene meghalnia értem. Ez az én harcom. Miért kell mindenki másnak elviselni ezt a rettenetes szenvedést?

– Megtagadnád tőlünk a harc lehetőségét? – egyenesedett ki a királynő.

– Dehogyis! Természetesen nem – tiltakozott Rand. – Semmit sem tagadhatok meg tőled. Bárcsak... Bárcsak véget vethetnék ennek az egésznek. Miért nem elég az, ha feláldozom magamat?

Elayne felállt, és megfogta a karját. Rand szembefordult vele.

És akkor a királynő megcsókolta.

– Szeretlek – mondta Elayne. – Igazi király vagy. Ha azonban megpróbálnád megtagadni Andor derék népétől az önvédelem jogát, azt, hogy ott álljanak az Utolsó Csatában...

A nő szene szikrákat hányt. Az arca egészen kipirult. A Fényre! Rand előbbi megjegyzéseitől tényleg dühbe gurult. Az ifjú mindig is izgalmas dolognak tartotta, hogy sohasem lehetett biztos abban, mit is fog mondani vagy tenni a kedvese. Ilyen lehetett az éjszakai növények virágzását meglesni. A megfigyelő tudhatta, hogy csodálatos dolgok felbukkanására számíthat, ám azzal nem lehetett tisztában, hogy milyen is lesz ez a lenyűgöző látvány.

– Azt mondtam, hogy nem tagadom meg tőled a küzdelem jogát – jelentette ki.

– Nem csupán rólam van szó, Rand. Hanem mindenki másról. Képes vagy felfogni ezt?

– Azt hiszem, hogy igen.

– Remek! – biccentett Elayne, majd visszaült és belekortyolt a teájába, Savanyú képet vágott.

– Tönkrement? – kérdezte az ifjú.

– Igen, de már hozzászoktam. Néha persze még így is azt gondolom, hogy ennél már az is jobb, ha egy kortyot sem iszom. Szörnyű, ahogy tönkremennek a dolgok.

Rand odalépett hozzá, és kivette a csészét a kezéből. Egy pillanatig tartotta, de nem kezdett el fókuszálni.

– Hoztam neked valamit, csak elfeledkeztem róla.

– Teát?

– Nem, valami mást – rázta a fejét Rand, és visszaadta a csészét. A királynő belekóstolt. Tágra nyílt a szeme.

– Hát ez csodálatos! Hogy csináltad?

– Nem én voltam – válaszolta Rand, és leült. – Hanem a Minta.

– De hát...

– Ta'veren vagyok – magyarázta az ifjú. – Sok minden történik körülöttem. Váratlan dolgok. Hosszú ideig minden egyensúlyban volt. Az egyik városban valaki váratlanul felfedezett egy hatalmas kincset a lépcső alatt. A szomszéd városban viszont az érkezésem után a helybeliek rájöttek arra, hogy valamennyi pénzérméjük hamis. Egy ravasz szélhámos mindenkit becsapott.

Néhány ember rettenetes körülmények között pusztult el, mások viszont csodával határos módon megmenekültek. Amerre jártam, ott körülvett a halál és a születés. Az esküvők és a válások. Egyszer láttam, ahogy egy madártoll aláhullott az égből, utána a hegyes végével beleállt az agyagba. A következő tíz madártoll ugyanezt tette. Mindent a véletlen irányított. Mint amikor feldobok egy pénzérmét. Annak is megvan a maga két oldala.

– Ez a tea nem véletlenül került ide.

– Dehogynem! – figyelmeztette Rand. – Meg kell értened, hogy manapság nekem mindig a pénzérme egyik oldala jut. Valaki már foglalkozik a szörnyűségekkel. A Sötét Úr rémségeket zúdít a világra. Halált, pusztulást, őrületet támaszt. A Minta viszont… A Minta maga az egyensúly. Rajtam keresztül fejti ki a hatását. Én vagyok az érme másik oldala. Minél nagyobb a Sötét Úr pusztítása, annál erősebbé válnak körülöttem a kedvező hatások.

– Kizöldült a fű – bólintott Elayne. – Félrehúzódnak a felhők. Nem romlik meg az étel...

– Pontosan.

Időnként persze kisebb trükköket is kellett alkalmaznia, de ezeket most inkább nem említette meg. Belenyúlt a zsebébe, és elővett egy aprócska csomagot.

– Ha viszont igaz, amit elmondtál – töprengett Elayne. – Akkor nem létezhet jóság a világban.

– Ó, dehogynem!

– Nem lép fel az ellen is a Minta egyensúlya?

Rand elbizonytalanodott. Ez a gondolatmenet nagyon is emlékeztetett arra, ahogy már ő maga is gondolkozott, mielőtt felment volna a Sárkánybércre. Úgy vélte, hogy előre megszabott úton kell haladnia. Hogy a sorsát gondosan megtervezték.

– Amíg képesek vagyunk az együttérzésre – válaszolta –, addig igenis létezhet a jóság. A Minta nem foglalkozik az érzelmekkel. Még csak a jóval és a rosszal sem. A Sötét Úr kívülről hat a mindenségre. Erőnek erejével próbálja meg befolyásolni a valóságot.

Rand pedig véget vet ennek. Ha képes lesz rá.

– Ez itt az ajándék, amit az előbb említettem – jelentette ki, és maga elé nyújtotta a kis csomagot.

Elayne kíváncsi pillantást vetett a kedvesére. Kicsomagolta a meglepetést. Egy parányi szobrocskát tartott a kezében. A női alak egyenes háttal állt. Vállára kendő borult, bár még csak nem is hasonlított egy aes sedaira. Az arcán jól látszott az életkora. Tekintete bölcsességet sugárzott. A vállkendős nő szelíden mosolygott.

– Egy angreal? – kérdezte Elayne.

– Nem, hanem egy Mag.

– Egy... Mag?

– Benned megvan az a ritka tehetség, hogy ter'angrealokat hozzál létre – mondta Rand. – Az angrealok létrehozása viszont egészen másképpen történik. Szükség van hozzá egy ilyen kiindulási pontra, mint ez. Azért hozták létre, hogy magába szívja az erődet, és valami mássá alakítsa. Idő kell hozzá, és hosszú hónapokra legyengülsz tőle, ezért addig semmiképpen ne próbálkozz meg vele, amíg hadban állunk. Amikor megtaláltam ezt az elhagyatott apróságot, egyből rád gondoltam. Nem tudtam ugyanis, hogy mit adhatnék neked.

– Ó, Rand! Nekem is van ám egy meglepetésem a számodra.

A királynő odasietett az egyik tábori asztal tetejére állított parányi elefántcsont faragással díszített ékszeres dobozhoz. Elővett belőle egy viszonylag kisméretű tárgyat. A tőrnek rövid, tompa pengéje és szarvasagancsból készült nyele volt. A markolatára aranydrótot tekertek. Rand gyanakvó pillantást vetett a tőrre.

– Nem akarlak megbántani, de elég gyengécske fegyvernek tűnik, Elayne.

– Ez a tőr egy ter'angreal. Igen nagy hasznodra válik, ha majd elmész Shayol Ghulba. Amíg nálad van, addig az Árnyék nem vesz észre.

Elayne mindkét kezével megérintette Rand arcát. Az ifjú tenyere rásimult az egyik kezére.

Sokáig együtt maradtak ezen az éjszakán.

Tizedik fejezet

A sárkányok használata

Perrin Fürge hátán ült. Mögötte Elayne haderejének könnyűlovassága ügetett: fehérköpenyek, mayeneiek, ghealdaniak, akikhez csatlakozott a Vörös Kéz Bandájának néhány tagja is. A teljes seregnek csupán töredéke. Éppen ez volt a terv lényege. Oldalról, ferdén közeledtek a Caemlyn falain kívül táborozó trallokok irányába. A városból még mindig ömlött a füst. Elayne terve bevált. Az olajtüzek kiűzték a szörnyszülöttek nagy részét, bár jó páran még mindig őrizték a városfalakat.

– Íjászok! – bömbölte Arganda. – Tűz!

A főtiszt hangját szinte teljesen elnyomta a roham dübörgése, a lovak hörgése, és a patkódobogás. A közelében vágtázók azonban még így is meghallották a parancsot, a többiek pedig amúgy is tudták, mi a dolguk.

Perrin előrehajolt a nyeregben. Remélte, hogy a vágta során nem lesz szüksége a kalapácsára. Nem rohantak bele a trallokokba. Elhúztak mellettük, és menet közben nyílzáport zúdítottak az ellenségre. Utána a lovasság távolodni kezdett a várostól.

Perrin hátrapillantott a válla fölött. Örömmel látta, a holtan összerogyó szörnyszülötteket. Perrin lovasságát a zsoldosok követték. Elég közel mentek a trallokokhoz ahhoz, hogy nyilaikkal célba vehessék őket.

Az ellenség persze viszonozta a tüzet. Vastag, fekete, kisebb lándzsára emlékeztető nagyságú nyílvesszőket lőttek ki embertelen nagyságú íjaikkal. Perrin néhány lovasa elbukott, ám a támadás elég gyorsan lezajlott.

A trallokok azonban meg sem mozdultak. Nem adták fel állásaikat a város fala előtt. A lovasok lassítani kezdtek. Arganda odaügetett Perrin mellé, miközben hátrafelé bámult a válla fölött – Még mindig nem üldöznek minket! – mérgelődött a főtiszt.

– Akkor majd újra és .újra lecsapunk rájuk – válaszolta Perrin – Amíg meg nem törnek.

– Folyamatosan támadjuk őket, felséges királynő – jelentette a hírnök, aki éppen akkor érkezett meg a két Vérség Kapuján át. Elayne az erődben táborozott. – Aranyszemű nagyúr üzeni. Ha kell, egész nap zaklatni fogják az ellenséget.

A királynő biccentett, mire a hírnök megfordult és visszavágtatott oda, ahonnan jött. Braem erdejében a csupasz, szunnyadó fák között, mintha még tartott volna a tél.

– Túlságosan sok időt vesz igénybe, amíg a jelentések eljutnak hozzám, és visszaviszik a válaszomat – jelentette ki Elayne ingerülten. – Bárcsak munkára bírhatnánk azokat a ter'angrealokat! Aviendha azt mondta, hogy az egyikkel láthatjuk a messzeségből másikkal pedig beszélhetünk a távol lévőkhöz. Lini viszont mindig is arról beszélt, hogy tátott szájjal álmodozva könnyű tövisbe lépni. Bárcsak saját szememmel is láthatnám a küzdőket.

Birgitte néma maradt. Az aranyhajú őrző szigorú arckifejezéssel meredt maga elé. Mintha nem is hallotta volna meg védence megjegyzését.

– Hiszen, ahogy azt már számtalan alkalommal bebizonyítottam, igenis meg tudom védeni magamat – szurkálta Elayne.

Nem kapott választ. Kettőjük lovai csendben lépdeltek egymás mellett. Lábuk szinte semmilyen zajt nem csapott a puha talajon. A táborhelyet úgy alakították ki, hogy gyorsan mindent le lehessen bontani, hogy sietve továbbállhassanak. A katonák sátrak helyett a fatörzsek között kifeszített, kötelekre erősített vászonlapok alatt feküdtek. Az egész táborban csupán a királynő sátrában, meg a parancsnoki sátorban lehetett bútordarabokat látni.

A Vérség tagjainak egy csoportja folyamatosan készen állt, hogy azonnal Kaput nyisson Elayne és a főparancsnokság számára, ha tovább kellene menniük az erdőben.

A sereg nagy része készen állt a küzdelemre. Ilyen lehetett, amikor az íjász megfeszíti a fegyverét. Esze ágában sem volt azonban, hogy kedvezőtlen körülmények között csapjon le a trallokokra. A jelentések szerint jó pár ököl őrizte még a város falait. Öngyilkosság lett volna megrohanni őket. Az erős falakról a halál záporozott volna a támadókra.

Ki fogja csalni az ellenséget az állásaiból. Nem számított, hogy ehhez mennyi türelemre lesz szükség.

– Úgy döntöttem, hogy egy pillanatra átugrok oda, az egyik Kapun – fordult Birgitte felé. – Csak egy pillantást vetek a trallokokra. Biztos távolságból. Csak...

Birgitte benyúlt a zubbonya alá. Előhúzta a rókafejes medálját, Elayne három, nem teljesen sikerült másolatot készített Mat eredetijéről. Ez volt az egyik. A másik Matnél volt, a harmadikkal pedig Mellarnak sikerült elmenekülnie.

– Ha bármi ilyesmivel próbálkoznál – szólalt meg végre Birgitte, ám továbbra is maga elé meredt –, akkor feldoblak a vállamra, ahogy a részeg szokta a csinos pincérnőt egy átmulatott éjszaka után, és úgy viszlek vissza a táborba. A Fény legyen hozzám irgalmas, mert mindenképpen ezt teszem, Elayne.

– Segíts már visszaemlékeznem! Egészen pontosan miért is bíztam rád az egyik rókafejet? – méltatlankodott Elayne.

– Hát azt én nem tudhatom – válaszolta az őrző. – Mert ezzel a cselekedeteddel figyelemre méltó előrelátásról tettél tanúbizonyságot. Gondoskodtál a biztonságodról. Egyik sem jellemző rád.

– Annyira igazságtalan vagy hozzám, Birgitte.

– Tudom! Mint ahogy az is teljes mértékben igazságtalan, hogy állandóan veled kell birkóznom. Nem tudom, hogy észrevetted-e. Minden fiatal aes sedai ilyen vakmerő, mint te, vagy csupán nekem sikerült kiválasztanom az egész alom legzabolátlanabb kiskutyáját?

– Fejezd már be a nyavalygást! – suttogta a királynő, miközben lelkesen mosolygott és bólogatva köszöntötte az ösvény mellett álló, feszesen tisztelgő katonákat. – Néha már sajnálom, hogy nem a Torony egyik kiképzett őrzőjét választottam. Azok nem panaszkodnak ilyen sokat!

Birgitte nevetni kezdett.

– Szerintem neked fogalmad sincsen az őrzők viselkedéséről Elayne. Nem ismered őket.

A királynő úgy döntött, hogy nem mélyed el jobban ebben a témában. Odaértek az Utazótérhez. Itt Sumeko és a Vérség néhány többi tagja a csataterekről érkező hírnököket utaztatta. Egyelőre betartották az Elayne-nel kötött megállapodásukat.

Ruhája zsebében ott lapult Egwene, vagyis az Amyrlin-trón hivatalos válasza azzal kapcsolatban, amit Elayne tett a Vérséggel. A királynő valósággal érezte a szavakból áradó hőséget, pedig az indulatokat szépen eltakarták a hivatalos nyelvezet szóvirágai. Arra a megállapodásra jutottak, hogy a jelenlegi helyzetben egyelőre nem kell foglalkozni ezzel a kérdéssel.

Elayne tudta, hogy ezt a vasat még ütnie kell. Egwene végűl úgyis belátja majd, mennyire kézenfekvő, hogy a Vérség Andorban működjön, mégpedig a királynő irányítása alatt. Az Utazótér túloldalán ekkor észrevett egy igencsak kimerült shienarit, aki éppen nagyot húzott egy folyóközi harcos vizestömlőjéből. A varkocsos férfi igencsak ismerősnek tűnt. A fél szemét kötés takarta.

– Uno? – kiáltotta Elayne döbbenten. Megrántotta Holdárnyék kantárát.

A harcos összerezzent. Kis híján félrenyelte a vizet.

– Elayne? – kiáltotta, és gyorsan megtörölte a homlokát. – Hallottam ám, hogy most már te vagy a... királynő. Habár, gondoltam, hogy ez így lesz, hiszen végül is te voltál az a fényverte leányörökös. Akarom mondani leányörökös. Ne is törődj a fényvertével!

A shienari szélesen elvigyorodott.

– Nyugodtan káromkodhatsz, Uno – felelte a királynő savanyúan. – Nynaeve nincs a közelben. Mégis mit művelsz itt?!

– Az amyrlin miatt vagyok itt – felelte a félszemű. – Kellett neki egy átkozott hírnök, és rohadtul én voltam csak a közelben, Egwene mocskos kis beszámolóját már oda is adtam a parancsnokaidnak, nem mintha sokra mennének vele azok a fényverte fajankók. Az átkozott állásainkat már ki is építettük, és megkezdtük Kandor felderítését. Rohadt nagy mocsok van ebben az országban. Kérsz részletes jelentést?

Elayne elmosolyodott.

– Majd meghallgatom a parancsnokaimtól, Uno – válaszolta. – Pihenj egy kicsit, aztán mosd meg a fényverte képedet, te kecskehólyagból kifröccsentett húgytócsa!

Uno most már tényleg félrenyelte a vizet. Hörögve köpködni kezdett, miközben Elayne még szélesebben vigyorgott. Ezt a káromkodást csupán az előző nap hallotta az egyik katonától, és mindeddig képtelen volt rájönni arra, hogy miért tartják olyan különösen durva trágárságnak. Az biztos, hogy elérte vele a kívánt hatást.

– Én aztán rohadtul nem fogok megfürdeni! – hörögte Uno. – Izé... felséges asszony. Már éppen eleget pihentem. Öt percet. A trallokok bármelyik pillanatban megkezdhetik a rohadt támadásukat a fényverte Kandorban. Nem hagyhatom, hogy a többiek nélkülem harcoljanak.

A mellére szorított ököllel tisztelgett, majd sietve elindult vissza az Utazótér irányába.

– Milyen kár! – sajnálkozott Birgitte. – Egészen tisztességes ivócimbora volt. Sajnálom, hogy nem maradhatott még egy kicsit.

A kötés révén azonban nagyon is nyilvánvaló volt, hogy valami egészen más járt a szőke nő eszében, ahogy a távolodó Uno fenekét bámulta. Elayne elpirult.

– Nem érünk rá ilyesmire. Se erre, se arra.

– Nézni szabad – felelte Birgitte ártatlanul. – Feltételezem, hogy most megyünk a sátorba meghallgatni a többi csatatérről beérkező jelentéseket.

– Bizony ám! – vágta rá Elayne határozottan.

Birgitte nem adott hangot rosszkedvének, ám Elayne nagyon is érezte az indulatait. Az őrző kifejezetten utálta a csatatervek elkészítését. Ez igencsak furcsa volt egy olyan valakitől, aki több ezer csatában küzdött már. Birgitte a maga idején számtalan életet mentett meg a történelem legnagyobb csatái során.

Odaértek a főparancsnokság sátrához. Ez a hadsereg csupán néhány ilyen sátrat hozott magával. Bashere a harctéri parancsnokokkal tanácskozott odabent. Abell Cauthon, Gallene és Trom, a fehérköpenyek parancsnok helyettese állt mellette. Galad maga, akárcsak Perrin, Caemlyn előtt vágtatott a portyázókkal. Elayne egészen megdöbbent, amikor kiderült, hogy Trommal nem nehéz kijönni. Még Galadnál is könnyebb volt elviselni.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

– Felség! – hajolt meg a fehérköpeny. Bár cseppet sem tetszett neki a tény, hogy a királynő aes sedai, ám ezt egész jól el tudta titkolni. A többiek tisztelegtek, míg Bashere beérte azzal, hogy barátságosan integessen, majd újra a térképekre mutatott.

– Megérkeztek a harctéri jelentések. Mindegyik harcmezőről – magyarázta. – Kandori menekültek csatlakoztak az amyrlinhez és a katonáihoz. Jó pár hadra fogható férfi is akadt közöttük. A nemesi házak csatlósai és a kalmárok fegyveres őrei. Főleg ilyenek. Ituralde nagyúr seregei még mindig Sárkány nagyurunkra várnak, mielőtt elindulnának Shayol Ghulba.

Bashere végighúzta a kezét a bajuszán.

– Ha egyszer behatoltak a völgybe, onnan képtelenség lesz visszavonulni.

– Hogy áll a határvidéki hadsereg? – tudakolta Elayne.

– Tartják a vonalakat – válaszolt Bashere, és egy másik, Shienart ábrázoló térképre mutatott. Elayne valamiért arra gondalt, hogy Uno vajon ott szeretett volna-e harcolni a népe többi tagjával együtt, a Rés kijáratánál. – Az utolsó hírnök szerint, erős a veszélye annak, hogy legázolják őket, ezért kezdik megfontolni a rendezett visszavonulás lehetőségét.

Elayne elkomorodott.

– Annyira rossz odafent a helyzet? Azt vártuk el tőlük, hogy addig kitartanak, amíg én itt Andorban el nem intézem a trallokokat. Utána csatlakoztam volna hozzájuk. Ez volt a tervünk.

– Így igaz – bólintott Bashere.

– Most azt fogod mondani, hogy háború idején még a legjobb terv is csupán addig tart, míg az első kard ki nem kerül a hüvelyéből! – mérgelődött Elayne. – Vagy inkább, amíg be nem csapódik az első nyílvessző!

– Amíg az első lándzsát előre nem szegezik – morogta Bashere a bajusza alatt.

– Ezzel én is tisztában vagyok! – csattant fel Elayne, és vádlón a térképre mutatott. – Mint ahogy azt is tudom, hogy Agelmar nagyúr éppen eléggé kiváló tábornok ahhoz, hogy visszatartsa a trallok hordákat. Különösen úgy, hogy határvidéki seregekre támaszkodhat.

– Egyelőre vissza is tartják – magyarázta a saldaeai. – Csak hát közben elviselhetetlen nyomás nehezedik rájuk.

Felemelte a kezét, hogy elejét vegye a királynő ellenvetéseinek. – Tudom, hogy felséged aggódik a visszavonulás miatt. Mégis azt a tanácsot adom, hogy nem kellene felülbírálni Agelmar döntését. Jogosan tartják őt a korszak egyik nagy kapitányának, ő odafent van, mi viszont itt, igencsak messzire. Tudni fogja, hogy mit kell tennie.

Elayne vett egy mély lélegzetet.

– Igen, igazad van. Nézzünk utána, hogy Egwene tud-e felküldeni erősítést. Közben pedig a lehető leggyorsabban meg kell nyernünk itt, ezt a csatát.

A négyfrontos hadviselés gyorsan elapasztja az erőforrásaikat.

Elayne nemcsak ismerős terepen fog küzdeni, de a körülmények is neki kedveztek. Ha a többi sereg képes kitartani mindaddig, amíg megsemmisíti Andorban a trallokokat, akkor csatlakozhatna Lanhoz és Agelmarhoz. A Rés torkolatánál vívott küzdelem döntetlen helyett győzelemmel végződhetne. Onnan pedig átmehetnének Egwene-hez, hogy visszaszerezzék Kandort.

Az egész hadjárat legfontosabb összecsapása Elayne seregére várt. Ha nem tud győzni Andorban, akkor a többiek hiába számítanának erősítésre. Lan és Ituralde lassan felmorzsolódna. Elveszítenék az erőforráscsatát. Egwene talán képes lenne úgy is kicsikarni a győzelmet, ám ez elsősorban attól függött, hogy milyen erőket vezérelt az Árnyék abba az irányba. Elayne cseppnyi kedvet sem érzett, hogy ezt kiderítse.

– Támadniuk kellene azoknak a trallokoknak! – csattant fel. – Most rögtön!

Bashere bólintott.

– Fokozzuk a zaklatásukat! – folytatta Elayne. – Folyamatosan lőni kell őket. Akkor majd megértik, ha nem indítanak ellentámadást, akkor az utolsó szálig el fognak fogyni.

– De mi van akkor, ha visszavonulnak a városba? – vetette fel Trom. – A tüzek kezdenek kialudni.

– Akkor viszont akár tetszik, akár nem bevetjük a sárkányokat. Elkezdjük porig rombolni Caemlynt. Nem várhatunk tovább.

Androl minden akaraterejét összeszedve küzdött azért, hogy ébren maradjon. Amivel megitatták... Attól elálmosodott. Mi értelme volt ennek az egésznek?

Valami köze volt a fókuszáláshoz –, merült fel a férfiban a ködös gondolat. Képtelen volt megérintem az Egyetlen Hatalmat, pedig nem szigetelték el tőle. Milyen italnak lehet ez a hatása?

Szegény Emarin megkötözve, zokogva feküdt a földön. Egyelőre még nem sikerült átállítaniuk az Árnyék oldalára, de ahogy teltek az órák, a nemesúr egyre közelebb és közelebb került ahhoz, hogy megtörjön. Androl megfeszítette a hátát, és oldalra fordította a fejét. Éppen csak hogy egy pillantást tudott vetni arra a tizenhárom férfira, akiket Taim felhasznált a szertartás során. Görnyedten ültek egy asztal mellett a félhomályos teremben. Igencsak kimerültnek látszottak.

Androl emlékezett arra... Hogy Taim mennyit üvöltözött velük korábban. Az ellenség vezetője összeszidta az embereit, mert túlságosan is lassan haladtak. Az erejük nagy része ráment a legelső férfiak és nők átállítására. Mostanra már csak a legnagyobb nehézségek árán birkóztak meg a feladatukkal.

Pevara aludt. A tea egész egyszerűen kiütötte. Androlt csupán a nő után itatták meg. Mintegy mellesleg. Az esetek többségében nem is törődtek vele. Elfeledkeztek róla. Taim valóságos dührohamot kapott, amikor megtudta, hogy a rabszolgái Pevarát is megitatták a teával. Alighanem az aes sedait akarta legközelebb átállítani. Nagyon úgy tűnt, hogy a folyamat sikeréhez elengedhetetlen volt, hogy az áldozat képes legyen fókuszálni.

– Engedjetek el!

Androl összerezzent, amikor meghallotta az új hangot. Abors és Mishraile keresztülrángatott valakit az ajtón. Egy alacsony, rézbőrű asszonyt. Toveine azok közé az aes sedaiok közé tartozott, akiket Logain magához kötött.

A közelben Logain megmoccant. Nem nyitotta ki a szemét, és úgy nézett ki, mintha csúnyán összeverte volna a felingerelt csőcselék.

– Mit műveltek? – kiabálta Toveine. – A Fényre! Én...

Elhallgatott, amikor Abors torkon ragadta. A bozontos szemöldökű fickó önként állt Taim oldalára. Még azelőtt, hogy elkezdték volna átállítani az áldozataikat.

Bár Androl nem volt teljesen az önmaga ura, mégis megpróbálta kirángatni a kezét a kötélből. Sokkal szorosabban megkötötték. Evin ugyanis észrevette, hogy a foglyok miben mesterkednek és Újracsomózta a köteleket.

A tehetetlen férfi teljesen haszontalannak érezte magát. Felbőszítette ez az érzés. Androl kevés dologra vágyott ebben az életben. Az egyik ilyen azonban éppen az volt, hogy soha ne legyen haszontalan. Mindig is arra törekedett, hogy tisztában legyen a helyzetével.

– A nővel folytassátok! – hallotta meg Taim hangját.

Androl még jobban erőlködött. Oldalra feszítette a nyakát – Taim is ott ült az asztalnál. Szerette végignézni az áldozataik átállítását. Most azonban nem Toveine-t bámulta. Valamit piszkált az ölében. Valamilyen korongot...

Taim hirtelen felpattant. A különös tárgyat beledugta egy zacskóba, és a derekára kötötte.

– A többiek azért panaszkodtak, hogy túlságosan is kimerítette őket új barátaink átállítása. Folytassátok vele, mert ő beáll közétek, és a rendelkezésetekre bocsátja erejét. Mishraile, te velem jössz! Itt az idő.

Mishraile és többen is odaléptek Taimhoz. Olyan helyen álltak, ahol Androl nem láthatta őket. Taim léptei az ajtó felől dübörögtek.

– Mire visszajövök, az a nő már tartozzon közénk! – förmedt a többiekre.

Lan vágtában haladt a sziklás talajon. Még egy hete sem küzdöttek ezen a helyen, de mégis úgy érezte, hogy legalább a századik rohamot indította a Rés kijárata felé.

Kaisel herceg és Easar király is felzárkózott a két oldalára, elszántan hajtották a lovaikat.

– Mi történt, dai shan? – kiáltotta Kaisel. – Újabb támadás? Nem láttam a vészjelzést.

Lan dühösen meredt maga elé. A félhomályban hangosan ropogtak a fából és tetemekből emelt máglyák. Két oldalról világították meg a több száz malkieri rohamát. A hullák elégetése igencsak nehéz feladat volt. Még sem csupán akkor gyújtották meg őket, amikor fényre volt szükségük. Ha a dögök elégnek, akkor annyival is kevesebb étel jut a trallokoknak.

Lan fülét megcsapta egy zaj. Dermesztő borzongás futott végig a hátán. Nagyon félt, hogy majd felhangzik ez a hang.

Robbanások.

Úgy tűnt, mintha a távolban összeomlottak volna a hegyek. Mindegyik dübörgés megremegtette a levegőt.

– A Fényre! – harsant fel Ethenielle kandori királynő üvöltése. Fehér heréltjén már ő is ott vágtázott mellettük. – Ugye nem az amitől félünk?

Lan komoran bólintott. Ellenséges fókuszálók.

Ethenielle hátrafordult a nyergében, és kiabálni kezdett a kísérőivel. Lan nem értette, hogy mit üvöltött az asszony. A királynő meglepően gömbölyded, anyáskodó teremtés volt. Ritka az ilyesmi a Határvidéken. Ott vágtatott mögötte kardhordozója, Baldhere nagyúr és a viharvert Kalyan Ramsin, Ethenielle új férje.

Elérték a Rés bejáratát. Odabent a harcosok csak a legnagyobb nehézség árán tudtak megbirkózni a hátasaikkal. A máglyák közelében várakozó kandori lovasokra ekkor váratlanul lecsapott valami. A levegőbe repültek.

– Mandragoran nagyúr! – kiabálta egy fekete ruhás alak. Narishma integetve, sietve közeledett. A hozzá tartozó aes sedai ott jött mellette. Lan mindig tartott egy fókuszálót a frontvonalban, bár megparancsolta nekik, hogy ne harcoljanak. Azt akarta, hogy frissek legyenek, ha vészhelyzet támad.

Mint amilyen ez is volt.

– Fókuszálók? – kérdezte Lan, és megállította Mandarbot.

– Rémurak, dai shan – felelte lihegve Narishma. – Legalább kéttucatnyian.

– Húsz vagy még annál is több fókuszáló! – szólalt meg Agelmar. – Úgy szaladnak keresztül rajtunk, mint a kard az újszülött bárányon.

Lan kitekintett a völgyön túli síkságra, a viharvert, megtépázott tájra. Valamikor az volt a hazája. A hazája, amit sohasem ismerhetett meg.

Sorsára kell hagyma Malkiert. A felismeréstől mintha kést forgattak volna a szívében. Ennek ellenére nem tántorodott meg.

– Vissza kell vonulnotok, Agelmar úr – jelentette ki. – Narishma, ti, fókuszálók tudtok valamit tenni?

– Talán kitéphetjük a fonataikat a levegőből, ha eléggé közel lovagolunk hozzájuk – felelte Narishma. – Cseppet sem lesz könnyű. Talán éppenséggel lehetetlen. Mert csak Tűzet és Földet használnak. Ráadásul mivel olyan sokan vannak... Szóval célba vesznek minket. Attól tartok, hogy már azelőtt elintéznek bennünket…

A közeli becsapódástól megremegett a talaj. Mandarb két lábra ágaskodott. Kis híján kivetette Lant a nyergéből. A harcos megbirkózott a lovával, bár szinte semmit sem látott, mert a villanás elvakította.

– Dai shan! – hallotta Narishma hangját.

Lan megpróbálta kipislogni szeméből a könnyeket.

– Menj el Elayne királynőhöz! – bömbölte aztán. – Hozz vissza fókuszálókat, hogy fedezzék a visszavonulásunkat! Nélkük cafatokra szaggatnak minket. Menj ember, menj!

Agelmar hangosan üvöltve kiadta a visszavonulási parancsot. Előreküldte az íjászokat, hogy nyissanak tüzet a fókuszálókra, és űzzék őket fedezékbe. Lan előhúzta a kardját, és vágtázni kezdett, hogy visszahozza a lovasságot.

A Fény legyen irgalmas hozzánk! – gondolta, miközben rekedtre üvöltötte a torkát. Megpróbálta legalább a lovasság maradékát megmenteni. Tarwin Rése elveszett.

Elayne idegesen várakozott Braem erdejének legszélén, az utolsó fák között.

Az ősi rengetegnek mintha meglett volna a maga saját, különös lelke. A vastag fatörzsek az erdő göcsörtös ujjaiként nyúltak a magasba, hogy megsimítsák a szelet.

Igencsak nehezére esett, hogy ne érezze magát egészen aprónak egy olyan rengetegben, mint Braem erdeje. Bár a fák nagy részét egyetlen levél sem fedte, Elayne mégis úgy érezte, hogy szempárok ezrei figyelik a rengeteg mélyéből. Eszébe jutottak a gyermekkora meséi. Azok, amelyek az itt élő haramiákról, útonállókról szóltak. Némelyik törvényen kívüli, nemes szívű ellenálló volt, míg mások szíve annyira megfeketedett, mintha árnybarátok lettek volna.

Ha már itt tartunk – gondolta a királynő. Mert az eszébe jutott az egyik ilyen történet. Birgitte felé fordult. – Nem voltál valamikor egy tolvajbanda vezetője ebben az erdőben?

Az őrző savanyú képet vágott.

– Úgy reméltem, hogy nem ismered ezt a mesét!

– Kiraboltátok Aldeshar királynőjét! – méltatlankodott Elayne.

– Közben végig rendkívül udvarias voltam! – ellenkezett Birgitte. – És nem is volt annyira jó királynő. Sokak szerint pedig jogtalanul ült a trónon.

– Akkor is az elv a lényeg.

– Én is pontosan ezt mondtam, amikor kiraboltuk – válaszolta Birgitte komoran. – Vagyis... Azt hiszem, ez lehetett...

Elayne nem akarta erőltetni ezt a témát. Birgitte mindig ingerültté vált, ha valaki felhívta a figyelmét arra, hogy kezdenek kihunyni az előző életéből megőrzött emlékei. Időnként előfordult, hogy egyáltalán nem tudott visszaemlékezni a régmúlt életeire. Máskor viszont bizonyos események hatására valósággal elöntötték az emlékek. Gyakran előfordult, hogy az ilyen áradat nem tartott sokáig. A következő pillanatban már el is tűntek.

A királynő vezette a hátvédet. Elméletileg rájuk hárult az a feladat, hogy a lehető legnagyobb veszteséget okozzák az ellenségnek.

A száraz falevelek recsegése jelezte az Utazótér felől közeledő, ziháló hírnök érkezését.

– Caemlynből jöttem, felséges asszony! – kiáltotta a nő, és a nyeregben ülve meghajolt. – Aybara nagyúr sikeresen megütközött a trallokokkal. Támadásba lendültek.

– A Fényre! Ezek szerint ráharaptak a csalira! – kiáltotta Elayne. – Ideje befejezni az előkészületeinket. Próbáljatok pihenni. Nemsokára mindenkinek szüksége lesz a teljes erejére.

A futár bólintott, és elvágtatott. Elayne továbbadta a hírt Talmanesnek, az aieleknek és Tam al'Thornak.

Elayne meghallott valamit az erdőben. Felemelte a kezét és félbeszakította a testőrnő jelentését. Holdárnyék izgatottan előbbre táncolt. Megelőzte a bokorban Elayne körül kuporgó férfiakat. Egyikőjük sem szólalt meg. A katonák mintha lélegezni sem mertek volna.

A királynő magához ölelte az Igazi Forrást. Valósággal eltelt az Egyetlen Hatalommal. Kitágult körülötte és édesebbé vált a világ. A saidar ölelésében a haldokló erdő is megtelt színekkel. Igen. A közelben valami mozgott a hegyek között. A katonái érkeztek. Vadul hajszolták a lovaikat. Az állatok a végkimerülés határán mozogtak. A visszavonulók gyorsan megközelítették az erdőt. Elayne a szeméhez emelte a látócsövét, és nem sokkal mögöttük megpillantotta az üldöző trallokok örvénylő tömegét. Mintha fekete hullámok öntötték volna el az egyébként is árnyékba burkolózó országot.

– Végre! – kiáltott fel. – Íjászok előre!

A folyóközi férfiak kisiettek a sűrűből. A fák vonalának peremén sorakoztak fel. Ez a csapat Elayne haderejének egyik legkisebb osztaga volt. Ha azonban nem túloztak a képességeiket leíró jelentések, akkor a bevetésük nagyobb haszonnal kecsegtetett, mintha háromszor ennyi közönséges íjászt küldött volna harcba.

Néhány fiatalabb legény a húrra illesztette a nyílvesszőjét.

– Várjatok! – harsogta Elayne. – Azok ott a mi embereink. Ők jönnek elöl.

Tam és a tisztjei megismételték a parancsot. Az emberek idegesen leengedték a megfeszített íjukat.

– Felséges királynő! – lépett oda Tam Elayne lova mellé. – A legények már innen is el tudják találni az ellenséget.

– A katonáim még mindig túl közel vannak hozzájuk – ellenkezett Elayne. – Meg kell várnunk, amíg elmozognak előlük oldalra.

– Bocsásson meg az úrnő – ellenkezett Tam –, de a Folyóvölgy egyetlen gyermeke sem tévesztene ebben a helyzetben. A lovasok biztonságban vannak. Meg hát a trallokoknak is vannak íjászaik.

Ez utóbbival nagyon igaza volt. Néhány trallok megtorpant az üldözés során, és a magasba emelte vaskos, fekete faiját. Perrin embereinek hátát semmi sem védte. Jó párnak közülük sötét tollazatú nyílvesszők álltak ki a végtagjaiból, vagy a lovuk oldalából.

– Lőjetek! – kiáltotta Elayne. – Íjászok, lőjetek!

Birgitte végigvágtatott a vonal előtt. Továbbadta a parancsot. Tam hangosan megismételte az utasítást a közelben állók számára.

Elayne leengedte a távcsövet, miközben az enyhe szellőben halkan recsegni kezdtek az elszáradt falevelek, és mozgásba jöttek a fák csontvázra emlékeztető ágai. A folyóvölgyi íjászok megfeszítették a fegyverüket. A Fényre! Tényleg képesek lesznek pontosan lőni ilyen nagy távolságból is? A trallokok még mindig több száz hossznyi távolságban jártak.

A nyílvesszők úgy emelkedtek a magasba, mint a fészkükből az ég felé törő sólymok. A királynő persze emlékezett arra, hogy Rand mennyit hencegett az íjával, és persze látta már azt is, ahogy a folyóköziek a fegyverüket használták. Csak hát... Rengeteg nyílvessző emelkedett a magasba. Elképesztően pontosan voltak...

A nyílvesszők eljutottak a pályájuk legmagasabb pontjára. Zuhanni kezdtek. Egyetlenegy lövés sem volt túl rövid. Rázúdultak a trallokok tömegére. Mindenekelőtt az íjászokat vették célba. Néhány magányos trallok megpróbált visszavágni, de a folyóközieknek még csak nem is kellett megtörni a soraikat.

– Ezek ám a derék íjászok! – kiáltotta a visszaérkező Birgitte. – Nagyon is derék legények...

A folyóköziek újra és újra sortüzet adtak le az ellenségre, miközben Perrin lovasai elérték az erdő szélét.

– Számszeríjasok! – parancsolta Elayne. Kivonta és a magasba tartotta a kardját. – Előre a Sárkány Légiójával!

A folyóköziek eltűntek a fák között. Helyüket a számszeríjászok vették át. Két teljes zászlóaljnyi harcos sorakozott fel az erdő szélén. Bashere remekül kiképezte a Sárkány Légióját. Három sorba rendeződtek. Az elöl álló kilőtte a rövid, zömök nyílvesszőt, közben térdelő társai újratöltötték a fegyvert. Mintha csak gyilkos hullám zúdult volna a trallokokra. A közeledő sereg megremegett. Ezrével zuhantak el a haldoklók.

A királynő kardjával az ellenség felé mutatott. A folyóköziek közben felmásztak az erdőszéli fák tetejére. A magasból lőtték ki nyílvesszőiket. Az ingadozó fák csúcsából már nem tudtak olyan pontosan célba lőni, mint az előbb, de erre nem is volt szükség. A trallokokra szemből is, és a magasból is halál zúdult. A szörnyszülöttek tántorogva taposták össze a halottaikat.

Gyertek csak! – gondolta Elayne.

A trallokok kitartóan közeledtek. Egy hatalmas osztag leszakadt a főseregről, és elindult kelet felé. Braem erdejét országút határolta abból az irányból. Ésszerűnek tűnt, hogy a trallokok megpróbálták elfoglalni. Az úton előrenyomulva bekeríthették volna Elayne seregét. Legalábbis ez járhatott az enyészek fejében.

– Vissza az erdőbe! – süvöltötte Elayne, és meglengette a kardját. – Igyekezzetek!

A számszeríjasok mindegyik sora leadott még egy lövést, majd beolvadtak az erdőbe. Sietve keresztülverekedték magukat az aljnövényzeten. A folyóköziek lehuppantak a fákról. Óvatosan megkerülve a fatörzseket, mozgásba lendültek. Elayne megfordult a lovával, és óvatosan ügetni kezdett. Nem sokkal beljebb elérte Alliandre egyik ghealdani zászlóalját. Alabárdosok és pikások várakoztak ott.

– Ne feledkezzetek el arról, hogy vissza kell vonulnunk! – kiáltott oda nekik Elayne. – Mélyebben be akarjuk csalni őket az erdőbe!

Mélyebbre bizony. Oda, ahol a siswai'amanek várták az érkezésüket.

A katonák némán bólintottak. Elayne elhaladt Alliandre mellett. A lovon ülő királynőt csekély létszámú testőrség vette körbe. A sötét hajú, ifjú hölgy meghajolt a nyeregben Elayne előtt. Az emberei mindenáron azt akarták, hogy úrnőjük csatlakozzon Berelainhez a Mayene-i istápolyban, ám Alliandre határozottan nemet mondott. Lehetséges, az is szerepet játszott a döntésében, hogy látta a csapatai élén álló Elayne-t.

Andor úrnője éppen akkor hagyta maga mögött a ghealdaniakat, amikor az első trallokok elértek az erdő szélére. Hangosan hörögtek, és rikácsoltak. Igencsak nehéz dolguk lesz, ha a sűrűben akarnak harcolni. Az emberek sokkal hatékonyabban kihasználhatják a vadon nyújtotta fedezékeket. A hatalmas termetű trallokokat a megfelelő irányba terelhetik, és a sűrűből előugorva hátulról döfhetik át a szörnyszülötteket, vagy lesből lecsapva tudják elmetszeni lábukon az inakat. Mozgékony osztagokban íjászok és számszeríjászok álltak készen. Ők is fedezékből lőhetnek. Ha jól végzik a dolgukat, akkor a trallokok azt sem fogják tudni, hogy milyen irányból találták el őket.

Amikor Elayne az országút felé vezette a királynői testőrséget, távolból robbanásokat, és a trallokok üvöltözését hallotta meg. A parittyások Aludra robbanótölteteit lőtték be a fák között bolyongó trallokok közé. A sűrű fák között halványan idáig elvilágított a lángok fénye.

Elayne éppen időben ért el az országútra ahhoz, hogy tanúja lehessen annak, amint az első trallokok kizúdultak az erdőből. Számos, fekete köpenyes myrddraal vezette őket. Könnyedén bekeríthették volna Elayne seregét. Csakhogy a Vörös Kéz Bandája már elhelyezte a sárkányokat az út mentén. Talmanes egy nagy halom láda tetején állt. Hátratett kézzel figyelte az embereit. A Vörös Kéz zászlója a háta mögött lobogott a szélben. A vörös szegélyes fehér mező közepére mintha egy véres tenyeret nyomtak volna. Aludra hangosan kiabált. Megadta a megfelelő távolságot, elmondta pontosan hová célozzanak, és időnként cifrán káromkodott, ha valamelyik sárkánykezelő hibát követett el, vagy nem mozdult elég gyorsan.

Talmanes előtt közel száz sárkány sorakozott. Négy sorba rendeződve zárták el a széles országutat. A lövegek nagy részének csupán az út melletti mezőkön jutott hely. Elayne túl messze volt tőlük ahhoz, hogy meghallhatta volna Talmanes tűzparancsát. Ez talán nem is volt olyan nagy baj, mert olyan irtózatos mennydörgés támadt, mintha maga a Sárkánybérc tört volna ki a közelben. Nemcsak a királynő rázkódott meg, de Holdárnyék is majdnem megvadult. Elayne-nek komoly erőfeszítésébe került megfékezni az állatot. A ló majdnem ledobta a hátáról. Végül a Levegő fonatával elzárta a hátasa fülét, miközben a sárkányosok oldalra tolták fegyvereiket, hogy a következő sor is tüzet nyithasson.

A királynő a saját fülét is elfedte, miközben megnyugtatta Holdárnyékot. Birgitte továbbra is komoly küzdelmet folytatott saját halálra rémült hátasával. Végül egyszerűen leszökkent a nyeregből. Elayne nem is nagyon figyelt rá. Az országutat teljesen beborító füstöt bámulta. Közben már a sárkányok harmadik sora készült fel a tüzelésre.

Hiába dugaszolta be a fülét, egész testében érezte a földet megremegtető, a fákat megrázó robbanást. Amikor pedig eldördült a negyedik sortűz is, a dübörgés egészen velőig hatolt. Elayne mélyen beszívta, majd kifújta a levegőt. Megpróbálta megnyugtatni hevesen dobogó szívét, miközben várta, hogy eloszoljon a füst.

Először Talmanes szálegyenes alakja bontakozott ki a gomolygásból. Közben már az újratöltött sárkányok első sorát visszatolták a helyükre. A másik három sor egységei sietve nekiláttak megtölteni a fegyvereket. Robbanóport és jókora fémhengereket tuszkoltak le a sárkányok torkán.

A nyugat felől feltámadó erős szél elkezdte félresöpörni a füstöt. Elayne a szemét meresztgette... és halkan felkiáltott.

A környéket hullahegyek borították. Ezrével feküdtek ott a trallokok füstölgő tetemei. Mindenfelé karok, lábak, durva szőrcsomók és testrészek hevertek. A talajban jókora, legalább kéthossznyi átmérőjű lyukak tátongtak. Ahol az előbb még több ezer trallok őrjöngött, ott most csupán vér, törött csont és zsíros fű maradt. Számos fa helyén is csak szilánkokra hasadt tuskó látszott. A trallokokat elölről vezető myrddraaloknak nyomuk sem maradt.

A sárkányosok leengedték a gyújtórudaikat. Nem sütötték el újratöltött fegyvereiket. Néhány trallok életben maradt. Ezek most az erdő felé iszkoltak.

Elayne vigyorogva Birgitte felé fordult. Az őrző komor tekintettel bámult maga elé, miközben a testőrség néhány tagja rohanni kezdett, hogy befogják a parancsnokuk lovát.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte Elayne, és eltüntette a füléből a dugót.

– Az a véleményem – kezdte a szőke hajú őrző –, hogy ezek a fémtuskók rendkívül mocskosak. Meg pontatlanok. És feneette módon hatékonyak.

– Ugye? – kiáltotta büszkén a királynő. Birgitte erre csak a fejét csóválta. Visszahozták a lovát, és most nyeregbe szállt. – Valamikor azt hittem, hogy a jól képzett íjásznál meg az ő íjánál veszélyesebb fegyvert sosem fog ismerni ez a világ, Elayne. Nem mintha nem lenne elég szörnyű, hogy a férfiak büntetlenül fókuszálhatnak, és hogy a seanchanok fókuszálókat használnak a csatában, de itt vannak ráadásul ezek a förmedvények is. Nagyon nem tetszik nekem, ahogy a dolgok alakulnak. Ha bármelyik legényke el tud pusztítani egy egész hadsereget, csak mert a kezébe nyomtak egy jókora fémcsövet...

– Hát nem érted? – kiáltotta Elayne. – Nem lesz többé háború! Most majd nyerünk, és utána béke lesz. Ahogy azt Rand akarja. Senki, csak a trallokok lennének képesek úgy hadba szállni, hogy tudják, ilyen fegyverekkel kell farkasszemet nézniük!

– Talán igazad van – válaszolta Birgitte, de aztán megcsóválta a fejét. – Persze lehet, hogy mindössze arról van szó, hogy én nálad lényegesen kevésbé hiszek az emberek bölcsességében.

Elayne nagyot szipogott, majd a karjával odaintett Talmanesnek. A nemesúr kihúzta a saját fegyverét, és magasba emelve tisztelgett. Megtették az első lépést abba az irányba, hogy elpusztítsák ezt a trallok sereget.

Tizenegyedik fejezet

Csupán még egy zsoldos

– Tisztában vagyok azzal, hogy a múltban... létezett bizonyos véleménykülönbség kettőnk között – jelentette ki Adelorna Bastino, miközben Egwene oldalán végigügetett a táboron. A karcsú, fejedelmi tartású asszony ferde szeme és sötét haja világossá tette saldaeai származását. – Ennek ellenére nem tekinteném egymás ellenségének magunkat.

– Szerintem sem kellene – válaszolta óvatosan az amyrlin.

Nem akart rákérdezni arra, hogy Adelorna egészen pontosan kire is gondolt, amikor a többes számot használta. A Zöld nővérek közé tartozott, és Egwene már egy ideje úgy vélte, hogy ez a nőszemély lehet a kapitánytábornokuk. A Zöld nővérek ezt a rangot adták az ajahjuk vezetőjének.

– Ami nagyon is helyénvaló – biccentett Adelorna. – Az ajah néhány tagja ostobán viselkedett. Felhívtuk a figyelmüket arra, hogy... helytelenül cselekedtek. Többé nem kell attól tartanod, hogy éppen azok állnak ellent neked, akiktől a legnagyobb szeretetet várhattad volna el, anyám. Bármi is történt a múltban, arra borítsunk fátylat.

– Borítsunk rá fátylat – bólintott jókedvűen Egwene.

Ez aztán az érdekes – gondolta. – Ennyi viszálykodás után a Zöldek megpróbálnak bevenni maguk közé?

Ami azt illeti, nagyon is fel tudná használni őket. Erősen aggódott azért, hogy esetleg visszavonhatatlanul megromlott-e ehhez a fontos közösséghez fűződő viszonya. Amikor Silvianát nevezte ki Krónikaőrnek, azzal számos Zöld nővért az ellenségévé tett. Legalábbis ők az ellenségüknek tekintették. Egwene nagyon is tisztában volt azokkal a pletykákkal, amelyek szerint az amyrlin legszívesebben a Piros ajah tagja lett volna. A suttogók nem törődtek azzal, hogy Egwene-nek nem csupán őrzője volt, de hozzá is ment feleségül.

– Őszintén érdekelne – szólalt meg –, hogy volt-e valami konkrét kiváltó oka annak, hogy felmerült... a közöttünk lévő ellentétek áthidalásának a gondolata?

– Néhányan szándékosan nem törődtek azzal, amit a seanchan invázió idején tettél, anyám – magyarázta Adelorna. – Bebizonyítottad, hogy egy harcos szelleme él benned. Egy tábornoké. A Zöld ajah nem hagyhatja figyelmen kívül az ilyesmit. Éppen ellenkezőleg. Példaképnek kell tekintenünk. Ez a döntés született, és így szóltak azok is, akik közösségünk élén állnak.

Az alacsony nő mélyen Egwene szemébe nézett, és meghajtotta a fejét.

Egyértelműnek tűnt az utalás. Tehát akkor valóban Adelorna a Zöld ajah feje. Ezt nem lett volna helyénvaló nyíltan kimondani, ám azzal, hogy ilyen burkolt formában Egwene-t is beavatták ebbe a titokba, abból kiderült, hogy tisztelik és megbíznak benne.

Ha a sorainkból kerültél volna ki – üzenték szavak nélkül –, akkor most pontosan tudhatnád, hogy ki a vezérünk. Ismernéd a titkainkat is. Ezeket megkaphatod. A kitárulkozásban a hála is szerepet játszott. Amikor a seanchanok megtámadták a Fehér Tornyot, Egwene megmentette Adelorna életét.

Az amyrlin egyetlen ajahnak sem volt a tagja. Egwene mindenki másnál jobban megfelelt ennek az előírásnak, hiszen ő soha nem is tartozott egyetlen egy közösségbe sem. Ennek ellenére megható volt a Zöldek gesztusa. Köszönetképpen megszorította Adelorna karját, majd engedélyezte, hogy távozzon.

Gawyn, Silviana és Leilwin kissé hátrébb maradtak, amikor Adelorna azt kérte, hogy négyszemközt beszélhessen Egwene-nel. Az a seanchan nőszemély... Az amyrlin nem tudta eldönteni, hogy mitévő legyen vele. Tartsa állandóan a szeme előtt, vagy inkább küldje el jó messzire?

Leilwin igenis hasznos információkat tudott elárulni a seanchanokról. Amennyire meg lehetett ítélni, csakis igazat mondott. Egyelőre Egwene úgy döntött, hogy szem előtt tartja. Már csak azért is, mert újra és újra újabb kérdések jutottak az eszébe a seanchanokkal kapcsolatban. Leilwin viszont úgy viselkedni mintha az amyrlin testőre, nem pedig a foglya lett volna. Nem mintha Egwene valaha is egy seanchanra bízta volna a biztonságát. Megcsóválta a fejét. Továbbügettek a sereg sátrai és tábortüzei között. A legtöbb sátor üresen állt. Bryne már felsorakoztatta az embereiket. A hadúr arra számított, hogy a trallokok egy órán belül felbukkanhatnak.

Amikor Egwene odaért a tábor közepén felállított sátorhoz, Bryne nyugodt arccal rendezgette a térképeit és a papírjait. Karba font kézzel Yukiri is ott állt. Egwene leszállt a nyeregből, és bement hozzájuk. Bryne azonnal felkapta a fejét.

– Anyám! – üvöltötte teli torokból. A fiatal nő megtorpant.

Odapillantott, ahová a másik kettő nézett. A sátor padlójában jókora lyuk tátongott, ő pedig kis híján belelépett.

Nem is lyuk, hanem Kapu. A másik oldala mintha csak a levegőbe nyílott volna. Felülről látszott a trallok hadsereg. A hegyek között haladtak. Az elmúlt hét során számtalan kisebb összecsapásra került sor. Egwene íjászai és lovassága újra és újra belemart az erőltetett menetben a hegyek és az arafeli határ irányába vonuló trallokokba.

Egwene átkukucskált a padlóban nyitott Kapun. Igen magasan lehetett. Jóval túl az íjak lőtávolságán. Ahogy azonban lenézett a trallokokra, még így is megszédült.

– Nem tudom, hogy zseniális-e ez az ötlet, vagy inkább elképesztő ostobaság – fordult a hadúr felé. Bryne elmosolyodott, és visszafordult a térképei irányába.

– A győzelem kivívásához a háborúban elengedhetetlen információ, anyám. Ha egészen pontosan láthatom, hogy mit csinál az ellenség, például merről akarnak bekeríteni minket, vagy azt, miként akarják mozgósítani a tartalékukat, akkor felkészülhetünk az ellenlépésre. Ez jobb, mint egy harctéri torony. Már régen gondolnom kellett volna rá.

– Az Árnyéknak megvannak a maga Rémurai, tábornok! – figyelmeztette Egwene. – Ha valaki egy ilyen Kapun keresztül leskelődik, könnyen szénné éghet. És akkor még nem is említettem a draghkarokat. Ha néhányan keresztülrepülnének rajta, ide be hozzánk...

– A draghkarok is árnyfattyak – figyelmeztette Bryne. – Ha jól tudom, az ilyen szörnyszülöttek elpusztulnak, ha megpróbálnak átmenni egy Kapun.

– Azt hiszem, ez tényleg így van – ismerte be Egwene. – De akkor is minden tele lenne itt döglött draghkarokkal. És ami azt illeti, a fókuszálók tényleg tudnak támadni egy ilyen nyíláson keresztül.

– Megkockáztatom. Egy ilyen kémlelőnyílás leírhatatlan előnyöket jelent.

– Mégis csak jobb volna, ha inkább a felderítőinket állítanánk a kémlelő kapuk elé – ellenkezett Egwene. – Hiba, hogy a saját szemeddel akarsz mindent látni. Hiszen te kincset érsz. Te vagy az egyik legértékesebb fegyverünk. A kockázatvállalás ugyan elkerülhetetlen, de kérlek, hogy igyekezz elkerülni a veszélyt.

– Igen, anyám – felelte az idős férfi.

Egwene alaposan megvizsgálta a fonatokat, és utána szúrós pillantást vetett Yukirire.

– Önként jelentkeztem, anyám – szólalt meg gyorsan Yukiri, mielőtt Egwene firtatni kezdte volna, hogy a csudába oszthattak be egy ülnököt arra, hogy Kaput nyisson. – A tábornok üzenetet küldött hozzánk, és megkérdezte, lehetséges volna-e a megszokott függőlegestől eltérő, vízszintes Kaput létrehozni. Úgy véltem, hogy nagyon érdekes lehetne megválaszolni a felvetését.

A amyrlin nem is csodálkozott azon, hogy a tábornok a Szürke nővérekhez fordult. Az aes sedaiok egyre inkább úgy vélték, hogy hasonlóan a Gyógyításban kiemelkedő Sárgákhoz, vagy a csatákban élen járó Zöldekhez, az Utazással kapcsolatos fonatok elsősorban a Szürkék érdeklődési körébe tartoznak. A magukat leginkább közvetítőknek és követeknek tartó nővérek mintha csak az ilyenfajta utazást is a saját szakterületüknek tekintetek volna.

– Meg tudnád mutatni a saját vonalainkat is? – kérdezte Egwene.

– Természetesen, anyám – felelte Yukiri, és becsukta a Kaput. Azonnal megnyitott egy másikat. Ezen keresztül nézve, Egwene jól láthatta a hegyek között védekező alakzatot felvevő csapatait.

Tényleg sokkal hatékonyabb volt, mintha csak a térképeket bámulták volna. Egyetlen térkép sem tudta volna teljes pontossággal visszaadni a táj sajátosságait. Csak megkésve lehetett a segítségükkel a csapatok mozgását követni. Egwene úgy érezte, mintha a táj lekicsinyített, de annál pontosabb képmását bámulta volna.

Hirtelen elfogta a tériszony. Hiszen, egy több száz lábnyi, mély szakadék szélén állt. Megszédült, mire gyorsan hátrébb lépett. Mélyen beszívta a levegőt.

– Be kéne keríteni egy kötéllel ezt a süllyesztőt! – mérgelődött. – Valaki még a végén egyenesen belelép.

Vagy fejjel előre belezuhan, miközben álmélkodik...

Bryne felmordult.

– Pontosan valami ilyesmiért küldtem el Siuant – magyarázta. Vonakodva még hozzátette: – Mivel azonban ki nem állhatja, ha ugráltatják, lehet, hogy valami teljesen haszontalan dologgal jön vissza.

– Egyre csak az jár az eszemben – szólt közbe Yukiri –, hogyan lehetne egy olyan Kaput létrehozni, ami erre hasonlít, de csupán a fényt engedi át? Olyan volna, mint egy ablak. Rá is állhatnál, amikor lefele nézel. Nem kellene attól tartani, hogy keresztülzuhan rajta. A megfelelően kialakított fonatokkal elérhetnénk, hogy a túlsó oldalról ne is lehessen látni.

Mi az, hogy ráállni? A Fényre! Neked aztán elment az eszed!

– Bryne nagyúr! Nagyon erősnek tűnik a hadrended – jelentette ki Egwene.

– Köszönöm, anyám.

– Van azonban egy gyenge pontjuk.

Bryne felemelte a fejét. Mások talán sértődötten reagáltak volna, ám ő semmi ilyet nem tett. Talán, mert Morgase oldalán már kellő gyakorlatra tett szert.

– Miért is?

– Úgy állítottad fel a csapatokat, mintha közönséges csatára készülnénk – magyarázta az amyrlin. – Az első sorba és a dombok tetejére íjászokat telepítettél, akik lelassítják az ellenfél előrenyomulását. A nehézlovasság készen áll arra, hogy rohamot indítson, lecsapjon az ellenfélre, aztán visszavonuljon. A pikások megtartják a harcvonalat, a könnyűlovasság pedig megvédi a szárnyainkat, és megakadályozza, hogy bekerítsenek minket.

– A legjobb módszerek gyakran a legrégebbiek. A jól beváltak – magyarázta Bryne. – Hiába hatalmas a seregünk, mert hát itt van az a sok Sárkányhívő, de az ellenség akkor is túlerőben van. Nem lehetünk ennél merészebbek, mint ahogy most elhelyezkedtünk.

– De igen, lehetünk – felelte nyugodtan Egwene. A hadúr szemébe nézett. – Ez a csata egyetlen korábbi összecsapásra sem hasonlít. Ez a hadsereg eltér minden olyan fegyveres erőtől, amit valaha is vezettél, tábornok! Van egy különleges fegyvered, amelyiket nem vettél figyelembe.

– Az aes sedaiokra gondol?

A fényverte életre, bizony rájuk! – gondolta a fiatal nő. – A Fényre, most már káromkodok is. Túl sok időt töltöttem Elayne közelében.

– Gondoltam rájuk is, anyám – magyarázta Bryne. – Azt terveztem, hogy ők jelentik a tartalék erőinket. Segíteni fognak, amikor kivonjuk az elfáradt századokat az arcvonalból. Így majd friss csapatokat küldhetünk a helyükre.

– Bocsáss meg, Bryne nagyúr! – ellenkezett Egwene. – Bölcs terveket dolgoztál ki, és a nővérek egy részét valóban így is kell bevetni. A Fehér Torony azonban nem azért készült sok ezer évig a háborúra, hogy tartalék egységként nézze végig az Utolsó Csatát.

Bryne biccentett, és a papírhalom legaljáról előhúzott néhány új iratot.

– Átgondoltam néhány... merészebb lehetőséget is, csak hát nem akartam túllépni a hatáskörömet.

Átnyújtotta a papírokat. Egwene átfutott rajtuk, és magasra vonta az egyik szemöldökét. Utána pedig elmosolyodott.

Mat nem emlékezett arra, hogy ilyen sok kolompár él Ebou Dar környékén. A szemkápráztató színű kocsijaik, gyönyörűen megfestett gombákként burjánzottak az egyébként megbarnult földeken. Olyan sokan voltak, hogy még egy egész fényverte várost is kiadhattak volna. A kolompárok városa? Az majdnem olyan, mint a... az aielek városa. Egyszerűen elképzelhetetlen.

Pipi hátán ülve könnyedén ügetett az országúton. Ami azt illeti, az aieleknek igenis volt egy városuk. Talán egy napon a kolompároknak is meglesz a maguk városa. Akkor majd felvásárolják a földkerekség összes színes festékét, és rajtuk kívül mindenkinek természetes színű ruhában kell járnia. Abban a városban senki sem fog verekedni, így az élet elképesztően unalmas lesz. Másrészt viszont százötven mérföldes körzetben nem akad egyetlen feneette fazék sem, amit meg kellene foltozni.

A fiatalember elmosolyodott, és megsimogatta a lova hátát. Amennyire csak lehetett, megpróbálta álcázni az ashandareit. Erősen remélte, hogy mindenki elhiszi, csupán egy hosszabb sétapálca van a ló oldalára szíjazva. A kalapját is eldugta a nyeregtáska tetejére kötött csomagban. Azokban szépen elfértek a meglehetősen szemrevaló kabátjai is. Bár most is az egyik ilyet viselte, ám arról az utolsó csepp csipkét is lefejtette. Fájt is egy kicsit a szíve miatta, de nem akarta, hogy felismerjék.

A fejére kezdetleges kötést tekert. Eltakarta a hiányzó szeme helyét. A Dal Eira kapu felé közeledve beállt a sorba a többiek mögé. Sokan várták, hogy engedélyt kapjanak a belépésre. Cseppnyi szerencsével pontosan úgy nézett ki, mint bármelyik más, sebesült zsoldos, aki a városban keresett menedéket, vagy esetleg munkát.

Gondosan odafigyelt a görnyedt testtartásra. Nem nagyon szabad nézelődni. Ez a jó tanács ugyanúgy érvényes volt a csatatéren, mint akkor is, ha egy olyan városba készül, ahol nagyon jól ismerték. Itt nem lehetett Matrim Cauthon. Matrim Cauthon ugyanis gúzsba kötözve a sorsára hagyta a város királynőjét, akit utána meggyilkoltak. Jó páran éppenséggel őt gyanúsították a tett elkövetésével. A Fényre! A körülményeket figyelembe véve, még ő is saját magát gyanúsította volna. Beslan ma már biztosan gyűlöli. Abban sem lehetett biztos, hogy milyen fogadtatásra számíthat Tuon részéről. Hiszen elég hosszú időt töltöttek külön.

Igen, az lesz a legjobb, ha lehajtja a fejét, és kerüli a feltűnést. Megpróbálja majd kiismerni ezt a helyet. Feltéve, ha valaha is eljut ahhoz a fényverte kapuhoz. Ki hallott már olyasmiről, hogy sorba kell állni egy város kapuja előtt?

Végre azért csak sorra került. Az unatkozó katonának olyan volt a képe, mint egy régi lapát. Félig mocsok borította, és mindenki sokkal jobban járt volna, ha egy csűrben tárolták volna. Alaposan megnézte magának Matet.

– Letetted az esküket, utazó? – kérdezte lusta, seanchan tájszólással. A kapu túloldalán egy másik katona irányította a forgalmat. Ott is sorra került a következő utazó.

– Igen, bizony letettem – jelentette ki Mat. – Esküt tettem a hatalmas seanchan birodalomra. Magára a császárnőre – örökké éljen! Jómagam csupán egy szegény, utazó zsoldos vagyok, ki egykoron Murandyben a nemes Haak családot szolgálta. Tween erdejében két évvel ezelőtt veszítettem el a szememet, mert banditák törtek rám, mikor megpróbáltam megvédelmezni azt az erdőben talált kisdedet. Saját gyermekemként neveltem a lánykát, de...

A katona intett, hogy menjen tovább. Úgy tűnt, hogy cseppet sem érdekelte az utazó meséje. Mat arra gondolt, hogy már csak elvi okok miatt is folytatnia kellene a beszámolóját. Mégis, miért kényszeríti ez a katona arra az embereket, hogy a hosszú várakozás során jobbnál jobb fedőtörténetet találjanak ki maguknak, ha utána meg sem hallgatja őket? Ezért bárki megsértődhetne. Persze nem Matrim Cauthon, aki mindenen csak mosolyog, és sohasem sértődik meg. Csak hát egészen biztosan akadnak sértődékeny fickók!

Lenyelte az ingerültségét, és továbbléptetett. Most már csupán a megfelelő fogadót kellett megtalálnia. Milyen kár, hogy Setalléhez többé már nem mehet. Azt a helyet..

Mat valósággal kővé dermedt a nyeregben, bár a lova nyugodtan lépdelt tovább. Elég volt ugyanis egyetlen pillantást vetni a kapuban álló másik katonára. Hát – ki mást állt volna ott, ha nem Petra, Valan Luca vándorló társulatának erőművésze?

Mat gyorsan elfordult, és még jobban meggörnyedt a nyergében. Amikor hátrasandított a válla felett, már kétsége sem lehetett arról, hogy valóban Petrát látta. Senki mással sem lehetett volna összetéveszteni a fatörzset is megszégyenítő vastagságú karokkal és bikanyakkal büszkélkedő fickót. Petra ugyan nem nőtt túl magasra, de egy egész hadsereg megpihenhetett volna az árnyékában. Mégis mit művelhetett itt, Ebou Darban? Miért bújt seanchan egyenruhába? Mat kis híján megfordult, hogy visszamenjen, és szóba elegyedjen az erőművésszel, hiszen mindig is jól kijöttek egymással, ám a seanchan egyenruha miatt inkább a távozás mellett döntött.

Legalább nem hagyta cserben a szerencséje. Ha Petra oldalán próbált volna meg belépni a városba ahelyett, hogy a lapátképű őrrel beszélhetett volna, akkor biztos lehetett volna abban, hogy felismerik. Kifújta a levegőt, és lekecmergett a nyeregből, hogy kantárszáron vezesse a lovát. Nem akarta, hogy a hatalmas tömegben valakit felökleljen a hátasa. Ezenfelül pedig éppen elég zsákot kötött fel Pipi hátára ahhoz, hogy úgy nézzen ki, mint egy málhás ló. Feltéve persze, hogy olyan valaki vételezi szemre, aki nem ért a lovakhoz. Mat jobban elvegyülhet a tömegben, ha a hátasa előtt sétál.

Lehet, hogy nem is itt, hanem egyből a Rahad városrészben kellett volna fogadót keresnie. Arrafelé gyorsabban terjedt a szóbeszéd, és mindig pörgött a kocka. Ugyanakkor azokban az utcákban igen könnyen belefuthatott egy kifent késbe az ember. Könnyebben, mint bárhol másutt Ebou Darban, ami azért jelentett valamit. A Rahad lakói ugyanúgy hajlottak arra, hogy kést rántva gyilkolni kezdjenek, mint hogy reggel udvarias köszöntéssel üdvözöljék a szomszédaikat.

Végül nem ment be Rahadba. Mostanra igencsak megváltozott az a városrész. Katonák táboroztak előtte. Ebou Dar egymást követő uralkodói gond nélkül elviselték, hogy rájuk rohadjon az a környék, ám a seanchanok egészen másként álltak a dologhoz.

A sikerhez minden szerencséjükre szükség lesz. Rahad eddig minden inváziónak sikeresen ellenállt. A Fényre! Rand is jobban tette volna, ha inkább ott rejtőzködik el, ahelyett, hogy megvívná az Utolsó Csatát. A trallokok meg az árnybarátok persze ide is követték volna. Rahad lakói azonban őket is eszméletlenül hagyták volna a sötét sikátorok mocskában. Az idegeneknek a zsebük tartalmával és a cipőjükkel sem kellett volna többet bajlódni. A lábbeli értékes zsákmánynak számított errefele. Mat lelki szeme előtt egy pillanatra felvillant Rand képe. A vörös hajú ifjú épp borotválkozott. Gyorsan megrázta a fejét.

Áttolakodott egy zsúfolt hídon az egyik csatorna felett. Gondosan szemmel tartotta a nyeregtáskáit, ám eddig még egyetlen tolvaj sem próbált szerencsét. Mondjuk annyira azért nem volt nehéz kitalálni ennek az okát. Minden második sarkon seanchan járőrök álltak. Mat halványan elmosolyodott, amikor elsétált egy hangosan óbégató hírmondó mellett. A fickó jelentőségteljes kacsintással jelezte, hogy némi aprópénzért cserébe igencsak érdekes értesülései is vannak. A félszemű látogatót meglepte mennyire otthonosnak, sőt kifejezetten kellemesnek találta ezt a várost. Mindig is szeretett itt lenni. Halványan persze emlékezett valami olyasmire, hogy elég sokat morgott azért, mert bezárták ide. Ez alighanem azután történhetett, hogy rádőlt a fal. Matrim Cauthon ugyanis nem szokott gyakran mérgelődni. Mostanra már nagyon is tisztában volt azzal, hogy élete egyik legboldogabb időszakát Ebou Darban élte át. Hogy milyen sok helyen lehetett kártyázni és kockázni itt!

Tylin. A Fény verné meg, milyen jól kijöttek egymással! Az a nő újra és újra kibabrált vele. A Fény áldása volna, ha még sok ilyen nővel találkozhatna. Persze nem túl sűrűn egymás után, és kizárólag úgy, hogy tudja, merre van a hátsó kijárat. Tuon is pont ilyen volt. Jobban belegondolva a dologba, talán nem is lesz szüksége másik nőre. Mert a feleségére egyetlen férfinak sem lehetett volna panasza. Mat elmosolyodott, és megveregette Pipi nyakát. A ló válaszul belefújtatott az ifjú nyakába.

Furcsa, de itt sokkal inkább otthon érezte magát, mint a Folyóközben. Jó, hát a helybeliek tényleg érzékenyek voltak egy kicsit, de hát kinek nincs meg a maga gyenge pontja? Alaposabban megfontolva a dolgot, Mat igazából még sosem találkozott olyanokkal, akik valamiért ne lettek volna maguk is meglehetősen érzékenyek. A határvidékiek elképesztőek voltak. Az aielekről sem lett volna szabad megfeledkezni. Önmagáért beszélt, amit ők művelnek. Ott voltak a cairhieniek meg a furcsa játékaik, a teariek és az ő nevetséges rangsoruk, meg a seanchanok a maguk... A seanchanok egyszerűen seanchanok voltak.

Hát ez volt a tagadhatatlan igazság. A Folyóköz határain túl egészen egyszerűen mindenki feneette módon háborodott volt. Kicsit talán még az andoriak is. Ezt sajnos el kellett így fogadni.

Továbbsétált. Gondosan ügyelt arra, hogy udvariasan mosolyogjon, mert nem akarta, hogy kibelezzék. A levegőben száz különféle édesség illata úszott. A hangosan fecsegő tömeg zaja halk háttérzúgássá állt össze a fülében. Ebou Dar lakói továbbra is színes ruhákat hordtak. Talán éppen ezért bukkant fel az a sok kolompár is a környéken. Úgy vonzották őket az élénk színek, mint a katonákat a vacsorájuk. A helyi asszonyok ruhájának szorosan összefűzött felső része igencsak közszemlére tette a keblüket. Nem mintha Mat megbámulta volna őket. A szoknyájuk alatt színes alsószoknyákat viseltek. A legfelső szoknyát kénytelenek voltak oldalt vagy elöl feltűzni, hogy kilátszódjon, amit alatta hordtak.

Mat sohasem tudta felfogni ennek az értelmét. Miért alulra vették fel a legszínesebb holmikat? Ha pedig már valaki alulra veszi lel a legrikítóbb ruhadarabjait, akkor miért takarja el őket? Ha pedig mindent eltakar, akkor miért tűzi fel a fedőréteget, ha sétálni támad kedve?

A férfiak hosszú mellénye legalább annyira színes volt, mint a nők ruhája. Talán azért, hogy ne látszódjanak a vérfoltok, amikor hasba szúrták őket. Semmi értelme sem volna eldobni egy jó kis mellényt csak azért, mert a tulajdonosának felmetszették a bendőjét, mivel olyan szörnyű hibát követett el, hogy az időjárásról akart beszélgetni. Ugyanakkor... Mat séta közben kénytelen volt belátni, hogy jóval kevesebb párbajnak volt a szemtanúja, mint amire számított. Igaz, ebben a városrészben nem ölték olyan lelkesen egymást az emberek, mint a Rahadban, ám bizonyos napokon alig tudott megtenni két lépést anélkül, hogy ne kellett volna késsel a kézben egymásnak feszülő férfiak mellett ellépdelnie. Ma viszont egyetlen párbajozót sem látott.

Ráadásul néhány helybeli seanchan ruhában parádézott. Könnyű volt megismerni őket olajbarna bőrükről. Mindenki rendkívül udvariasan viselkedett. Pont úgy, mint egy hatéves kisgyerek, aki az előbb neszét vette, hogy a konyhaasztalodon ott illatozik a frissen sült almás sütemény.

A város változatlan maradt, de mégsem olyan, mint régen. Nem stimmeltek az apróságok. Nem csupán arra figyelt fel, hogy már nem horgonyoztak a tengeri nép hajói a kikötőben. A seanchanok a maguk képére formálták a helybélieket. Új szabályokat vezettek be azóta, hogy Mat elszökött innen. De vajon milyeneket?

Bevezette Pipit egy megbízhatónak tűnő istállóba. Elég volt egyetlen pillantást vetnie az ott őrzött állatokra, hogy tudja, ezek itt jól tartják a jószágot. Némelyik ló kifejezetten pompás paripa volt. Jól teszi az ember, ha azt az istállót használja, ahol szép lovak vannak. Még akkor is, ha ez kicsit többe kerül.

Magára hagyta Pipit, a vállára akasztotta a csomagját, és a szövetbe göngyölt pengéjű ashandareit úgy fogta a kezében, mint a sétapálcát. A megfelelő fogadó kiválasztása legalább olyan nehéz feladat, mint amikor jó bort keres az ember. Régi, de nem lepusztult épületet keresett. Legyen tiszta, de nem túlságosan kisuvickolt. A patyolattiszta fogadókban soha semmi nem történik. Mat ki nem állhatta az olyan helyeket, ahová az emberek azért ültek be, hogy csendesen beszélgetve teázzanak. Aki ott ül, az elsősorban azt akarja, hogy megbámulják.

Hát nem! Az igazán jó fogadó egy pár bejáratott, minőségi csizmára hasonlít. Strapabíró, pontosan, mint a jó csizma! Ameddig a felszolgált sör íze nem a csizmatalpra emlékeztet, addig pont az ilyen hely a megfelelő. Ha valaki a híresztelésekre kíváncsi, a legjobb helyeket odaát, a Rahadban találja. Mat ruhája azonban túlságosan is elegáns volt ahhoz, hogy átmerészkedjen oda. Ráadásul nem akart belekeveredni abba sem, amit a seanchanok éppen ott műveltek.

Bedugta a fejét a Téli Virágszál nevű fogadó csapszékébe. Azonnal megfordult, és kisietett. Bent egyenruhás Halottvirrasztó gárdisták ücsörögtek. A legcsekélyebb kedve sem volt összefutni Furyk Karede-del. A következő fogadó túlságosan is jól kivilágított, az utána jövő viszont túl sötét volt. Jó fél órát vadászott a megfelelő helyre, miközben egyetlen párbajnak sem lehetetett szemtanúja. Már kezdett kétségbe esni. Lehet, hogy nem is létezik az az italmérés, amire vágyott? Ekkor azonban meghallotta egy kockavető pohár zaját.

Majdnem kiverte a hideg veríték, mert egy pillanatra azt hitte, hogy már megint a fejében dübörögnek azok az átkozott kockák. Szerencsére most csupán közönséges kockák hangját hallotta. Áldás legyen e csodálatos csontdarabkákon! A hangjuk a következő pillanatban már el is hallgatott, mert elvitte az utcán tolongó emberek között süvítő szél. Egyik kezével a pénzes zacskóját, másikkal a botját markolva keresztülfurakodott a tömegen. Útközben néhányszor halkan elnézést kért, amikor meglökött valakit. A közel sikátorban meg is pillantotta a falon lógó cégért.

Közelebb lépett, és elolvasta a feliratot. Rézszínű betűkkel azt írták oda, hogy Nagy Verekedés. A cégéren tapsoló emberek képét látta. Odabentről kihallatszott a kockák zaja. Megérezte a bor és a sör szagát. Mat belépett. Az ajtó mellett egy kerek képű seanchan támaszkodott a falnak. Oldaláról kard lógott. Gyanakvó pillantást vetett az érkezőre. Ami azt illeti, Mat még egyetlen ajtónállóval sem találkozott, aki ne így méregette volna az italmérés összes belépő vendégét. Már nyúlt volna, hogy a kalapját megemelve köszöntse a fickót, csak hát kedvenc ruhadarabja nem volt ott a fején. Fényverte hamu! Időnként meztelennek érezte magát kalap nélkül.

– Jame! – kiáltotta egy női hang a pult mögül. – Nem nézel már megint csúnyán a vendégekre, igaz?

– Csak arra, aki megérdemli, Kathana! – kiáltotta vissza a férfi seanchan tájszólással. – Lefogadom, hogy ez is olyan.

– Én csak egy ártatlan utazó vagyok – jelentette ki Mat. – Szeretnék kicsit kockázni meg inni egy pohárkával. Ez minden. Nem keresem én a bajt.

– Ebben az esetben viszont miért van alabárd a kezedben? – tudakolta Jame. – Körbetekert pengével?

– Ó, fejezd már be! – förmedt rá az asszony, az a bizonyos Kathana. Keresztülsietett az ivón, megragadta Mat kabátjának az ujját, és maga után húzta a pulthoz. Az alacsony, sötét hajú teremtésnek egészen halovány volt a bőre. Nem lehetett sokkal idősebb Matnél, de mégis anyáskodóan viselkedett vele.

– Ne is törődj vele! Kerüld a rendzavarást, és akkor nem kényszerül arra, hogy megszúrjon, megöljön vagy bármi ilyesmit tegyen veled.

Lenyomta Matet az egyik magas ülésre, és máris az italpult túloldalán bukkant fel. Az ivóban ugyan félhomály uralkodott, de a hely egészen kellemes volt. Egyik oldalon már kockáztak is az emberek. Meglehetősen jókedvűen. Az a jó játék, ha a résztvevők hangosan nevetnek, és akkor is jókedvűen hátba veregetik a barátjukat, ha éppen veszítettek. Nyomát sem látta a halálra vált szerencsejátékosoknak, akik éppen az utolsó pénzérméjüket készültek eljátszani.

– Neked bizony enned kell – jelentette ki Kathana. – Pontosan úgy nézel ki, mint aki már egy hete nem jutott tisztességesé ételhez. Hogy vesztetted el a szemedet?

– Egy nemesúr csatlósa voltam Murandyben – füllentette Mat. – Megtámadtak minket.

– Szemérmetlen hazugság – válaszolta Kathana, és egy jókora tányért csapott le a fiatalember elé. Sertéshússzeletekkel és sűrű mártással volt tele. – Szemérmetlen, de jobb, mint a többi. Olyan átéléssel mondtad, hogy kis híján elhittem. Jame, kérsz enni?

– Vigyáznom kell az ajtóra! – kiáltotta a kidobóember.

– A Fényre, te fafej! Gondolod, hogy valaki elsétál vele? Gyere, ülj ide!

Jame morogva odaballagott a pulthoz, és leült az egyik támlátlan székre. Kathana egy korsó sört rakott elé. Az őr megragadta és az ajkához emelte. Mereven bámult maga elé.

– Szemmel tartalak ám – morogta oda Matnek.

A vendég már nem volt egészen biztos abban, hogy a megfelelő helyre érkezett. Ugyanakkor erősen kételkedett abban is, hogy a nyakán marad a feje, ha anélkül próbálna meg távozni, hogy az utolsó falatig megette volna a gazdasszony főztjét. Belekóstoljál ételbe. Egészen jó volt az íze.

A fogadós kissé arrébb állt. Az egyik asztal mellett éppen rendre utasított egy vendéget. Úgy tűnt, ez a nőszemély még egy fát is leteremtene, ha azt gondolná róla, hogy nem megfelelő helyre nőtt.

Soha és semmilyen körülmények között nem szabad megengedni – gondolta Mat –, hogy ez a nő ugyanabban a szobában tartózkodjon, mint Nynaeve. Legalábbis nem akkor, amikor én is hallótávolságon bélül vagyok.

Kathana már újra ott állt mellettük. A nyakából a férjezett asszonyok kése lógott. Mat természetesen csupán néhány pillanatig bámulta a keblét, hiszen már nős férfi volt. A kocsmárosné oldalra tűzte fel a szoknyáját úgy, ahogy Ebou Darban a közemberek között divatos volt. Amikor visszatért a pult mögé, hogy elkészítse Jame ételét, Mat figyelmét nem kerülte el, hogy az őr rajongó tekintettel bámulta Kathanát. Ebből levonta a megfelelő következtetést.

– Régóta házasok vagytok? – kérdezte. Jame egy szúrós pillantással válaszolt.

– Nem – szólalt meg végül – még nem töltöttem olyan hosszú időt az óceán innenső partján.

– Világos, teljességgel érthető – biccentett Mat, és belekóstolt a sörbe, amit a gazdasszony odarakott elé. Nem is volt rossz. Főleg figyelembe véve, hogy mostanában milyen szörnyű a dolgok íze. Ez az ital csak kicsit volt szörnyű.

Kathana odasétált a kockázókhoz, és rájuk szólt, hogy azonnal egyenek valamit, hiszen egészen sápadtak. Kész csoda, hogy ez a derék Jame nem nyomott annyit, mint két hátasló. Mivel úgy tűnt, hogy a kocsmárosné szeret beszélni, Mat úgy vélte, talán kicsalhat belőle néhány hasznos tudnivalót.

– Mintha mostanában nem párbajoznának olyan sokan, mint régen – fordult a pult felé siető nő irányába.

– Az új seanchan törvény miatt – magyarázta Kathana. – Amit az új császárnő vezetett be – örökké éljen! – Nem tiltotta be teljesen a párbajozást, ami fényverte módon jó dolog. Ebou Dar lakói nem fognak olyan jelentéktelen dolog miatt lázongani, minthogy leigáztak minket, de ha bárki is megpróbálná betiltani a párbajozást... abból lenne ám haddelhadd! Mostanában már egy hivatalnoknak is ott kell lennie tanúként a párbajok során. Mielőtt kést rántanál, meg kell válaszolnod legalább száz kérdést, és illetéket is kell fizetned. Ez persze elvette a párbajozás sava-borsát.

– Rengeteg életet mentett meg! – ellenkezett Jame. – Az emberek még mindig meghalhatnak, ha egymás kése hegyén akarják végezni. Feltéve, ha elég elszántak. Így viszont éppen elég idejük van arra, hogy kitisztuljon a fejük, és megnyugodjanak.

– A párbajozásnak semmi köze sincs a gondolkozáshoz! – méltatlankodott Kathana. – Ugyanakkor számomra nagyon is fontos, hogy nem kell aggódnom miattad. Azt a csinos kis ábrázatod nem szabdalják össze az utcán.

Jame felmordult, és a keze a kardja markolatára csúszott. Mat csak most figyelt fel arra, hogy a hüvelyt gémek díszítik. Abban persze nem lehetett biztos, hogy ugyanilyen jelet tettek-e a pengére is. Mielőtt azonban feltehetett volna egy újabb kérdést, Kathana továbbsietett és perlekedni kezdett pár vendéggel, akik kiöntötték az asztalra a sörüket. Úgy tűnt, hogy ez a nőszemély képtelen sokáig egy helyben állni.

– És milyen az időjárás fent északon? – kérdezte Jame. Még mindig mereven nézett maga elé.

– Pocsék – felelte Mat őszintén. – Ahogy mindenütt.

– Azt mondják, itt az Utolsó Csata – válaszolta a seanchan.

– Itt van.

Jame felmordult.

– Ha itt van, akkor igen ostoba döntés volna belekotnyeleskedni a politikusok dolgaiba. Nem gondolod?

– Fényverte módon igazad van! – kiáltotta Mat. – Az embereknek abba kéne hagyni végre az ostoba játékaikat, és felnézni az égre!

Jame most a vendég felé fordult.

– Hát, ez a helyzet. Jobban oda kellene figyelned arra, amit magad is mondasz.

A Fényre! – gondolta Mat. – Ez a fickó azt hiszi, hogy valami kém vagyok.

– Nem én döntöm el, hogy mi lesz! – mondta hangosan. – Néha az emberek csak azt hallják meg, amit meg akarnak hallani.

Újra beleharapott a húsba. Annak pontosan annyira volt jó volt íze, amennyire az ilyen körülmények között elvárható volt. Mostanában olyan volt a legtöbb étkezés, mint amikor az ember felfedezi, hogy a táncteremben csakis ronda lányok várják a partnerüket. Most legalább olyan ételt raktak elé, ami egy kicsivel jobb volt annál a sok szörnyűségnél, melyekkel az elmúlt időszakban megtömhette a hasát.

– Egy bölcs ember képes meghallani az igazat – töprengett Jame.

– Ahhoz először rá kell találni – figyelmeztette Mat. – Az pedig sokkal nehezebb annál, mint ahogy a legtöbben gondolnák.

Hirtelen ismét felhangzott Kathana elégedetlen mordulása. A nő valósággal elrohant a hátuk mögött.

– Az igazság azon dolgok egyike, amelyekről a férfiak akkor beszélnek a kocsmában, ha már annyira berúgtak, hogy a saját nevükre sem emlékeznek. Jó társaságban nem szokás az ilyesmi. Én a helyedben nem nagyon foglalkoznék vele, utazó.

– Szólítson Mandevwinnek – nézett Mat a nőre.

– Hát persze – biccentett Kathana. Alaposabban megnézte magának az ifjút. – Senki sem említette még, hogy kalapot kellene viselned? Egy olyan fejfedő nagyon jól menne a fél szemedhez.

– Nahát, nemcsak erővel felhizlalja a vendégeket, de még öltözködési tanácsokat is ad? – mordult fel Mat. A fogadós válaszul jól fejbe csapta a törlőronggyal.

– Tessék mindent megenni!

– Ide figyelj, barátocskám! – fordult Jame a vendég felé. – Tudom, hogy mi vagy és azt is, hogy miért jöttél ide! Nem tudsz felültetni azzal, hogy eltakartad az egyik szemedet. Hajító kések lapulnak a kabátod ujjában és az övedben is van hat penge. Ezek azok, amiket felfedeztem. Egyetlenegy félszeművel sem találkoztam, aki hajítókéseket használt volna. Ti, külföldiek azt hiszitek, hogy könnyű lesz lecsapni rá. Még a palota közelébe se fogsz eljutni! A testőrei ellen pedig semmi esélyed sincs! Ideje lenne inkább tisztességes munkát keresni magadnak!

Mat döbbenten bámulta a kidobóembert. Ez a fickó tényleg azt hitte róla, hogy orgyilkos? Szó nélkül felemelte a kezét, letekerte a fejéről a kötést és megmutatta a szeme helyén tátongó lyukat.

Jame leesett állal bámulta.

– Azok az orgyilkosok – szólalt meg végül Mat nyugodt hangon. – Tuont akarják megölni?

– Ne használd azt a nevet! – förmedt rá Kathana és ismét megpróbálta fejbe csapni a törlőronggyal.

Mat oda sem nézve hátranyúlt és kikapta a kezéből a törlőrongyot. Egyetlen szemének pillantása közben rezzenéstelenül Jamere tapadt.

– Azok az orgyilkosok Tuont akarják megölni? – ismételte Mat hűvös hangon. Jame bólintott.

– Leginkább külföldiek, akiknek fogalmuk sincsen, hogyan kell megadni a dolgok módját. Több is megfordult már itt a csapszékben. Csupán az egyikőjük vallotta be, hogy mi célból érkezett. Gondoskodtam róla, hogy a poros föld beigya a vérét a párbajozó helyen.

– Akkor téged a barátomnak tartalak – biccentett az ifjú és felállt. Belenyúlt a csomagjába, elővette, és a fejébe csapta a kalapját. – Ki mozgatja őket? Ki bízta még az orgyilkosokat? Ki tűzte ki a vérdíjat?

Kathana félrehajtott fejjel megnézte magának a kalapot és elégedetten bólintott. Utána viszont elkerekedett a szeme és alaposabban is megnézte magának a vendég arcát.

– Szerintem te félreérted a helyzetet – magyarázta Jame. – A megbízó nem a legjobb orgyilkosokat küldi ellene. Csupa külföldit. Azoknak még csak esélyük sincsen a sikerre.

– Engem aztán rohadtul nem érdekel, hogy mekkora esélyük van a sikerre! – mérgelődött Mat. – Ki bérelte fel őket?

– Túlságosan is nagy ember ahhoz, hogy te...

– Ki az? – suttogta az ifjú

– Lunal Gaigan tábornok – válaszolta Jame. – A seanchan fegyveres erők főparancsnoka. Nem tudok mit kezdeni veled, barátom. Orgyilkos vagy, vagy éppenséggel az orgyilkosokra vadászol?

– Én aztán nem vagyok fényverte orgyilkos! – felelte Mat, miközben mélyen a szemébe húzta a kalapja karimáját és felvette a csomagját. – Soha senkit nem öltem meg anélkül, hogy az illető ne követelte volna, hogy végezzek vele. Mégpedig olyan hangos üvöltéssel, hogy udvariatlanság lett volna figyelmen kívül hagyni a kívánságát. Ha megszúrlak téged, barátom, akkor előtte tudni fogod, hogy mire készülök és azt is, hogy miért. Ezt megígérhetem.

– Jame – sziszegte Katharia. – Ő az.

– Miről beszélsz? – kérdezte az ajtónálló, miközben Mat vállára emelte a bebugyolált ashandareit és ellépett mellőlük.

– Őt keresték a katonák – magyarázta Kathana. Még egyszer megnézte magának Matet. – A Fényre! Ebou Darban minden harcosnak parancsba adták, hogy figyeljen az arcodra. Hogyan sikerült keresztüljutnod a város kapuin?

– Kis szerencsével – felelte Mat és kilépett a sikátorba.

– Mire vársz? – kérdezte Moiraine.

Rand a nő felé fordult. Lan parancsnoki sátrában Shienarban voltak. Jól érezte a lángoló mezők bűzét. Lan és Agelmar nagyúr csapatai mindent felgyújtottak, amikor visszavonultak Tarwin Rése elől.

Felégették azt a földet, amit valójában szerettek volna megvédeni. Kétségbeesett, de helyénvaló módszert alkalmaztak. Annak idején a legendák korában Lews Therin és a szövetségesei vonakodtak volna az ilyen kétségbeesett módszerek alkalmazásától. Legalábbis kezdetben. Ezért a vonakodásért igen nagy árat kellett fizetniük.

A határvidékiek nem voltak ennyire érzelgősek.

– Miért vagyunk itt? – kérdezősködött Moiraine, és közelebb lépett az ifjúhoz. A hajadonok a sátor belsejében őrködtek. Megpróbálták elkerülni, hegy az ellenség értesüljön Rand érkezéséről. – Már rég Shayol Ghulban kellene lenned. Oda szólít a sors, Rand al'Thor. Nem kellene a kisebb összecsapásokkal foglalkoznod.

– Itt halnak meg a barátaim.

– Azt hittem, hogy már túlléptél az ilyen gyengeségeken.

– Az együttérzés nem gyengeség.

– Tényleg nem az? – kérdezte az aes sedai. – És mi van akkor, ha az együttérzésed miatt nem csapsz le az ellenfeledre? Talán megengeded neki, hogy megöljön? Akkor mégis minek neveznéd Rand al'Thor?

Nem kapott választ.

– Nem teheted kockára az életedet – folytatta Moiraine. – Függetlenül attól, hogy az együttérzést és a szánalmat gyengeségnek tekinted-e vagy sem, egyértelműen hiba, ha emiatt ostobán viselkedsz.

Rand gyakran felidézte magában Moiraine elveszítésének pillanatát. Mélyen megrázta a nő halála és még mindig boldog volt, hogy az visszatért. Csak hát közben igencsak elfeledkezett arról, hogy ez a nőszemély... milyen kitartó is tudott lenni.

– Harcba szállok a Sötét Úrral, ha itt az ideje – felelte most. – De csakis akkor. Azt kell hinnie, hogy a seregeimmel vagyok. Teret akarok nyerni, mielőtt lesújtanék rá. Rá kell vennünk a parancsnokait, hogy dél felé induljanak a csapataikkal, különben egyszerűn lerohannak minket Shayol Ghulban, ha felbukkanok ott.

– Ez mind nem számít! – figyelmeztette Moiraine. – Egyedül küzdesz meg vele, és az lesz a döntő összecsapás. Minden azon a pillanaton múlik, Újjászületett Sárkány. A Minta valamennyi szála a találkozásotok köré szövődött. A Kerék is abba az irányba forog. Oda visz téged. Ne tagadd, hogy érzed az erejét.

– Tényleg érzem.

– Akkor menj!

– Még nem.

Az aes sedai vett egy mély lélegzetet.

– Makacs vagy, mint mindig.

– Még szerencse – felelte Rand. – A makacsságomnak köszönhetem, hogy egyáltalán eljutottam idáig.

Habozni látszott, de azután a zsebébe nyúlt. Ezüstösen csillogó dolgot húzott elő belőle. Egy Tar Valon-i márkát.

– Tessék – nyújtotta a nő felé. – Régóta őrzöm.

Moiraine összeszorította az ajkát.

– Nem lehet...

– Ugyanaz? Hát, nem. Attól tartok, hogy azt már rég elveszítettem. Ezt viszont zálogként már régóta magamnál hordom. Szinte nem is figyeltem fel arra, hogy mit teszek.

A pénzérme gazdát cserélt. Az idősebb nő alaposabban is megnézte magának. Még akkor is a márkát vizsgálta, amikor a hajadonok hirtelen a sátor bejárata felé fordultak. A következő pillanatban félrehúzták a függönyt és Lan lépett be. Két malkieri kísérte. Ezek hárman akár fivérek is lehettek volna. Kőkemény arcukon ugyanolyan komor kifejezés ült.

Rand közelebb lépett és a kezét Lan vállára tette. Az idősebb harcos nem tűnt fáradtnak. A kőszikla nem tud elfáradni. Mintha azonban megkopott volna. Rand nagyon is jól ismerte ezt az érzést.

Lan egy biccentéssel köszöntötte, majd Moiraine-re nézett.

– Ti ketten már megint veszekedtetek?

Az aes sedai eltüntette a pénzérmét és az arca kifejezéstelenné vált. Rand nem igazán tudta megérteni kettőjük kapcsolatát, amióta Moiraine visszatért. Udvariasan viselkedtek egymással, ám ugyanakkor olyan hűvös távolságtartással, amire az ifjú nem számított.

– Figyelned kellene Moiraine szavára – fordult vissza Lan Rand felé. – Ő már akkor erre a napra készült, amikor te még csak meg sem születtél. Hagyd, hogy vezessen!

– Azt akarja, hogy távozzak erről a harcmezőről – felelte Rand. – Azt akarja, hogy azonnal lecsapjak Shayol Ghulra, ahelyett, hogy végeznék az itteni fókuszálókkal. Pedig úgy vissza tudnátok foglalni a Rést.

Lan habozni kezdett.

– Mégiscsak azt kellene tenned, amit ő...

– Nem – felelte Rand. – Kilátástalan helyzetbe kerültetek itt, öreg barátom. Ha valamennyit is tudok segítem, akkor azt megteszem. Ha nem tudjuk megállítani a Rémurakat, akkor egészen Tar Valonig vissza kell majd vonulnotok.

– Hallottam, hogy mit tettél Maradonban – biccentett Lan. – Én aztán nem küldök el egy csodatévőt, ha az mindenáron segíteni akar nekünk.

– Maradon hiba volt – vágott közbe jeges hangon az aes sedai. – Nem engedheted meg magadnak, hogy felfigyeljenek rád, Rand!

– Mint ahogy az ellenkezőjét sem engedhetem meg magamnak. Nem fogok ölbe tett kézzel ücsörögni, miközben emberek halnak meg! Főleg úgy, hogy képes lennék megvédeni őket.

– A határvidékeik nem szorulnak menedékre – figyelmezte te Lan.

– Hát nem – bólintott Rand. – Viszont soha nem találkoztam olyannal, aki vész esetén elutasította volna a segítő szándékú kardot.

Lan az ifjú szemébe nézett, majd bólintott.

– Tedd meg, amit tudsz.

Rand odabiccentett a két hajadonnak, akik némán fejet hajtottak.

– Birkapásztor – szólalt meg Lan. Rand a magasba vonta az egyik szemöldökét.

Lan a szívére szorított ököllel tisztelgett és fejet hajtott. Az ifjú viszonozta a tisztelgést.

– Van ott valami a számodra, dai shan.

Lan elkomorodott, majd odament a földön felhalmozott takarók halmához. A sátorban nem voltak asztalok. Letérdelt, majd felemelt egy ragyogó, ezüstösen tündöklő koronát. A vékony fejdísz erősnek tűnt.

– Malkier koronája – suttogta. – De hát elveszett!

– A kovácsaim alaposan megnézték maguknak a régi rajzokat. Minden tőlük telhetőt megtettek – felelte az ifjú. – A másik Nynaeve-é. Azt hiszem, illik hozzá. Te, barátom, mindig is király voltál. Elayne megtanított arra, hogyan uralkodjak, tőled viszont... megtanultam a helytállást. Köszönöm!

Most Moiraine felé fordult.

– Legyen elegendő hely itt, hogy vissza tudjak térni.

Megragadta az Egyetlen Hatalmat és Kaput nyitott. Lan a koronával a kezében még mindig arrébb térdelt. Rand a két hajadon után kilépett egy fekete mezőre. Csizmája alatt elszenesedett fűszálak ropogtak. A levegőben sűrű füst úszott.

A hajadonok azonnal elrejtőzködtek a mező egyik kisebb bemélyedésében. Lekuporogtak a megfeketedett földre és felkészültek arra, hogy átvészeljék a közeledő vihart.

Mert már csak pillanatok kellettek a vihar kitöréséhez. Rand előtt rengeteg trallok nyüzsgött. A megfeketedett talajt és egy majorság romjait vizsgálták. A közelben dübörgött a Mora folyó. Tarwin Résétől délre itt húzódtak az első megművelt földterületek. Lan csapatai mindent felégettek maguk után, mielőtt a folyó mentén visszavonultak volna a közeledő trallokok elől.

Most viszont több tízezernyi szörnyeteg szállta meg a környéket. Talán még annál is több. Rand felemelte a karját, ökölbe szorította a kezét, és mélyen beszívta a levegőt. Az övéről egy zacskóban ismerős tárgy lógott. A kardot tartó apró kövér férfi szobrocskáját nemrégiben találta Dumai Kútjánál. Amikor visszatért oda, hogy még egyszer körülnézzen, a sárban fedezte fel az angrealt. Igen hasznosnak bizonyult Maradonban. Ráadásul senki sem tudott róla. Ez nagyon fontos volt. Amire viszont most készült, ahhoz nem lett volna elegendő semmilyen segédeszköz sem. A trallokok üvölteni kezdtek, mert Rand körül feltámadt a szél. A változást nem a fókuszálás okozta. Még nem fókuszált.

Az is elég volt, hogy Rand megérkezett. Hogy itt állt. Szembefordult vele. A tenger vadul hullámzani kezd azon a helyen, ahol összecsap két áramlat. A szél még vadabbul tombol, ha összekeveredik egymással a meleg és a hideg levegő. Ahol pedig a Fény harcba kezd az Árnyékkal... ott viharok támadnak. Rand üvölteni kezdett. Hagyta, hogy ítéletidő támadjon körülötte. A Sötét Úr megpróbálta megfojtani a világot. A Minta viszont egyensúlyra törekedett. Ki akarta egyenlíteni a dolgokat.

Szüksége volt a Sárkányra.

A szél egyre vadabbul tombolt. Villámlás metszett az égbe. Magasba emelkedett a fekete por és a rengeteg megperzselődött fűszál. Forgószél támadt. Amikor a myrddraalok megkísérelték támadásra ösztökélni a trallokokat, Rand végre fókuszálni kezdet. A szörnyszülöttek megpróbáltak ellenszegülni a széllökéseknél Rand pedig feléjük irányította a villámokat.

Sokkal könnyebb volt irányítani, mint uralni őket. Mivel már javában tombolt a vihar, így nem kellett az akaratát rákényszeríteni a villámokra. Csupán udvarolnia kellett nekik.

Az első kisülések elpusztították a legelöl haladó trallokokat. Egymás után legalább százszor csapott le közéjük a villám. A vihar azonnal felkapta magával a megégett hús bűzét. A rémes szag összekeveredett a felperzselődött szántóföld bűzével. Rand torkából hangos üvöltés tört elő, miközben a trallokok egyre jöttek. Halálkapuk nyíltak körülötte. Mozgásba lendültek, és szédítő sebességgel száguldani kezdtek a talaj fölött. A vízibogarak siklanak így a víz felszínén. Rengeteg szörnyszülöttet gázoltak halálra. Az árnyfattyak elpusztulnak, ha Utazásra kényszerítik őket.

A vihar még elszántabban tombolt Rand körül, amikor lesújtott a közelébe ért trallokokra. A Sötét Úr talán azt hitte, hogy ez itt az ő birodalma? Akkor most megérti, hogy ennek a földnek már van királya! Belátja majd, hogy nem ez a harc lesz a... Valaki megpróbálta elszigetelni az Igazi Forrástól. Felkacagott, megpördült és keresni kezdte a támadóját.

– Taim! – kacagta, bár a vihar cafatokra szaggatta és elnyelte a hangját. – Úgy reméltem, hogy eljössz ide!

Ez volt az a harc, amit Lews Therin állandóan meg akart vívni. Mindig ezt követelte az ifjútól, ám Rand nem merte kirobbantani az összecsapást. A mostani pillanatra várt. Amikor már ő uralta a dolgokat. Összeszedte minden erejét, ám ekkor egy újabb pajzs csapott le rá, majd még egy.

Rand teleszívta magát Egyetlen Hatalommal. Olyan sok erőt fogadott be, ami csak lehetséges volt a kövér férfit ábrázoló angreal segítségével. Rengetegen próbáltak meg elszigetelő pajzsokat borítani az ifjúra. Egyikőjük sem volt elég erős ahhoz, hogy elzárják a Forrástól, viszont többtucatnyian próbálkoztak ezzel.

Rand megnyugodott. A békét kereste, a pusztítás békéjét. Egyszerre volt az élet, ám ugyanakkor a halál is. Benne öltött testet ez a föld.

Lecsapott és megsemmisítette a közeli kiégett épület roncsai között rejtőzködő láthatatlan Rémurat. Láng lobbant és ezzel felperzselte a következőt is. Semmi sem maradt a célpontjából.

Nem láthatta az ellenséges asszonyok fonatait. Csak a pajzsaikat érezte.

Túl gyengék voltak. Külön-külön egyik sem volt elég erős, ám a támadásaik mégis aggodalommal töltötték el az ifjút. Nagyon gyorsan lecsaptak rá. Legalább háromtucatnyi Rémúr próbálta meg egyszerre elzárni az Igazi Forrástól. Veszélyes helyzetbe került. Az ellenfelei számítottak az érkezésére. Éppen ezért indítottak olyan könyörtelen támadást Lan ellen. A fókuszálóik csapdába akarták csalni Randet.

Visszaverte a támadásaikat, bár egyik sem jelentett igazi veszélyt. Nem tudták volna elszigetelni. Senki sem képes elszigetelni valakit, aki olyan rengeteg saidint fogadott magába, mint ő. Jobban tették volna, ha...

Közvetlenül az előtt jött rá a magyarázatra, hogy lecsaptak rá. Ez a sok támadás csupán elterelő hadművelet volt. Álcázás. Az igazi csapást az összekapcsolódott férfiak és asszonyok mérték rá. Egy férfi irányította őket.

És igen! Az elképesztő erejű pajzs lezúdult, ám Randnek éppen annyi ideje maradt, hogy felkészüljön rá. Szellemet fókuszált a viharban. Lews Therin emlékeit felhasználva ösztönösen hozta létre a fonatokat. Lecsapott a rá zúduló pajzsra. Félrelökte, de nem tudta elpusztítani.

A Fényre! Az ellenfelei teljes kört alkottak. Felnyögött, amikor a tömör pajzs kupolája közelebb nyomódott. Valósággal vakítóan ragyogott az égbolton. A vihar ellenére sem mozdult. Rand Szellemmel és Levegővel indított ellentámadást. Megragadta és úgy tartotta, mintha a torkának szegeződő késsel küzdött volna.

Közben viszont kiengedte a kezéből a vihart.

Az ifjú körül egyre több villám vágódott be. Az ellenséges fókuszálók mindent megtettek azért, hogy még zabolátlanabbul tomboljanak az elemek. Nem akarták irányítani az ítéletidőt. Nem is volt erre szükségük. Tökéletesen megfelelt nekik, hogy szilajul tombolt a vihar. Egy villám bármelyik pillanatban telibe találhatta volna Randet.

Az ifjú ismét felüvöltött. Ezúttal jóval hangosabban, jóval elszántabban: Legyőzlek téged, Taim! Megteszem, amit már hónapokkal ezelőtt meg kellett volna tennem.

Ugyanakkor nem engedte meg, hogy a vad indulatai miatt elragadja az őrjöngés. Nem dühöngve akart harcba szállni. Az ilyesmit nem engedhette meg magának. Megtanulta, hogy ennél hatékonyább módszerekkel küzdjön.

Nem a megfelelő helyen, és nem a megfelelő időpontban volt. Nem harcolhat itt. Ha ezzel próbálkozik, akkor veszíteni fog.

Hatalmas erőfeszítéssel ellentámadást indított. Hátrataszította Taim pajzsát és a pillanatnyi enyhülést arra használta ki, hogy Kaput nyisson. A hajadonok azonnal átvetették magukat rajta, és Rand leszegett fejjel ellenszegülve a szélnek, vonakodva követte őket.

Átvetette magát Lan sátrába. Moiraine megtette, amire kérte. Jókora területet elkülönítettek, hogy legyen hová visszatérnie. Amikor bezárta a Kaput, elállt a szél tombolása és elcsendesedett a zaj.

Ökölbe szorította a kezét és zilálni kezdett. Izzadság ömlött az arcán. Visszatért Lan táborába. A vihar csupán a messzeségből tombolt. Igaz, Rand még így is hallotta a morgását és a sátor megremegett az enyhe szélben.

Kis híján térdre rogyott. Mélyen teleszívta a tüdejét levegővel. Nagy nehezen sikerült visszanyernie a hidegvérét. A szíve már nem dobogott olyan hevesen és eltűnt a feszültség az arcáról. Annyira szeretett volna harcolni, ahelyett, hogy elfutott volna! Hiszen legyőzhette volna Taimot!

Csakhogy ebben a küzdelemben annyira legyengült volna, hogy a Sötét Úr könnyedén elemészthette volna. Minden akaraterejét összeszedve kinyitotta az öklét. Megpróbált úrrá lenni az érzelmein.

Felnézve Moiraine nyugodt, mindentudó arcába tekintett.

– Csapdába csaltak? – kérdezte az aes sedai.

– Nem is annyira csapdába – válaszolta az ifjú. – Hanem egy gondosan előkészített őrszemekkel telerakott harcmezőre. Tudják, hogy mit tettem Maradonban. Alighanem Rémurak osztagai várják a jelzést, hogy azonnal felbukkanjanak ott, ahol felfigyeltek rám. Odautaznak és megtámadnak.

– Belátod már, hogy hiba volt így támadásba lendülnöd? – kérdezte a nő.

– Hiba?! Nem. Egyszerűen elkerülhetetlen.

Ezt a háborút nem vívhatja meg egy szál maga. Ezúttal nem. Meg kell találnia annak a módját, hogy valahogy másként védje meg a népét.

Tizenkettedik fejezet

Egy pillanat töredéke

Birgitte gyorsan haladt az erdőben. Harminc aiel kísérte. Mindegyik felajzott íjat tartott a kezében. Hangosak voltak. Ezen a helyen nem lehetett nesztelenül mozogni. Persze az aielek mindenki másnál kevesebb zajt csaptak. Felugrottak a kidőlt fatörzsekre és könnyedén végigszaladtak rajtuk, vagy a talajból kiálló kövekre léptek. Elkerülték a lehajló faágakat. Fürgén, ügyesen, biztosan mozogtak.

– Itt van – szólalt meg halkan, amikor megkerülték az alacsony hegyet. Szerencsére a barlang még nem omlott be. Bejáratát elborították az indák és egy kis patak csörgedezett előtte. Az aielek gyorsan eltűntek odabent. A víz elmosta az érkezésük szagát.

Ketten viszont továbbfutottak a vadcsapáson. Most már jóval nagyobb zajt csaptak. Megzörgették az ösvény fölé hajló összes ágat. Birgitte csatlakozott a barlangban rejtőzködőkhöz. A sötét üreget dohos földszag töltötte ki.

Tényleg itt rejtőzködött? Évszázadokkal korábban, amikor útonállóként élt? Nem emlékezett rá. Csak a legritkább esetben sikerült felidéznie magában elmúlt élete emlékeit. Néha csak futó emlékek villantak át az elméjén. Olyan hosszú időt töltött az Álmok Világában, mielőtt Moghedien természetellenes módon áthozta volna ide, a valóságba.

A rosszullét környékezte valahányszor csak erre gondolt. Semmi kifogása sem lehetett az újjászületései ellen. Olyankor tiszta lapokkal indulhatott. Viszont így, hogy megfosztották az emlékeitől… Mintha csak kitépték volna az elméjéből a leglényegesebb alkotóelemeit. Ha elfelejti az Álmok Világában eltöltött idő emlékeit, akkor teljesen elveszíti Gaidalt is? Talán még önmagát is elfelejti?

Összeszorította a fogát. Küszöbön áll az Utolsó Csata, ostoba nőszemély – gondolta. – Kit érdekelnek az emlékek? Csak hát nagyon is érdekelték az emlékei. Valóságos lidércnyomásként élte át a bizonytalanságot. Mi van akkor, ha kitaszítva az Álmok Világából Birgitte elszakadt a Kürttől? Nem tudta, hogy ez lehetséges-e. Már nem emlékezett annyi mindenre, hogy ismerhette volna a magyarázatot.

Ha viszont mindent elfelejt, akkor Gaidalt is örökre elveszíti.

Odakint hangosan zörögni kezdtek a levelek. Ágak reccsentek. Olyan nagy volt a zaj, hogy Birgitte akár azt is gondolhatta volna, legalább ezer katona vonul az erdőn keresztül. Ugyanakkor pontosan tisztában volt azzal, hogy a trallok ököl csupán ötven szörnyszülöttből áll. Persze azok még ötvenen is igencsak túlerőben voltak. A szőke harcos azonban nem aggódott. Bár gyakran panaszkodott Elayne-nek arról, hogy nem sokat tud a hadviselés művészetéről, azért nem okozott olyan nagy gondot, hogy jól képzett fegyvertársai társaságában elrejtőzzön az erdőben... hiszen tett így már korábban is. Többtucatnyi alkalommal. Talán több száz alkalommal. Mivel azonban mostanra már teljesen elködösültek a múlt emlékei, nem lehetett teljesen bizonyos benne. Amikor a trallokok legnagyobb része már elhaladt a rejtekhely előtt, a lesben állók előtörtek. A szörnyszülöttek azon az ösvényen haladtak, amit a két aiel hagyott a számukra. Birgitte osztaga hátulról csapott le az árnyfattyakra. Íjával több trallokot is megölt, mire a társaik egyáltalán észbe kaphattak volna.

Ezek a bestiák nem haltak meg túl könnyen. Néha két vagy három nyílvessző is csupán lelassította őket. Persze csak olyankor, ha az íjász nem találta el a szemüket, vagy a torkukat. Birgitte sohasem hibázott. Az íjával újabb és újabb szörnyeteggel végzett. Mivel a trallokok a lejtőn, a barlangnál lejjebb helyezkedtek el, így a támadóik irányába rohanva át kellett mászniuk saját megölt társaik tetemén. Az aielek is jó pár ellenséggel végeztek.

Néhány szívdobbanásnyi idő alatt az ötvenből már csak harminc maradt. Miközben ezek hegyre fel támadásba lendültek, az aielek fele előhúzta a lándzsáját és szembefutott velük. Birgitte meg a többiek oldalra mozogtak, hogy a trallokok hátába kerüljenek.

A húszból már csak tíz volt életben. Ezek menekülni próbáltak. A sűrű erdő ellenére is könnyű volt eltalálni őket. Igaz, mosd csak a lábukat tudta megsebezni, vagy a nyílvessző a tarkójukba vágódott be. A szörnyszülöttek elzuhantak és a lándzsások végeztek velük.

Tíz aiel sorra járta a testeket. Mindegyiket keresztüldöfték lándzsával, hogy biztosra menjenek. A többiek összegyűjtötték a nyílvesszőket. Birgitte Nichilre és Ludinra mutatott. A két aiel azonnal felzárkózott mögé. Elindultak, hogy felderítsék a környéket.

Nagyon is otthonosan mozgott a fák között. Annyira ismerősnek tűnt ez a rengeteg. Nem csak azért, mert az elfelejtett múltjában gyakran élt hasonló helyen. Az Álmok Világában eltöltött évszázadok során Gaidal társaságában hosszú éveken át élt ilyen vadonokban. Jól emlékezett a férfi érintésére. Ahogy megsimogatta az arcát. A nyakát.

Nem veszíthetem el! – gondolta, és majdnem elragadta a pánik. – A Fényre! Nem veszíthetem el! Könyörgök... Nem tudta, hogy mi történik vele. Halványan, mintha visszaemlékezett volna valamire. Arról beszéltek, hogy... Miről is? Nem emlékezett rá. Az embereket nem lehetett leválasztani a Kürtről. Ugye nem? Sasszárny bizonyára tudná. Meg kell majd kérdezni tőle. Vagy talán már meg is kérdezte?

Hogy égnék meg a Fényben!

Valami megmozdult az erdőben. Birgitte megdermedt. Lekuporodott egy szikla tövében és készenlétbe helyezte az íját. Egész közel zörgött a bozót. Nichil és Ludin az első nesz után semmivé foszlott. A Fényre! Tényleg ügyesek voltak. Beletellett egy jó pillanatba, mire sikerült felfedezni őket a közelben.

Felemelte a mutatóujját, maga felé bökött, majd előreintett. Megy és felderíti a környéket. A két társa pedig fedezi a hátát.

Birgitte nesztelenül mozgott. Most majd jól megmutatja ezeknek az aieleknek, hogy nem csak ők tudják sikeresen elkerülni a feltűnést. Ráadásul pedig a saját erdejében járt. Egyszerűen nem lett volna helyénvaló, ha az erdőjáró szégyenben marad a sivatag gyermekei előtt.

Hangtalanul lépdelt. Elkerülte az elfonnyadt tövises bokrokat. Mostanában mintha egyre több ilyen bokrot látott volna. Úgy tűnt, hogy a tövises bozót azon kevés növények egyike, amelyik nem pusztult ki teljes mértékben. A talajnak zavaróan dohos illata volt. Egyetlen erdőből sem áradhatott volna ez a bűz.

A szörnyű szagot azonban hamarosan elnyomta a halál és a rothadás bűze. Újabb halott trallokok közé ért. Már rájuk száradt a vérük. Több napja feküdhetnek itt.

Elayne parancsára a csapatai gondosan összeszedték az elesettjeiket. Az erdőben, nyüzsgő férgek módjára ezerszámra mozogtak a trallokok. Elayne azt akarta, hogy a sűrűben csupán a saját fajtájuk tetemére bukkanjanak. Akkor talán félni kezdenek.

Birgitte tovább mozgott a zaj irányába. A félhomályban közeledő hatalmas árnyékokat vett észre. A trallokok hangosan szimatoltak.

A szörnyszülöttek fáradhatatlanul gázoltak előre az erdőben. Kénytelenek voltak elkerülni az utakat, ahol többnyire a sárkányok halálos csapdája várt rájuk. Elayne csataterve szerint számos olyan osztag zaklatta a vadon mélyén az ellenséget, mint amilyent Birgitte is vezetett. Megpróbálták tévútra vezetni a szörnyszülötteket, miközben nagy veszteséget okoztak az előrenyomulók soraiban.

Ez az osztag azonban túlságosan is nagy létszámú volt ahhoz, hogy Birgitte csapata kikezdjen velük. Sajnos. Kénytelenek voltak visszavonulni. Birgitte csendben elindult hátrafelé és intett az aieleknek, hogy kövessék.

Miután nem sikerült megsegítenie Lan seregét, Rand éjszaka az álmaiban keresett menedéket.

A békesség völgyét választotta. Virágba borult vadcseresznye fák ligetében bukkant elő. Csodálatos illat lengte be a levegőt. A gyönyörű, rózsaszín erezetű fehér virágokkal teli fák mintha csak lángoltak volna.

Egyszerű folyóközi öltözéket viselt. Kifejezetten jól érezte magát a kényelmes, laza gyapjúnadrágban és a vászoningben. Hosszú hónapokon át a királyok ragyogó színű, puha szövetből szabott díszruháját kellett hordania. Ugyanolyan erős csizmát viselt, mint serdülőkorában. A tartós bőr úgy simult a lábára, ahogy arra egyetlen új csizma sem lett volna képes. Hiába hordhatta mostanában a legkiválóbb vargák mestermunkáit.

Mert bizony kopott csizmát már nem viselhetett. Ha valamelyik lábbelijéről eltűnt a ragyogás, akkor egyik vagy másik szolgája azonnal eltüntette.

Álmában egy hegy tetején állt. Túrázóbot jelent meg a kezében. A magasabb hegység felé vette az irányt. Felfelé haladt. Nem valóságos táj vette körbe. Már nem. Emlékeiből és vágyaiból hozta létre. A hegység egyszerre tűnt otthonosnak, de izgalmas, fedezésre váró vidéknek is. Mindent beborított a sötétzöld falevelek és az életerőtől duzzadó fatörzsek illata. A bokrok között állatok mozogtak. A távolban valahol sólyom rikoltozott.

Lews Therin pontosan tudta, hogyan kell létrehozni ilyen álomszilánkokat. Bár nem volt Álmodó, a múltban élő legtöbb aes sedai valahogyan fel tudta használni Ter'aran'rhiodot. Sokan megtanulták, hogyan metszenek ki az álomból egy darabkát saját maguk számára. Ezen a menedékhelyen egyedül maradhattak elméjükkel. Sokkal inkább az irányításuk alatt tarthatták, mint a közönséges álmokat. Elmélkedés közben képessé váltak belépni ebbe a töredékbe. Amíg itt voltak, addig a testük ugyanúgy megpihenhetett, mintha tényleg aludtak volna.

Mindezzel és számos más dologgal Lews Therin is tisztában volt. Bele tudott nyúlni más elméjébe, ha azok beléptek az álomszilánkjába. Képes volt felfedezni, ha valaki más is behatolt az álmaiba. Fel tudta deríteni mások álmait. Lews Therin nagyon szerette tudni a dolgokat. Olyan volt, mint az utazó, aki arra törekszik, hogy a hátizsákja mélyén minden hasznos dologból legyen legalább egy.

Nem mintha olyan gyakran használta volna ezeket a hasznos holmikat. Elméje mélyén valahol hátul gondosan elhelyezte őket, de nem zavarta, ha mindet belepte a por. Vajon másként alakulhattak volna a dolgok, ha szakított volna időt arra, hogy minden éjjel útra keljen egy ehhez hasonlóan békés völgyben? Rand nem tudta a választ. Emellett pedig őszintén be kellett látnia azt is, hogy a völgy már rég nem volt biztonságos. Bal kéz felől elhaladt egy mély barlang szája előtt. Azt nem ő teremtette oda. Moridin már megint készült valamire? Rand anélkül sétált tovább, hogy egyetlen pillantást is fecsérelt volna a barlangra. A vadon már nem volt olyan eleven, mint néhány pillanattal korábban. Az ifjú továbblépdelt és megpróbálta az akaratát rákényszeríteni a környékre. Ebben nem volt meg a kellő gyakorlata. Ahogy továbbment, a rengeteg elkezdett kifakulni. Olyan volt, mintha kimosták volna belőle a színeket.

Ismét előbukkant a barlang. Rand megállt a bejáratánál. Hideg, nedves levegő csapta meg. Libabőrös lett a bőre. Megérezte a gomba bűzét. Félredobta a botját és belépett a barlangba. A sötétben kékesfehéren világító fénygömböt hozott létre. A fényforrás a feje mellett kezdett el lebegni. Izzása visszaverődött a nedves kőről. Ragyogni kezdtek a sima csomók és a repedések szélei.

A sötétség mélyéről zihálás vetett visszhangokat. Valaki felnyögött. Utána pedig... víz csobbant. Rand továbblépdelt. Mostanra persze már tudta, hogy mi várt rá odalent. Különben is már gyanakodott, hogy az a nő mikor próbálkozik újra.

A kisebb csarnok legfeljebb tíz hossz széles lehetett. Az alagút végén tiszta vizű medence látszott. Tökéletesen kör alakú volt. A kékesen csillogó mélység mintha az örökkévalóságig tartott volna odalent.

A fehér ruhás nő csak a legnagyobb erőfeszítések árán tudott a felszínen maradni.

Ruhája szövete hullámokat vetett a vízben. Mintha csak örvénybe került volna. Az arca és a haja is nedvesen csillogott. Rand némán figyelte, ahogy a fuldokló levegő után kapott, majd elsüllyedt a felszín alá. Kétségbeesetten kapálózott a kristálytiszta vízben. A következő pillanatban hörögve ismét felbukkant.

– Üdvözöllek, Mierin! – szólalt meg Rand halkan. Ökölbe szorította a kezét. Semmiképpen nem ugrik be a vízbe, hogy kimentse a nőt. Csak egy álomszilánkban járt. A medencében lévő folyadék lehetett víz, vagy valamilyen teljesen más dolognak a jelképe.

Mintha az ifjú közelsége erőt adott volna a nőnek. Erőteljes csapásokkal sikerült a felszínen tartania magát.

– Lews Therin! – kiáltotta, és az egyik kezével zihálva letörölte az arcát.

A Fényre! Hát hova tűnt a békesség? Újra úgy érezte magát, mint gyerekkorában, amikor kisfiúként azt hitte, hogy Baerlon az egész világ leglenyűgözőbb városa.

Igaz, a nő arca nem olyan volt, mint régen. Randet már régóta nem foglalkoztatták az arcok. Megismerte a víz ellen küzdő személyt.

A kitaszítottak közül egyedül Lanfear választott új nevet magának. Mindig is új névre vágyott.

Rand emlékezni kezdett. Nagyon is emlékezett. Ahogy ezzel nővel a karján belevetette magát a csodálatos fogadások kavargásába. Milyen gyönyörű volt a muzsika szavát is túlharsogó nevetése. Milyen csodálatos éjszakákat töltöttek kettesben. Nem akart visszaemlékezni arra, milyen volt egy másik asszonnyal szeretkezni. Főleg azt nem akarta felidézni magában, milyen gyönyörrel járt az egyik Kitaszított ölelése. Sajnos nem dönthette el, hogy milyen emlékek bukkanjanak elő az elméjében.

Két férfi emlékei keveredtek. Valamikor nagyon is vágyott Selene úrhölgyre. Ostoba, fiatalos kéjvággyal. Ez a vágy már régen kiégett, ám a sóvárgás emléke megmaradt.

– Kiszabadíthatsz innen, Lews Therin! – kérlelte Lanfear. – Megszerzett magának. Hát könyörögjek neked? Igényt tart rám!

– Te önként álltál az Árnyék oldalára, Mierin – válaszolta az ifjú. – Ez itt a jutalmad. Talán azt gondolod, hogy megszánlak?

A mélyből előtörő sötétség a fuldokló lábára tekeredett. Ismét lerántotta a felszín alá. Bármit is mondott az előbb, Rand önkéntelenül közelebb lépett. Mint aki bele akart volna ugrani a medencébe. Összeszedte magát. Hosszú küzdelem után végre újra teljes embernek érezte magát. Ettől erőre lelt, ám a békességben egy gyenge pont rejtőzött. Mindig is az ilyen gyengeségtől tartott. Moiraine teljesen jogosan tett szemrehányást. Az aes sedai felfedezte ezt a gyenge pontját. Az együttérzést és a szánalmat.

Pedig szüksége volt ezekre az érzelmekre. A sisak sem ér semmit, ha nincsen rajta szemnyílás, amin keresztül kiláthat az ember. Mind a két érzelemmel vissza lehetett élni. Kénytelen volt beismerni magának, hogy ez a helyzet.

Lanfear újra felbukkant. Hörögve köpködte a vizet. Tehetetlennek látszott.

– Talán könyörögjek? – kérdezte újra.

– Nem hinném, hogy képes volnál rá.

A Kitaszított lesütötte a szemét.

– Kérlek! – suttogta.

Rand belseje valósággal megdermedt. A Fényt keresve legyőzte saját belső sötétségét. Kapott még egy lehetőséget. Nem kéne akkor másoknak is megadni ezt az esélyt?

A Fényre! Megremegett, mert felidézte magában azt a pillanatot, amikor megérintette az Igazi Hatalmat. Visszaemlékezett a kínszenvedésre és az izgalomra. Az erőre és a borzalomra. Lanfear átadta magát a Sötét Úrnak. A maga sajátos módján azonban Rand is ugyanezt tette.

Mélyen a fuldokló szemébe pillantott. Vizsgálni kezdte a tekintetét. Tudni akarta az igazat. Végül megcsóválta a fejét.

– A képmutatás igazi nagymestere lettel, Mierin! Mégsem vagy elég jó.

A fuldokló elkomorodott. A következő pillanatban már nyoma sem maradt a medencének. Lanfear ezüstösen csillogó fehér hajában keresztbe tett lábbal ült a kőpadon. Bár már az új arcát viselte, mégis ugyanaz maradt, mint aki volt.

– Akkor tehát visszatértél – jelentette ki. Úgy tűnt, a felfedezés nem tette teljes mértékben boldoggá. – Legalább akkor többé már nem kell azzal az együgyű parasztgyerekkel vesződnöm. Ez is valami.

Rand felhorkant és belépett a terembe. A nő még mindig fogoly volt. Jól látszott körülötte a sötétség. Mintha csak árnyékkupola borult volna rá. Rand gondosan elkerülte ezt a foltot. A medence és ez az egész fuldoklás viszont csupán színjáték volt. Lanfear elképesztő büszkesége ellenére nem riadt vissza attól, hogy elesettnek mutassa magát, ha azt kívánta a helyzet. Ha Rand már korábban is magához ölelhette volna Lews Therin emlékeit, akkor a nőnek nem lett volna olyan könnyű dolga vele a pusztában.

– Mert akkor mostantól nem úgy beszélek hozzád, mint a nemes lelkű hős érkezésére váró sanyarú sorsú úrihölgy – folytan az ülő alak. A tekintetével követte a börtöne körül sétáló férfit. – Egyenlő félként tárgyalunk. Menedéket keresek.

– Egyenlő félként? – nevette el magát Rand. – Mikor tekintettél te bárkit is veled egyenlőnek, Mierin?

– Hát nem számít a rabságom?

– Fájdalommal tölt el – válaszolta az ifjú. – Ám ez a fájdalom nem nagyobb, mint amit akkor éreztem, amikor felesküdtél az Árnyékra. Tudtad, hogy én is ott voltam, amikor közhírré tetted? Nem láthattál, mert nem akartam, hogy észrevegyél, de figyeltelek. A Fényre, Mierin! Hiszen te megesküdtél arra, hogy megölsz.

– És talán komolyan gondoltam? – kérdezte a fogoly, és úgy fordult, hogy a férfi szemébe nézhessen.

Vajon komolyan...? Nem, nem gondolta komolyan. Akkor még nem. Lanfear nem öli meg azokat az embereket, akik később még hasznára lehetnének. Randet mindig is felettébb hasznosnak tartotta.

– Valamikor igen közel álltunk ám egymáshoz – folytatta a Kitaszított. – Te voltál az én...

– Én voltam a legértékesebb trófeád! – vágott a szavába az ifjú. Mélyen beszívta a levegőt és megpróbált megnyugodni. A Fényre! Olyan nehezen viselte el a nő közelségét. – A múlt lezárult. Nem törődöm veled, és a legnagyobb örömmel adnék neked még egy esélyt a Fényben! Sajnos azonban túlságosan is jól ismerlek. Ugyanazt tennéd, mint azelőtt. Kijátszanál minket egymás ellen! Még a Sötét Urat is. A legcsekélyebb mértékben sem érdekel a Fény. A hatalom megszállottja vagy, Mierin. Komolyan el akarod hitetni velem, hogy megváltoztál?

– Valójában nem ismersz annyira, mint ahogy azt gondolod – ellenkezett a nő és továbbra is szemmel tartotta a börtöne körül köröző férfit. – Soha nem ismertél annyira.

– Akkor bizonyítsd be! – förmedt rá Rand, és megtorpant. – Nyisd meg előttem az elmédet, Mierin! Tárd fel fenntartások nélkül! Add magadat a kezemre! Bízd rám magadat itt, a mesterséges álmok világában. Ha kiderül, hogy a szándékod tiszta, kiszabadítalak.

– Tiltott dolgot kérsz tőlem.

Rand kacagni kezdett.

– És ez mikor is zavart téged?

Úgy tűnt, mintha az ülő alak megfontolta volna a javaslatot. Alighanem valóban aggódott a fogsága miatt. Valamikor hangosan kacagott volna egy ilyen javaslat hallatán. Mivel azonban ez a hely teljes egészében Rand irányítása alatt állt, így ha szabad kezet adna az ifjúnak, akkor az lecsupaszíthatná a jellemét, és az elméje mélyére merülhetne. – Én... – kezdte Lanfear.

Rand közelebb lépett. Csak hajszálnyira állt meg a börtön határától. Ez a remegő hang... őszintének tűnt. Ez volt a fogoly első őszinte érzelme.

A Fényre! – gondolta, és mélyen a nő szemébe nézett. – Tényleg hajlandó lesz beleegyezni?

– Nem tehetem – nyögte ki Lanfear. – Nem tehetem.

Másodszor éppen csak hogy suttogott. Rand kifújta a levegőt. Remegett a keze. Nagyon kevésen múlott. A fogoly olyan közel járt a Fényhez, mint ahogy a vadmacska is ingerülten fel-alá lépdel a gyönyörűen kivilágított csűr előtt! Ismét elfogta a düh. Sokkal erősebb harag tombolt a szívében, mint az előbb. Újra és úja ugyanaz a játék! Kacérkodik a helyes döntéssel, de utána mindig azt teszi, amit önfejűen jónak lát.

– Végeztem veled, Mierin! – csattant fel az ifjú. Megfordult és kisietett a kamrából. – Örökre!

– Félreismertél! – jajdult fel a fogoly. – Sohasem törődtél azzal, hogy valójában milyen vagyok. Te talán feltárulkoznál annyira bárki más előtt? Én képtelen vagyok rá. Túl sokszor sebeztek meg azok, akikben bíztam. Túl sokszor árultak el olyanok, akiknek szeretniük kellett volna.

– Talán engem vádolsz ezért? – üvöltötte Rand, és megfordult. A másik nem mozdult. Olyan dölyfösen ült ott, mintha börtöne trónszék lett volna.

– Tényleg így emlékezel vissza, igaz? – kérdezte az ifjú. – Azt hiszed, hogy elárultalak az ő kedvéért?

– Azt állítottad, hogy szeretsz engem.

– Soha nem mondtam ilyesmit. Soha. Nem tehettem. Nem is tudtam, mi az a szerelem. Évszázadokon át éltem és elkerült ez az érzés, amíg csak vele nem találkoztam! – kiáltotta, de aztán habozni kezdett. Amikor újra meg tudott szólalni, olyan halkan folytatta, hogy szavai nem keltettek visszhangot a parányi barlangban. – Te valójában sohasem voltál szerelmes, igaz? Hát persze. Kit is szerethettél volna? A szívedben nem volt egy cseppnyi szabad hely sem. Mindennél jobban vágytál a hatalomra. Nem maradt másnak hely.

Otthagyta.

Lews Therin erre sohasem lett volna képes. Még azután sem, hogy felfedezte Ilyenát. Még azután sem, hogy megértette, Lanfear csupán kihasználta. Mennyire ragaszkodott a gyűlölethez és a megbántottsághoz. Arra számítasz, hogy megsajnállak? Rand ezt kérdezte tőle.

Ebben a pillanatban ugyanis tényleg sajnálta. Szánalommal töltötte el az asszony, aki sohasem ismerte meg a szerelmet. Az, aki soha nem engedte meg magának, hogy önmaga legyen. Sajnálta a nőt, aki képtelen volt kiállni bárki más oldalán, mert csak magával törődött.

– Én... – suttogta Lanfear.

Rand ekkor felemelte a kezét. Megnyitotta önmagát és a teljes énjét a fogoly elé tárta. Szándékai, az elméje, a teljes önmaga, színek, érzelmek, és az erő kavargó örvényeként jelent meg. A nő szeme tágra nyílt, ahogy tanúja lehetett a forgószél játékának. Mintha csak falra vetített képeket bámult volna. Rand semmit sem tudott visszatartani. A fogoly tisztán láthatta a szándékait, a vágyait és azt, hogy mire készült az emberiség kedvéért, látta a terveit is. Megtudta, hogy Rand elmegy Shayol Ghulba, mert meg akarja ölni a Sötét Urat. Ezúttal jobb világot akart örökségül hagyni, mint legutóbb.

Cseppet sem félt attól, hogy elárulja mindezeket a titkokat. Hiszen megérintette az Igazi Hatalmat, és így a Sötét Úr mindennel tisztában volt. Semmilyen meglepő dolgot nem titkolhatott volna el előle. Legalábbis semmi olyat, ami meglepetés lehetett volna.

Lanfeart viszont igencsak sikerült elképesztenie. A fogoly leesett állal bámulta az igazságot. Megtudta, hogy valahol mélyen nem Lews Therin jelentette Rand kemény magját. Hanem a birkapásztor, akit Tam nevelt fel. Tanúja lehetett az ifjú teljes életének. Maga előtt láthatta valamennyi pillanatát, az emlékeit és az érzelmeit.

A férfi végül megmutatta, hogy mennyire szerette Ilyenát. Olyan volt ez az érzelem, mint egy ragyogó polcon őrzött, csodálatos kristály. Aztán az ifjú következett, aki Mint, Aviendhát és Elayne-t is szerette. Az érzése perzselt, mint egy máglya. Meleggel, megnyugvással, szenvedéllyel töltötte el.

Lanfeart viszont cseppet sem szerette. Szemernyit sem. Ellentétben Lews Therinnel, Rand nem utálta ezt a nőt. Csak mindennek következtében a fogoly semmit, de tényleg semmi nem jelentett számára.

Lanfear felhördült. Rand körül kihunyt az izzás.

– Sajnálom – szólalt meg. – Komolyan gondolom. Végeztem veled, Mierin. Igyekezz meghúzódni a közeledő vihar alatt. Ha én nyerek a küzdelemben, akkor többé nem kell aggódnod a lelked miatt. Akkor nem lesz, aki tovább kínozna.

Ismét hátat fordított a fogolynak. Elindult és magára hagyta a barlang néma rabját.

Braem erdejében leszállt az este. A főzőgödrökben rengeteg tűz parázslott. Az emberek halkan morogtak, miközben kardjuk mellé ledőlve a földre felkészültek a nyugtalan alvásra. Ahhoz képest, hogy nyár volt, természetellenesen hidegnek tűnt a levegő.

Perrin bejárta a tábort. Az alárendeltjei között sétált.

Kemény küzdelem tombolt ebben a vadonban. Az emberei súlyos csapásokat mértek a trallokokra, de hát a Fényre, mintha csak még több árnyfattyú vette volna át az elesettek helyét.

Miután meggyőződött arról, hogy a követőit megfelelően ellátták, hogy az őrség elfoglalta a helyét, és hogy mindenki tisztában volt azzal, mi a teendőjük, ha az éjszaka folyamán az árnyfattak támadása riasztja fel az alvókat, Perrin megkereste az aieleket. A tudós asszonyokkal akart beszélni. Szinte valamennyi összegyűlt, hogy elkísérjék Randet Shayol Ghulba. Egyelőre az indulási parancsra vártak. Néhányan Perrin mellett maradtak. Edarra is. Akárcsak a többi tudós asszony, ő sem engedelmeskedett az ifjú parancsainak. Ennek ellenére Gaulhoz hasonlóan még akkor is kitartottak az oldalán, amikor a társaik valahová máshova mentek. Perrin nem tudakolta a viselkedésük okát. Nem is nagyon érdekelte ez az ok. Nagyon is a hasznára vált, hogy itt maradtak vele. Ezért hálás volt nekik.

Az aielek hagyták, hogy keresztülmenjen a táborrészük határvonalán. Edarra az egyik tűz mellett ült. A jól kialakított főzőgödröt szegélyező kövek megakadályozták, hogy egy kósza parázs tűzvészt okozzon. A környező csontszáraz erdők olyan könnyedén lángra lobbanhattak volna, mint a tavalyi szalmával tömött pajta.

A nő felnézett, amikor Perrin letelepedett mellé. Fiatal külseje ellenére a türelem, a feszült figyelem és a magabiztosság illata áradt belőle. Meg a bölcsesség. Nem kérdezte meg, hogy miért jött oda hozzá Perrin. Megvárta, hogy megszólaljon.

– Álomjáró vagy? – kérdezte a fiatalember.

Sokáig nem kapott választ. Erősen úgy érezte, hogy ezt a kérdést egyetlen férfi vagy bármilyen kívülálló sem tehette volna fel.

Éppen ezért igencsak meglepődött, amikor az éjszaka sötétjében választ kapott.

– Nem.

– Sokat tudsz az álmokról? – kérdezte Perrin.

– Egy keveset.

– Tudnom kell, hogyan léphetek be a testi valóságomban az Álmok Világába. Nem csak álmodva, hanem ebben a testemben. Hallottál már ilyesmiről?

A nő alig kapott levegőt.

– Sürgősen felejtsd el ezt a dolgot, Perrin Aybara! Nagy gonoszságról beszélsz.

A szakállas ifjú elkomorodott. Ter'aran'rhiodban, a farkasálomban igencsak kényes dolognak számított az erő. Minél elszántabban alámerült az álomban – minél erősebben létezett ott – annál könnyebben meg tudta változtatni a környezetét. Annál erősebben sikerült rákényszerítenie az akaratát arra a világra.

Mindez azonban igencsak veszélyes vállalkozásnak számított. Ha valaki túl erősen belemerült az álomba, akkor ezzel megkockáztatta, hogy elszakad a valóság világában alvó testétől.

A Mészárost azonban ez szemmel láthatóan cseppet sem aggasztotta. Ő rendkívül erős volt odaát. Elképesztően erős. Az a szörnyeteg a maga testi valóságában jutott át az Álmokba. Perrin egyre inkább biztos volt ebben.

Párharcunk mindaddig nem érhet véget, míg nem te leszel az űzött vad, Gyilkos – gondolta az ifjú. – Farkasok elpusztítója. Véget vetek a létezésednek.

– Számos vonatkozásban még mindig olyan vagy, mint egy gyermek. Nem számít, hogy milyen nagy dicsőségre tettél szert– suttogta Edarra, miközben feszülten figyelte az ifjút. Perrin már rég hozzászokott ahhoz – bár a legcsekélyebb mértékben sem kedvelte ezt a helyzetet –, hogy olyan nők bánnak kisgyermekként vele, akik látszólag csupán egy vagy két esztendővel lehettek idősebbek nála.

– Egyetlen Álomjáró sem lenne hajlandó megtanítani erre, mert gonoszság.

– Miért gonoszság? – kérdezte Perrin.

– Ha saját testedben lépsz be az álmok világába, akkor éppen azt veszíted el, ami emberré tesz. Ezenfelül pedig ha odaát halsz meg – miközben a saját húsodat viseled –, akkor ott örökké tart a halálod. Nem fogsz többé újjászületni, Perrin Aybara. A szálad mindörökre véget ér a Mintában. Megsemmisülés vár rád. Nem olyasmi ez, amire szabadna gondolnod.

– Márpedig az Árnyék szolgái éppen ezt teszik, Edarra – ellenkezett az ifjú. – Megkockáztatják, csak hogy győzzenek, el kell fogadnunk ugyanezt a kockázatot, hogy megállíthassuk őket.

Edarra halkan felsóhajtott és megcsóválta a fejét.

– Ne vágd le bokából a lábadat, csak azért, mert félsz, hogy a kígyó meg fog harapni, Perrin Aybara! Ne kövess el rettenetes hibát, csak mert valamilyen sokkal iszonyatosabb dologtól rettegsz. Ez minden, amit mondhatok.

Felkelt és otthagyta a tűz mellett ülve.

Tizenharmadik fejezet

Amit meg kell tenni

A sereg megnyílt Egwene előtt, ahogy előrelépdelt Kandor délkeleti hegyei félé. Nemsokára itt fognak szembefordulni az előrenyomuló ellenséggel. Több mint száz aes sedait vezetett a harcba. Sokan közülük a Zöld ajahba tartoztak. Bryne gyorsan és hatékonyan átalakította a hadrendet. A tábornok tudta, hogy sokkal jobb fegyvert kapott az íjászoknál. Szétzilálhatják az ellenség rohamát. Az okozott veszteségek szempontjából az aes sedaiok többet értek még a nehézlovasságnál is.

Ideje volt felhasználni ezt a fegyvert.

A vállkendős nők két kisebb osztaga elindult a hadsereg szárnyai felé. Ezek a hegyek valamikor zöldek és termékenyek voltak. Mostanra már minden sárga és barna lett. Mintha csak felégette volna a nap sugara. Egwene megpróbálta mindenben meglátni a kedvező alkalmat. A száraz talajon a katonái legalább szilárdan megvethetik a talpukat. Az égbolton időnként átcikázott egy-egy villám, de nem tűnt valószínűnek, hogy esni fog az eső. A közeledő trallok sereg, mintha csak mindkét irányba beborította volna az egész látóhatárt. Bár az amyrlin serege valójában maga is hatalmas méretű volt, hirtelen egészen parányinak érezte. Szerencsére volt egy fontos előnyük. A trallokoknak minden áron tovább kellett törniük előre. Ezek a hordák ugyanis azonnal szilánkokra hasadtak, felbomlottak, ha nem tudtak folyamatosan előrenyomulni. Olyankor ugyanis könnyen egymás ellen fordultak. Elfogyott az ennivalójuk.

Egwene hadereje viszont gátként zárta el az útjukat. Egyszerre voltak akadály és csali. Az árnyfattyak egész egyszerűen nem engedhették meg maguknak, hogy a hátuk mögött hagyjanak egy ilyen hatalmas sereget. Egwene tehát letérítheti őket az útjukról, hogy abba az irányba menjenek tovább, ahová ő akarta.

Követőivel együtt elérte az arcvonalat. Bryne jókora, rendkívül mozgékony támadó osztagokra osztotta fel a hadseregét, hogy bármikor lecsaphassanak a trallokokra, ha az ellenfél valamelyik ponton sérülékenynek látszik.

A támadó alakzatba rendeződött embereket meglátva a szörnyszülöttek, mintha zavarba jöttek volna. Egwene legalábbis így értelmezte azt, hogy a soraik bizonytalanul topogni kezdtek, sokan nem tudták, hogy merre menjenek és a horda egyre hangosabbá vált. A trallokok számára meglepetés volt, ha valaha is védekezniük kellett. A bevált szereposztás szerint ők támadnak, az emberek pedig védekeznek. Az emberek szoktak aggódni. Az emberek, akiket azután megettek.

Az amyrlin felért egy alacsony domb tetejére. Innen remek kilátás nyílott a kandori síkra, ahol az ellenséges erők nagy része gyülekezett. Kétoldalt hosszú sorban felsorakoztak az aes sedaiok. A hátuk mögött enyhe bizonytalanság áradt a katonákból. Pontosan tudták, hogy Egwene és a társai is a Fehér Toronyból jöttek. Egyetlen férfi sem érezte magát jól az aes sedaiok közelében.

Az ifjú nő most az oldalához nyúlt és előhúzott egy karcsú, hosszú, fehér tárgyat az övéről lógó bőrtokból. A bordázott pálca Vora sa'angrealja volt. Meghitten simult a tenyerébe. Bár csupán egyetlen alkalommal használta azelőtt a sa'angrealt, mégis úgy érezte, hogy az ugyanúgy a magáénak tartja, ahogy ő a fenyegető erejű tárgyat. A seanchanok ellen küzdve ez a pálca volt a fegyvere. Életében először világosan felfogta, hogy miért kötődnek a katonák annyira a kardjukhoz.

Az Egyetlen Hatalom izzása valósággal végigfutott a harcra kész nők során. Mintha sorban lámpásokat gyújtottak volna. Egwene magához ölelte az Igazi Forrást és hagyta, hogy rázúduljon az Egyetlen Hatalom. Mintha egy vízesés töltötte volna meg a belsejét. Kinyitotta a szemét. Egy gyönyörű világ tárult felette. Erősebben érezte a fegyverzetre kent olaj és az összetaposott fű illatát.

A saidar ölelésében képes volt felfedezni azokat a halvány színeket, amelyektől az Árnyék meg akarta fosztani az embereket. A fű még nem pusztult el. Itt és ott is parányi zöld szálak látszódtak. A növények egy része elszántan ragaszkodott az élethez. A talajban pockok mozogtak. Nagyon is jól hallotta halk neszezésüket a földben. Megették a haldokló gyökereket és tovább küzdöttek a megmaradásért.

Szélesen elmosolyodott és a bordázott pálcán keresztül engedte magába az Egyetlen Hatalmat. Az őrjöngő viharban meglovagolta az erő és a mozgás tengerét. Mintha magányos járműben röpült volna a hullámok hátán. A szélben valósággal dagadt a vitorlája. A trallokok végre mozgásba lendültek. Felhangzott fülsiketítő bömbölésük. Közeledni kezdett a fegyverek, fogak és a hányingert keltő bűz áradata. Annyira emberi szemek bámultak ki a szörnypofából… Talán a myrddraalok észrevették az elöl elhelyezkedő aes sedaiokat. Úgy gondolták, hogy megtámadják és elpusztítják a fókuszáló embereket.

A harcra készülő nők Egwene jelére vártak. Nem kapcsolódtak össze. Az összekapcsolódás akkor ért a legtöbbet, ha egyetlen pontos csapást akartak mérni az Egyetlen Hatalom segítségével. Ma nem ezt a taktikát alkalmazták. Ezen a napon azért álltak ide, hogy pusztítsanak.

A trallokok félúton járhattak a dombok oldalán, amikor az amyrlin megindította az ellentámadást. Mivel mindig is nagy tehetséggel tudta felhasználni a Földet, ezért első csapását a legegyszerűbb és legpusztítóbb fonattal mérte. Föld fonatokat küldött a széles sorban támadó trallokok lába alá. Felemelte az egészet. Vora sa'angrealjával a kezében olyan könnyen ment az egész, mintha egy marék kavicsot dobott volna fel a levegőbe.

Ez volt a jel, amit meglátva valamennyi nő harcba szállt. A levegő valósággal remegni kezdett a fonatoktól. Tiszta tűz izzott a légben, megremegett a talaj és elsöprő erejű széllökések csaptak le a trallokokra. A szörnyszülöttek elzuhantak, tántorogni kezdtek és egymás lába elé hullottak.

Most már visszazuhantak a földre azok az árnyfattyak is, akiket Egwene előbb feldobott a magasba. Jó párnak bokából, combtól lefelé hiányzott a lába. Hangos reccsenéssel törtek a csontjaik és a fájdalomtól eltorzult pofával üvölteni kezdtek, amikor a társaik rájuk zúdultak és agyontiporták őket. Egwene hagyta, hogy a második sor keresztülzuhanjon az elsőn. Ekkor újra lecsapott. Most nem a földre összpontosított, hanem a fémre.

A vértezetre, a fegyverekre és a csuklókat fedő fémre. Szilánkokra hasította a bárdokat, a kardokat, a láncinget és a nagy ritkán előforduló mellvérteket. A levegő borzasztó erővel szétfröccsenő fémrepeszekkel telt meg. Utána pedig mintha vörös köd borult volna a tájra a kiontott vér miatt. A trallokok új arcvonala megpróbálta elkerülni a süvítő szilánkokat, ám túlságosan nagy erővel nyomták őket előre a hátulról özönlő társaik. Beletaszították az elöl habozókat a gyilkos fémzivatarba, aztán pedig agyontaposták őket.

A következő sort is a felrobbanó felszerelésük anyagával pusztította el. Nehezebb volt, mint ha a talajt hozta volna mozgásba, ám így a hátul nyüzsgő ellenség nem igazán vette észre, hogy mi történik elöl. Egwene anélkül gyilkolhatta tovább a szörnyszülötteket, hogy azok sejthették volna, mit is tesznek, amikor zabolátlanul tolták maguk előtt az előrébb haladókat.

Ismét elérkezett a Föld fonatainak az ideje. Valósággal felüdült attól, hogy ezt a nyers erőt használhatta. A legelemibb formájú fonatokkal bombázta az ellenséget. Ebben a pillanatban úgy érezte mintha eggyé vált volna a földdel. Kegyetlenül lecsapott az ellenségre. Ölte és pusztította a trallokokat. A tájból valósággal áradt a megerősítés. Egwene azt tette, amit valakinek már régen meg kellett volna tennie. A természet úgy érezte, hogy a Fertő iszonyatos betegség volt. Az ott tenyésző árnyfattyak pedig csak a fertőzést terjesztették. A gyilkos kórt. Egwene valósággal lángolt az Egyetlen Hatalomtól. A halál és az igazságszolgáltatás vakító sugara fertőtlenítő lángnyelvként kiégette a föld sebeit, és meggyógyította a tájat.

A trallokok könyörtelen elszántsággal próbálták meg átszakítani a Fehér Torony harcvonalát. A lendületükkel csupán azt érték el, hogy még többen kerültek be a lecsapó fonatok lőtávolságán belülre. A Zöld nővérek megmutatták, hogy méltóak ajahuk nagy hírére. Újabb és újabb megsemmisítő fonatok özönét zúdították a trallokokra. Igaz, a többi ajah is kitett magáért.

A talaj remegett, a levegőben pedig valósággal harsogott a haldoklók jajszava, üvöltése. Testek hasadtak darabokra. Lángra lobbant a hús. A szörnyű látvány miatt jó pár katona hányni kezdett a frontvonalban. A vállkendős nők ennek ellenére továbbra is könyörtelenül pusztították az ellenséget. A gondosan kiválogatott nővérek egy része a myrddraalokra vadászott. Egwene maga is lesújtott egy félemberre. A Tűz és a Levegőből szőtt fonattal letépte a fejét a nyakáról. Minden egyes elpusztított enyész egész ökölnyi hozzákötött trallokot rántott magával a halálba. Az amyrlin megkétszerezte az erőfeszítéseit. A következő sorra a robbanó föld hullámával csapott le. Utána viszont a Levegő hullámával ragadta meg a talajra zuhanó megcsonkított testeket. Akkorát taszított rajtuk, hogy a mögöttük jövőkre zuhantak. Vermeket szakított a talajba és felrobbantotta a földben talált sziklákat. Úgy tűnt, hogy hosszú órákig gyilkolta az árnyfattyakat. A szörnyszülöttek végül megtörtek. Hiába korbácsolták őket a myrddraalok, a trallokok elkezdtek visszavonulni. A fiatal nő vett egy mély lélegzetet. Érezte, hogy kezdett kimerülni. Leterített még egy enyészt. Ez volt az utolsó csepp. A fekete köpenyesek is megtörtek és menekülő társaik nyomába eredtek, lefelé a domboldalon.

Egwene előregörnyedt a nyeregben. Leengedte a sa'angrealját. Nem tudta egészen pontosan, hogy mennyi idő is telt el. A közelben álló katonák döbbent arccal, tágra nyílt szemmel bámulták. Ma nem volt szükség arra, hogy a vérüket ontsák.

– Ez aztán figyelemre méltó volt – jelentette ki Gawyn, és odaléptetett lovával a felesége mellé. – Mintha egy város falát támadták volna meg. Mintha létrával a kézben rohantak volna az erődítések felé... csak éppen nyoma sem volt a falaknak meg a létráknak.

– Vissza fognak térni – válaszolta Egwene kimerülten. – Csupán csekély részüket öltük meg.

Holnap vagy legkésőbb egy nappal azután ismét támadnak. Elképzelhető, hogy új módszereket alkalmaznak. Lehet, hogy szélesen elnyúló, laza sorokban jönnek majd. Abban az esetben az aes sedaiok sokkal nehezebben tudtak volna egy csapásra számos trallokkal végezni.

– Megleptük őket – magyarázta. – Legközelebb nagyobb erőkkel támadnak. Egyelőre erre az éjszakára kitartottunk.

– Nem egyszerűen csak kitartottál, Egwene – mosolygott Gawyn. – Megfutamítottad őket. Azt hiszem, soha az életben nem voltam még szemtanúja annak, hogy ilyen megsemmisítő csapást mértek volna egy hadseregre.

A hadrendben álló emberek jól hallhatóan egyetértettek Gawyn álláspontjával. Magasba emelték a fegyverüket és hangosan nézni kezdtek. Az amyrlin leküzdötte a kimerültséget és eltette a bordázott pálcát. A közelben álló aes sedaiok leengedték parányi szobrocskájukat, karkötőiket, dísztűiket, gyűrűiket és pálcájukat. Hadba vonulás előtt kiürítették a Fehér Torony raktárait. A csatára készülő nők között kiosztották csekély számú megmaradt angrealjaikat és sa'angrealjaikat. Ezeket majd estéről estére összegyűjtik és átadják a sebesülteket Gyógyító társaiknak. A Fehér Torony asszonyai megfordultak és végigügettek az éljenző hadsereg egységei között. Ahhoz nem férhetett kétség, hogy előbb-utóbb eljön majd a gyász ideje is. Az aes sedaiok nem vívhatják meg az összes csatát. Ebben a pillanatban azonban Egwene nagyon is hajlott arra, hogy egyetértsen a lelkes katonákkal. A harcosok a létező legjobb fajta győzelmet ünnepelték, a diadalt, amelyik kivívása érdekében egyetlen bajtársuknak sem kellett meghalnia.

– A Sárkány nagyúr és felderítői hozzáláttak Shayol Ghul kikémleléséhez – jelentette ki Bashere, és az egyik térképre mutatott. – Kandori és shienari ellenállásunk miatt az Árnyék kénytelen egyre nagyobb erőket összpontosítani azokra a hadszínterekre. Az Áftokföld nemsokára kiürül. Legfeljebb csekély létszámú megszálló erő marad ott. A nagyúr így könnyebben elbánik velük.

Elayne biccentett. Elméje mélyén nagyon is jól érezte Randet. Az ifjú aggódott valamiért, ám a kettőjük közötti irdatlan távolság nem tette lehetővé, hogy pontosan megismerhesse a nyugtalansága okát. Gyermekei apja időnként ellátogatott ide, Braem erdejébe, a rengeteg mélyén rejtőzködő táborba. Most azonban valamelyik másik hadszíntéren járt.

Bashere folytatta:

– Az amyrlin tartani tudja Kandort. Kellő létszámú fókuszáló áll a rendelkezésére. Nem aggódom miatta.

– Annál inkább a határvidékiek miatt – nézett Elayne a nagyúrra.

– Igen. Kiszorították őket Tarwin Réséből.

– Bárcsak képesek lettek volna megtartani azt a szorost! Túlságosan nagy volt az ellenség létszámra. Nem tehetünk mást, mint hogy a tőlünk telhető erővel támogatni próbáljuk őket.

Bashere bólintott.

– Madragoran nagyúr talán ellentámadást tudna indítani, ha több aes sedai vagy asha'man állna mellette.

Egyetlen felesleges fókuszálójuk sem volt. Elayne átküldött néhány aes sedait Egwene seregéből, hogy fedezzék Lan visszavonulását, és már ez is segített. Ha azonban még maga Rand sem tudta legyőzni azt a rengeteg Rémurat odafönt...

– Agelmar nagyúr tudja, hogy mi a teendő – szólalt meg a királynő. – Ha a Fény is úgy akarja, akkor képes lesz a trallokokat eltéríteni a sűrűbben lakott területek irányából.

Bashere felmordult:

– Az ilyen fajta visszavonulás, amit kevés híján felvesztett menekülésnek is tekinthetnénk, nem igazán teszi lehetővé, hogy mi szabjuk meg a csata menetét.

Shienar térképére mutatott. Elayne azonnal tanulmányozni kezdte. A trallokok előrenyomulása nem fogja elkerülni a lakott területet. Fal Dara, Mos Shirare, Fal Moran... A Rémurak miatt a városok falai nem sokat érnek.

– Üzenje meg Lannak és Shienar urainak – szólalt meg halkan az aranyhajú nő –, hogy rendeljék el Fal Dara és Ankor Dail felégetését! Pusztítsák el Fal Morant, és Medo környékén a falvakat! A shienariak már hozzákezdtek a termőföldek felégetéséhez. Megkezdődött a lakosság kitelepítése is. Aki nem katona, azt küldjék át Tar Valonba!

– Annyira sajnálom! – suttogta Bashere.

– Elkerülhetetlen, hogy ezt tegyük, igaz?

– Igaz – felelte a hadvezér.

A Fényre! Micsoda szörnyűség. Mégis mire számítottál? Hogy minden zökkenőmentesen, szépen halad?

A levelek recsegése jelezte, hogy Talmanes és az egyik alvezére közeledett. A cairhieni holtfáradtnak látszott. Akárcsak mindenki más. Az egyhetes küzdelem csupán a harc kezdetét jelentette. A katonák lelkesedése igencsak alábbhagyott. A háború innentől kezdve könyörtelen munkává változott. Egész nap harcoltak, vagy arra vártak, hogy küzdelembe bocsátkozzanak. Éjszaka karddal a kézben aludtak.

Elayne jelenlegi helye az erdőben tökéletesnek tűnt. Aznap reggel még jó ezerhossznyira, délre táboroztak, de a folyamatos visszavonulás miatt állandóan át kellett helyezni a tábort. Itt a közelben három kisebb patak is csörgedezett. A tisztásokon rengeteg katonát lehetett könnyedén elhelyezni és a hegytetőn álló fák felértek bármilyen őrtoronnyal. Milyen kár, hogy holnap reggel innen is tovább kell menniük.

– A vadon teljes déli része már a trallokok kezére került – jelentette ki Bashere, és végighúzta a kezét a bajszán. – Elkerülik a tisztásokat. Ez pedig azzal jár, hogy a lovasságunkat nem tudjuk hatékonyan felhasználni.

– A sárkányok gyakorlatilag használhatatlanok erre, felséges Királynő – szólalt meg Talmanes, ahogy belépett a sátorba. – Amióta az ellenség elkerüli az országutakat, alig tudunk veszteségeket okozni nekik. A sűrű rengetegben szinte lehetetlen a sárkányszállító kocsikat mozgatni. Ha pedig valahol tüzet nyithatunk, több fát pusztítunk el, mint árnyfattyat.

– És vajon mi a helyzet azzal a... azzal az akármivel, amiről Aludra beszélt?

– A sárkányfogakkal? – kérdezte Talmanes. – Azok egy fokkal jobban beváltak. A sárkány nem egyetlen jókora golyót, hanem rengeteg apró fémdarabot lő ki. A tűzcsapás így széles sávban súlyt le és viszonylag jól használható még a rengetegben is. Ennek ellenére az a határozott véleményem, hogy a sárkányokkal nem érünk el olyan jó eredményt, ami miatt érdemes volna megkockáztatni az elveszítésüket.

– Azt hiszem, már kihasználtuk mindazokat az előnyöket, amelyeket az erdő adhatott nekünk – biccentett Bashere, és arrébb tolt néhányat a trallokokat jelző fadarabkák közül a térképen. – Sikerült megtizedelnünk őket, de mostanra már összeszedték magukat. Ravaszul a sűrű erdőségben maradnak, és a bekerítésünkkel próbálkoznak.

– Mit javasolsz?

– Visszavonulást – válaszolta Bashere. – Kelet felé vonuljunk ki az erdőből.

– Induljunk el az Erinin felé? Ennyire északon nincs rajta híd – figyelmeztette Talmanes. Bashere bólintott.

– Ezek szerint akkor már kitaláltad, hogy mit fogok kérni. Van egy jó századnyi embered, aki ért a hídépítéshez. Néhány sárkánnyal küldd el őket, hogy tőlünk keletre készítsenek hajóhidakat. A sárkányok majd megvédik a hídépítőket. Jövünk mi is nem sokkal utánuk. A nyílt területen a lovasság és a sárkányok is jobban felhasználhatóak. Számíthatunk arra, hogy az Erinin lelassítja a trallokokat, főleg ha felégetjük magunk után a hidakat Néhány jól elhelyezett folyóparti sárkány megint csak visszavetheti őket. Továbbvonulunk kelet felé, az Alguenya irányába. Ott minden kezdődik elölről. Akkor már el is értük a Cairhienbe vezető országutat. Észak felé fordulunk, és keresünk egy helyet, ahol megvethetjük a lábunkat. Azt hiszem, tudom is, melyik terület a legmegfelelőbb erre. Ott megfordulunk és a hátunk mögött Cairhiennel bevárjuk az Árnyékot.

– Csak nem gondolod komolyan, hogy egészen odáig vissza kell vonulnunk? – méltatlankodott a királynő.

Bashere komor pillantást vetett a térképre. Úgy hunyorgott, mint aki a papír helyett a valódi tájat látta volna.

– Mi csupán kirobbantottuk ezt az összecsapást – felelte halkan. – Már nem irányítjuk a menetét. Úgy vágtatunk rajta, ahogy a lovas is megpróbálja megülni a megvadult csődört. Nem tudom megmondani, vágtánk hol ér véget. Megpróbáljuk úgy irányítani a lovat, hogy a tövises bozóton keresztül rohanjon. Megállni viszont nem lehet. Addig nem, amíg a trallokok elszántan törnek előre.

Elayne elkomorodott. Nem engedhette meg magának a folyamatos visszavonulást. A lehető leghamarabb és a lehető legalaposabban le kellett győznie ezeket az árnyfattyakat, hogy csatlakozva a többi sereghez, megsegítse Lan és Egwene hadszínterét. Vissza kell verniük az északi támadókat.

Ezt pedig csak egy módon lehetett megtenni. Ha nem ezt tennék, akkor már nem is számítana, hogy Rand milyen eredményt ér el a Sötét Úr ellen.

A Fényre! Micsoda összevisszaság.

– Tegyük azt.

Perrin a vállára vetette a kalapácsát, és az izzadó fiatal hírnöktől meghallgatta Elayne parancsait. Lágy szél fújt az erdő ágai között. Arrafele az ogierek harcoltak. Először azt hitte a hatalmas lények nem lesznek hajlandók veszélybe sodorni a fákat. Ehelyett... A Fényre! Perrin még sohasem volt tanúja annak, hogy valaki ilyen könyörtelen szilajsággal harcolt volna.

– Nincs ezzel semmi baj – biccentett Tam, miután elolvasta a parancsokat – A királynő nagyon is ért a hadviseléshez.

Perrin egy intéssel elküldte a hírnököt. Ellépdelt Galad és a fehérköpenyek közelben tanácskozó alvezérei mellett.

– Odafigyel azokra, akiknek ez a hivatásuk, és nem kavar bele a dolgokba.

– Én is ugyanerről beszéltem, te legény – válaszolta Tam mosolyogva. – Az, hogy te vagy a parancsnok, még távolról sem jelenti azt, hogy mindig mindenkinek meg kell mondanod, mit is tegyenek. Néha sokkal többet ér az, ha tudod, mikor kell félreállni, így majd nem zavarod azokat, akik tudják, hogy mi a teendő.

– Bölcs szavak, Tam – biccentett Perrin, és észak felé fordult. – Remélem, te is pontosan ezt teszed. Mostantól kezdve te vagy a parancsnok.

Nagyon is jól látta maga előtt Randet. Kavarogni kezdtek a színek. A vörös hajú ifjú egy olyan kietlen sziklaháton beszélt Moiraine-nel, amelyet Perrin nem ismert fel. Már csak kevés hiányzott ahhoz, hogy meginduljon a támadás Shayol Ghul ellen. Érezte, hogy Rand valósággal maga felé vonzotta. Ez a húzóerő egyre erősebbé vált. A barátjának nemsokára nagy szüksége lesz rá.

– Perrin? – kérdezte Tam. – Miről beszélsz? Mi ez az ostobaság, hogy én vagyok a parancsnok?

– Te vagy a seregeink parancsnoka, Tam – erősítette meg az ifjú. – Az embereink megtanultak együttműködni. Engedd meg, hogy Arganda, Gallene és Galad a kezed alá dolgozzanak.

A közelben Grady nyitott Kapuján keresztül a legutóbbi összecsapás sebesültjeit szállították el Gyógyítani. A túloldalon Berelain irányitotta a Sárga ajah Mayene-i ispotályát. Az Átjárón keresztül meleg szél fújt.

– Nem nagyon hiszem, hogy hallgatni fognak rám, Perrin – töprengett Tam. – Hiszen én csak egy egyszerű gazdaember volnék.

– A múltban igenis hallgattak rád.

– Az akkor volt, amikor még csak a vadont jártuk – felelte Tam – Mindig ott voltál a közelünkben. Azért engedelmeskedtek nekem, mert mögöttem ott volt a tekintélyed.

Megdörzsölte az állát.

– Ahogy állandóan észak fele fordulsz, nagyon az az érzésésem, hogy nem maradsz már sokáig itt velünk.

– Randnek szüksége van rám – felelte halkan Perrin. – Égjek meg a Fényben, Tam, annyira felbőszít, hogy ennek így kell lennie, de mégsem harcolhatok az oldalatokon itt, Andorban. Valakinek fedeznie kell Rand hátát és... szóval én vagyok az a valaki. Valahogy tudom, hogy ezt kell tennem.

Tam bólintott.

– Menjünk oda Argandához vagy Gallene-hez és mondjuk meg nekik, hogy mostantól ők a parancsnokok. A legtöbb utasítást egyébként is Elayne királynő adja ki, így aztán...

– Figyeljen mindenki! – harsant fel Perrin mennydörgő hangja. A közelben tanácskozó katonák felé fordult. Arganda Gallene-nel beszélt meg valamit. Ugyanúgy Perrin felé fordultak, mint a Farkasőrség nem messze álló tagjai és Galad meg a fehérköpenyek is. Az ifjú Bornhald gyilkos pillantással méregette az egykori kovácslegényt. Az a fickó egyre kiszámíthatatlanabbul viselkedett. A Fény adja, hogy Galad valahogy el tudja zárni az italtól!

– Mindannyian elismeritek a vezérségemet, mellyel Andor koronája ruházott fel? – kérdezte Perrin.

– Természetesen, Aranyszem nagyúr – harsant fel Arganda válasza. – De hát ez nyilvánvaló mindenki számára.

– Mert most nemesi rangra emelem Tam al'Thort – folytatta Perrin még mindig szinte üvöltve. – Ezennel megteszem a Folyóköz helytartójává. Mégpedig a fia, az Újjászületett Sárkány nevében. Ráruházom a teljes hatalmamat, amelyet pedig magától a Sárkánytól kaptam. Ha nem élném túl ezt a csatát, akkor Tam az örökösöm.

A tábor elcsendesedett. A harcosok bólintottak és jó páran tisztelegtek Tam előtt. Az idős férfi olyan halkan káromkodott magában, hogy Perrinen kívül valószínűleg senki sem hallotta.

– Talán még nem lenne késő, hogy rád szabadítsam a Nőkört. Azok majd jól helyretennének! – mérgelődött Tam. – Alaposan elvernék a fenekedet, és egy hétig hordhatnád a vizet az özvegy al'Thone asszonyságnak.

– Sajnálom, Tam – válaszolta az ifjú. – Neald, próbálj meg Kaput nyitni a Fekete Toronyba.

Az ifjú asha'man arcán látszott, hogy erősen összpontosít.

– Továbbra sem lehetséges, Aranyszemű nagyúr.

Perrin megcsóválta a fejét. Ő is hallotta a Lantól érkező jelentéseket. Azon a csatatéren a Fekete Torony tagjai harcoltak az Árnyék szolgálatában. Valami történt az asha'manek otthonában. Valami szörnyű.

– Rendben. Akkor menjünk vissza Merrilorba – folytatta az ifjú.

Neald bólintott, majd ismét összpontosítani kezdett. Miközben társa a Kapuval foglalkozott, Perrin a követői felé fordult.

– Nem szívesen hagylak itt benneteket, de kampók marnak belém, és észak felé húznak. Egész egyszerűen oda kell mennem Randhez. Vitának, ellenkezésnek nincs értelme. Megpróbálok visszajönni hozzátok. Ha nem sikerül... szeretném, ha tudnátok, büszke vagyok rátok! Mindannyiótokra. Ha ezen túljutunk, bármikor nyitva áll előttetek az otthonom ajtaja. Akkor majd megiszunk egy-két üveggel al'Vere mester legjobb konyakjából. Visszaemlékezünk az elesettekre és elmeséljük a gyermekeinknek, hogyan vetettük meg a lábunkat, amikor megfeketedtek a felhők és haldokolni kezdett a világ. Elmondjuk nekik, hogy vállvetve álltunk. Nem volt cseppnyi rés sem, amin keresztül az Árnyék átjuthatott volna.

Magasra emelte Mah'alleinirt. Így tisztelgett a híveinek. El kellett viselnie a kirobbanó éljenzést. Nem mintha rászolgált volna, hanem azért, mert ennyivel tartozott nekik.

Neald megnyitotta a Kaput. Perrin már indult volna, ám megtorpant, mert valaki a nevét kiáltotta. Elkomorodva a sietve közeledő Dain Bornhald felé fordult.

Gyanakodva a kalapácsára tette a kezét. Ez a férfi egyszer ugyan megmentette az életét a trallokoktól, utána pedig Perrin miatt még egy fehérköpenyes bajtársával is szembefordult, de nem lehetett nem észrevenni, hogy mennyire gyűlölte az andoriak vezérét. Lehet, hogy már nem Perrint tette felelőssé az apja halála miatt, de ettől még a legcsekélyebb mértékben sem kedvelte az aranyszemű fiatalembert. Még csak elfogadni sem volt hajlandó.

– Mondani akarok valamit, Aybara – szólalt meg a fehérköpeny, és a fejével a közelben álló Gaul felé biccentett. – Négyszemközt.

Perrin intésére az aiel vonakodva arrébb ment. Bornhaldal az oldalán Perrin ellépett a nyitott Kaputól.

– Mégis mit akarsz? Ha az apád miatt...

– A Fényre, fogd már be a szádat! – csattant fel Bornhald, és lesütötte a pillantását. – Inkább leharapnám a nyelvemet, nem jó kedvemben beszélek veled. De akkor is tudnod kell. Égjek meg a Fényben, de mindenképpen tudnod kell.

– Mit kell tudnom?

– Aybara – vett egy mély lélegzetet Bornhald. – Nem a trallokok ölték meg a családodat.

A szakállas ifjú valósággal megdermedt.

– Sajnálom – nyögte ki Bornhald, és még mindig a földet bámulta. – Ordeith volt az. Az apád megsértette. Ez meg darabokra szaggatta a családodat. Mi meg a trallokokra fogtuk. Nem ontottam a rokonaid vérét, de nem is mondtam semmit sem. Az a rengeteg vér...

– Micsoda? – üvöltötte Perrin, és megragadta a fehérköpeny vállát. – De hát azt mondták... vagyis...

A Fényre! De hiszen ezen egyszer már túljutott!

Bornhald végre belenézett Perrin szemébe. A tekintetében újra ott volt minden. A fájdalom, a borzalom, a veszteség, a düh. A fehérköpeny megragadta Perrin csuklóját és lerántotta a válláról.

– Tudom, hogy szörnyű alkalmat választottam arra, hogy elmondjam – folytatta Bornhald. – Csak hát nem tudtam tovább magamban tartani. Hiszen lehet, hogy... lehet, hogy meghalunk. A Fényre! Minden elpusztulhat. Beszélnem kellett. Szólnom kellett.

Lehajtotta a fejét és vánszorogva elindult vissza a többi fehérköpeny irányába. Az egykori kovácslegény egyedül maradt. Az egész világ remegett körülötte.

Ő azonban elcsitította a remegést. Hiszen egyszer már megbirkózott ezzel. Meggyászolta a családját. Ami volt, az elmúlt.

Képes lesz arra, hogy továbbmenjen. Képesnek kell lennie rá. A Fényre! Hiába tért vissza a régi fájdalom, hiába törtek rá újra az egykori kínok, elsöpörte őket és tekintetével újra a Kapu felé fordult. Rand irányába, arra, ahová a kötelessége szólította.

Nagy munka várt ma rá. Ám Ordeith... Padan Fain... Az a szörnyeteg rengeteg szörnyűséget követett el. Ez csak újabb rovás volt a hosszú listáján. Perrin majd gondoskodik arról, hogy megfizessen értük. Vagy így, vagy úgy.

Már a Kapu előtt járt, hogy megkeresse Randet, amikor Gaul lépett hozzá.

– Olyan helyre vezet az utam, ahová te nem jöhetsz, barátom – szólalt meg halkan. A fájdalom kezdett elhalványulni. – Sajnálom.

– Te az álomban létező álom felé tartasz – jelentette ki Gaul, és hatalmasat ásított. – Elképesztő, hogy elálmosodtam.

– De hát...

– Jövök veled, Perrin Aybara. Ölj meg, ha azt akarod, hogy itt maradjak.

Perrin nem mert ellenkezni. Bólintott.

Utána hátrapillantott és még egyszer a magasba emelte a kalapácsot. Közben észrevette, hogy Grady még mindig nyitva tartotta Mayene felé a másik Kaput is. Odaátról két fehér ruhás alak bámulta Gault. Az aiel harcos magasba emelt lándzsával üdvözölte őket. Vajon mit erezhettek? Két született harcos, aki arra kényszerült, hogy kihagyja az Utolsó Csatát. Lehet, hogy Randnek néhány hétre fel kellett volna mentenie a gai'shainokat az esküjük alól.

Mondjuk elképzelhetőnek tűnt, hogy ezzel az ötlettel kivétel nélkül az összes aielt önmaga ellen fordította volna. A Fény legyen irgalmas ahhoz a vízföldihez, aki megpróbál belekontárkodni a ji'e'tohba. A szakállas ifjú meghajolt és átlépett a Kapun. Merrilor mezején találta magát. Odaát Gaullal együtt felkészült a hosszú utazásra. Rengeteg ennivalót és vizet csomagoltak az útra. Olyan sokat, amennyit csak elbírtak.

Egy jó fél órába is bele tellett, mire sikerült rávennie Rand asha'manjeit arra, hogy elárulják hova ment a vezérük. Végül Naeff rosszkedvűen utat nyitott Perrinnek. Maga mögött hagyták Merrilort. Mintha csak a Fertőben bukkant volna elő. Csak hát itt hidegek voltak a sziklák.

A levegőben viszont a halál és az elmúlás jellegzetes szaga érződött. A dögletes bűz valósággal orrba vágta az ifjút. Csupán hosszú percekkel később volt képes arra, hogy meg tudja különböztetni a közönséges szagokat is. Rand ott állt nem sokkal előttük egy szakadék peremén. Összefonta a kezét a háta mögött. Mögötte tanácsadói, alvezérei és a testőrei várakoztak. Ott volt közöttük Moiraine, Aviendha és Cadsuane is. Ebben a pillanatban azonban Rand mégiscsak egyedül állt a mélység peremén.

Szemben a megfigyelőkkel a messzeségben Shayol Ghul csúcsa tört az ég felé. Perrin megborzongott. Bár a hegy igencsak messze volt tőlük, mégis világosan érezte a Randből sugárzó jéghideg elszántságot, ahogy a barátja a hegycsúcsot bámulta.

– A Fényre! – szólalt meg a szakállas ifjú. – Itt az idő?

– Nem – válaszolta Rand halkan. – Kipróbálunk valamit. Megnézzük, hogy észrevesz-e engem.

– Perrin? – hallatszott Nynaeve hangja a két ifjú háta mögül. Egészen addig Moiraine-nel beszélgetett, és kivételesen szemernyi gyűlölet sem vegyült az illatába. Valami történhetett a két nőszemély között.

– Csak egy pillanatnyi türelmet kérek – szólalt meg gyorsan Perrin, és odalépett Rand mellé, a sziklaszirt peremére. A háta mögött jó pár aiel is várakozott, és az egykori kovácslegény nagyon nem szerette volna, ha ők is meghallják, amit Randtől kérni fog.

Főleg a tudós asszonyok.

– Tiéd ez a pillanat és még rengeteg más is, Perrin – mondta Rand. – Az adósod vagyok. Nagyon is. Mit akarsz tőlem?

– Szóval... – kezdte Perrin, és hátrapillantott a válla fölött. Vajon Moiraine vagy Nynaeve eleget tudott ahhoz, hogy megpróbálják megállítani? Valószínűleg igen. A nők mindig is oda voltak azért, hogy hátráltassák a kötelességüknek eleget tevő férfiakat. Bizonyára most is úgy tennének, mintha Perrin nyakát féltették volna. Mintha nem is éppen az Utolsó Csata megvívásáról volna szó.

– Igen? – kérdezte Rand.

– Rand, be kell jutnom a farkasálomba.

– Ter'aran'rhiodba? – akarta tudni Rand. – Nem tudom, hogy mit szoktál csinálni odaát. Csak nagyon keveset meséltél róla. Azt hittem, már rájöttél magadtól is arra...

– Tudom, hogy bizonyos módon hogy lehet átkerülni oda – suttogta a barátja halkan, nehogy a tudós asszonyok vagy hátul a többiek meghallhassák. – Az a könnyebbik módszer. Most másra van szükségem. Te tudod a titkokat. Visszaemlékszel a dolgokra. Abban a vénségesen vén elmédben nem rejtőzik valami arról is, miként lehetne a teljes testi valóságomban belépni az Álmok Világába?

Rand elkomorodott.

– Veszélyes dolgot kérsz.

– Van olyan veszélyes, mint amire éppen te készülsz?

– Talán igen – biccentett Rand. – Ha tisztában lettem volna ezzel annak idején, amikor... hogy is mondjam csak? Jó páran vannak, akik szerint nagyon, de nagyon gonosz az, amire kérsz.

– Egyáltalán nem gonosz, Rand – ellenkezett a kovácslegény. – Felismerem a gonoszt, ha megérzem a bűzét. Amire készülök, az nem gonoszság, hanem csupán elképesztő ostobaság.

– És mégis segítséget kérsz? – mosolyodott el a vörös hajú ifjú.

– Elfogytak a jó lehetőségek, Rand. Inkább hajlandó vagyok egy kétségbeesett lépésre, mint hogy semmit ne tegyek.

A barátja nem válaszolt.

– Figyelj csak! – folytatta Perrin. – Beszéltünk múltkor a Fekete Toronyról. Tudom, hogy aggódsz miatta.

– El kell mennem oda – bólintott még sötétebb arccal Rand. – Pedig nyilvánvaló, hogy csapda.

– Azt hiszem, részben tudom, hogy mi a felelős az egészért. – magyarázta Perrin. – Van valaki, akivel meg kell küzdenem. Csak akkor tudom legyőzni, ha egyenlő feltételekkel csapunk össze. Odaát az álomban.

Rand lassan bólintott.

– A Kerék sző, a Minta jő. El kell mennünk az Átokföldről. Innen nem léphetsz be az álomba...

Elhallgatott, aztán csinált valamit. Egy Kapu nyílt ki mellette. Valahogy mégsem tűnt olyannak, mint a közönséges átjáró.

– Értem – töprengett a magas ifjú. – Közelebb húzódnak egymáshoz a világok. Összeszorulnak. Ami egyszer elkülönült, az most összeér. Ezen a Kapun át beléphetsz az álomba. Légy nagyon óvatos, Perrin! Ha a testi valóságodban meghalsz odaát, annak következményei lehetnek. Szörnyűbb dolog várhat rád, mint maga a halál. Főleg most, ezen a napon.

– Tudom – biccentett Perrin. – Valahogy majd ki is kell jutnom onnan. Lehetne, hogy az egyik asha'maned napjában egyszer nyit nekünk egy olyan Kaput? Hajnalban? Mondjuk Merrilor mezején, az Utazótéren?

– Ez veszélyes – suttogta Rand –, de megteszem.

Perrin hálásan bólintott.

– Ha a Fény is úgy akarja, akkor látjuk még egymást – folytatta Rand. Kezet nyújtott a barátja felé. – Vigyázz Matre! Őszintén megmondom, fogalmam sincs arról, hogy mire készül, de nagyon úgy érzem, hogy amit tesz, az minden érintett számára igen nagy veszélyekkel jár.

– Bezzeg mi mások vagyunk – bólintott Perrin, és megragadta Rund alkarját. – Te meg én, mi ketten aztán nagyon értünk ahhoz, hogy elkerüljük a veszélyes helyzeteket.

Rand elmosolyodott.

– Járj mindig a Fényben, Perrin Aybara!

– Amiképpen te is, Rand al'Thor! – válaszolta Perrin habozva, mert rájött, hogy mit is tesznek éppen. Örökre elköszöntek egymástól. Megölelte a barátját.

– Ti ketten aztán vigyázzatok ám rá, világos? – szólalt meg hangosan és Nynaeve meg Moiraine felé fordult, amikor ellépett Randtől. – Érthető voltam?

– Oh, szóval most már azt akarod, hogy vigyázzak Randre? – méltatlankodott Nynaeve csípőre tett kézzel. – Én meg úgy vélem, hogy pillanatnyi szünet nélkül vigyáztam rá, Perrin Aybara. Nehogy azt hidd, nem vettem észre, hogy valamiről nagyon sutyorogtatok ti ketten. Elképesztő nagy ostobaságra készülsz, igaz?

– Ahogy mindig – bólintott Perrin, és búcsút intett Thomnak. – Gaul, tényleg velem akarsz jönni?

– De még mennyire – felelte az aiel. Meglazította lándzsáit a tokban és keresztülnézett Rand Kapuján. Egyetlen további szó nélkül vállukra vették nehéz csomagjukat és beléptek az Álmok Világába.

Tizennegyedik fejezet

Egy jó adag vágottgyökér

– A Fényre... – suttogta Perrin Gaulnak, miközben körülnézett. – Haldoklik.

A farkasálom magasban fortyogó, vadul remegő, kavargó fekete égboltja nem lepte meg. A nagy különbséget az jelentette, hogy végre megérkezett a vihar, amelynek előjele hosszú hónapok óta látszott az égbolton. Hatalmas erejű széllökések korbácsolták a tájat. Semmi természetes nem volt a mozgásukban. Hol erre, hol pedig arra fújtak. Perrin összehúzta a kabátját, utána pedig egyetlen gondolattal még erősebbé tette. Elképzelte, ahogy a kapcsok szilárdan összetartják a szövetdarab két részét.

Kiterjesztette maguk elé a nyugalom parányi buborékját. Sikerült elkerülniük a legádázabb széllökéseket. Sokkal könnyebben ment, mint amire számított. Ilyen lehetett az, amikor az ember nekigyürkőzik, hogy felemelje a nehéz tölgyfa gerendát, és közben kiderül, hogy az valójában könnyű fenyőfából van.

A környék nem tűnt annyira valódinak, mint általában. Az őrjöngő szél lesimította a hegyeket. Mintha csak felgyorsult volna a talaj kopása. Más helyeken felgyűrődött a talaj. Hullámokat vetettek a sziklák és új dombok támadtak. Szökőkútra hasonlító földsugarak lövelltek a magasba. Odafent szélporladtak. Ez a világ kezdett darabokra szakadni.

Megragadta Gaul vállát és mind a kettőjüket átmozdította egy másik, jó messzi helyre. Úgy vélte, hogy az előbb még túlságosan közel voltak Randhez. Valóban. Amikor előbukkantak azon az ismerős déli területen, ahol annak idején Ugróval vadászott, ott már nem is tombolt annyira erősen a vihar.

Élelemmel és vízzel megpakolt súlyos zsákjaikat elrejtették egy tövisbokorban. Perrin nem lehetett biztos abban, hogy életben maradhatnak-e, ha csak az álomban talált étellel és vízzel táplálkoznak. Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy a saját bőre árán szerezzen választ erre a kérdésre. Elegendő készletet hoztak magukkal, hogy az akár egy hétig is kitartson. Ameddig pedig tényleg egy nyitott Kapu várta a visszatérésüket, addig jogosan érezhette úgy, hogy elfogadható – de legalábbis elviselhető – kockázatot vállalt.

Ez a környék nem esett szét olyan ütemben, mint Shayol Ghul közelében a táj. Ha azonban a figyelmét egy-egy területre összpontosította, akkor észrevette, ahogy a darabkák... ahogy igazából minden szilánkokra hasadt és elsodródott a szélben. Elhalt fűcsomók, a tuskók morzsái, földdarabkák, sziklaszilánkok... A sok apróság kivétel nélkül mozgásba lendült a felpuffadt fekete felhők irányába. Ahogy azt már a farkasálomban megszokhatta, amikor visszatekintett egy helyre, az elmorzsolódott darabkák gyakran épnek tűntek. Megértette, hogy mit lát. Ezt a helyet ugyanúgy felemésztették – lassan – mint az ébren lévők világát. Itt csupán egyszerűbben észre lehetett venni az elmúlás nyomait.

Ezen a helyen is zabolátlanul tombolt a szél, ám a lökések ereje nem volt olyan megrendítő, hogy tennie kellett volna ellenük valamit. Egy közönséges vihar érkezését is hasonló szél jelezte. Utána pedig nem sokkal szakadni kezdett az eső, csapkodni kezdett a villám. Ezek jelezték a közeledő pusztulást.

Gaul az arca elé húzta a soufáját. Gyanakodva körülnézett. Megváltozott a ruhája. Pont olyan színe volt, mint a fűnek.

– Legyél nagyon óvatos ezen a helyen, Gaul! – figyelmeztette a barátja. – A kósza gondolataid is testet ölthetnek.

Az aiel bólintott, aztán vonakodva leengedte a kendőjét.

– Figyelek, és azt teszem, amit mondasz.

Kifejezetten jó jelnek tűnt, hogy Gaul ruhájának a színe nem változott meg túl sokszor, miközben mozgásba lendültek.

– Próbáld meg kiüríteni az elmédet – magyarázta Perrin. – Ne gondolj semmire sem. Engedelmeskedj az ösztöneidnek és kövesd a példámat.

– Úgy fogok vadászni, mint a gara – biccentett a társa. Az én lándzsám a te lándzsád, Perrin Aybara.

Perrin határozott léptekkel haladt a mezőn. Erősen aggasztottta, hogy Gaul esetleg elküldi önmagát valahova, mert az elméjében felötlik egy hely emléke. A társa azonban kifejezetten jól vészelte át a farkasálom megpróbáltatásait. Ha valami meglepte, akkor a ruhája kis mértékben megváltozott és a kendője időnként váratlanul felkerült az arcára, anélkül, hogy a feje köré tekerte volna Úgy tűnt azonban, ennél jobban nincs rá hatással a különös hely.

– Tehát akkor – szólalt meg Perrin. – Most átmozdulok veled a Fekete Toronyhoz. Veszélyes zsákmányra vadászunk. Az a neve, hogy Gyilkos. Emlékszel még Luc nagyúrra?

– A lopinginnyre? – kérdezte Gaul.

Perrin értetlenül nézett rá.

– A Háromszoros Föld egyik madaráról beszélek – magyarázta Gaul. – Nem találkoztam túl sokszor ezzel a fickóval, de úgy tűnt, azok közé tartozik, akinek csak a szájuk nagy. Valójában azonban gyáva.

– Hát az csak a látszat volt – figyelmeztette Perrin. – Ezen felül pedig ideát az álomban egészen másmilyen. Veszélyes ragadozóként a Mészáros farkasokra és emberekre vadászik. Rendkívül erős. Ha úgy dönt, hogy megöl, akkor a következő pillanatban máris a hátad mögött áll és elképzeli, ahogy a növények indái rádtekerednek, és mozdulatlanná tesznek. Kénytelen leszel tehetetlenül eltűrni, hogy elvágja a torkodat.

Gaul harsányan felkacagott.

– Mulatságosnak találod? – csodálkozott Perrin.

– Pont úgy teszel, mintha ez a fenyegetés újdonság volna – magyarázta az aiel. – Pedig az első álomban bárhova is megyek, olyan nők és férfiak vesznek körül, akik gúzsba köthetnek a levegő fonataival, és egyetlen gondolatukkal bármikor megölhetnének. Rég hozzászoktam ahhoz, hogy bizonyos emberekhez képest erőtlen vagyok, Perrin Aybara. Már csak ilyen a világ rendje. Mindenütt.

– Ennek ellenére, ha megtaláljuk a Mészárost – figyelmeztette Perrin szigorú arckifejezéssel –, akkor azt akarom, hogy nagy ívben kerüld ki! Szögletes képű fickó, akinek a szeme mintha nem is igazából élne. Sötét bőrruhát visel. Hagyd, hogy én harcoltak vele!

– De hát...

– Azt mondtad, hogy engedelmeskedni fogsz nekem, Gaul! – emlékeztette a kovácslegény. – Nagyon fontos. A Mészáros megölte Ugrót! Nem akarom, hogy téged is elpusztítson. Nem harcolhatsz vele.

– Hát legyen – biccentett a társa. – A szavamat adom. Nem járom el a lándzsák táncát ezzel a férfival, csak ha parancsot adsz rá.

Perrin hatalmasat sóhajtott. Elképzelte, hogy Gaul ölbe tett kézzel, lábhoz tett lándzsával tűri, hogy a Mészáros elvágja a torkát. Emiatt az eskü miatt. Iszonyú, hogy az aielek mennyire sértődékenyek.

– Nyugodtan harcolj ellene, ha rád támad – mondta. – De csak azért, hogy elmenekülhess. Ne eredj a nyomába, és amikor én csapok össze vele, akkor menj arrébb. Világos?

Gaul biccentett. Perrin a vállára tette a kezét, majd mind a kettőjüket elmozdította a Fekete Torony irányába. Mivel még sohasem járt korábban ott, ezért csak az ösztönei szavára hallgatott. Megpróbálta megtalálni azt a helyet. Az első próbálkozás eléggé mellé ment. Andor egyik olyan területén bukkantak elő, ahol a fűvel borított dombok mintha csak táncoltak volna az éles fogú szélben. Perrin legszívesebben futásnak eredt volna, hogy hegytetőről hegytetőre szökkenjen. Csak hát úgy vélte, hogy Gaul erre azért még nem áll készen. Ehelyett inkább továbbmozdultak.

Négy vagy öt próbálkozás után olyan helyen bukkantak fel, ahonnan a távolban egyből észrevette az áttetsző, enyhén bíbor árnyalatú kupolát.

– Mi az ott? – kérdezte Gaul.

– Odamegyünk – felelte Perrin. – Az a dolog akadályotza meg, hogy Grady és Neald Kaput nyisson a Fekete Toronyba.

– Ugyanaz történik itt, mint ami velünk is történt Ghealdanban.

– Igen – válaszolta vicsorogva a kovácslegény. A kupola látványa kegyetlen, eleven emlékeket támasztott. Látta maga előtt a haldokló farkasokat. Elhessegette maga elől a képet. Ezen a helyen az ilyenfajta emlékek veszélyes gondolatokat szülhetnek. Azt viszont megengedte, hogy mélyen a lelkében izzó parázzsal égjen a harag. Ugyanolyan forróságot érzett, mint amikor megmarkolta a kalapácsát. Ez volt minden.

– Menjünk! – szólalt meg és átmozdultak a kupola tövébe. Olyan volt, mintha üvegből készült volna.

– Húzz ki onnan, ha összeesek! – kérte Gault, aztán belelépett az akadályba.

Úgy érezte magát, mintha dermesztően hideg vízbe zuhan volna. A kupola megpróbálta kiszívni minden erejét. Megtántorodott és egyetlen gondolatra összpontosította az akaraterejét. A Mészárosra. A farkasok hóhérára, aki miatt Ugró meghall.

Megtántorodott, amikor visszatért az ereje. Könnyebben ment, mint legutóbb. Tényleg erősebb lett azóta, hogy a testi valóságában lépett át a farkasálomba. Nem kellett már azért aggódnia, hogy a valódi világban maradt teste elpusztul, ha túlságosan nagy erővel van jelen ideát.

Lassú mozgással keresztülhaladt az akadályon. Mintha csak vízben lépdelt volna. Kilépett a túloldalra. A háta mögött Gaul kíváncsi arckifejezéssel odalépett a falhoz és megérintette a mutatóujjával.

Abban a pillanatban összeesett, mint a marionettbábu, aminek elvágták a zsinórjait. Lándzsái és nyílvesszői szétszóródtak. Magatehetetlenül feküdt. A mellkasa sem mozgott. Perrin lassan átnyomta a karját az akadályon. Megragadta Gaul lábát és elkezdte behúzni.

Amikor a társa teljesen átjutott, nagyot nyögött, a hasára fordult és halkan nyöszörögni kezdett. Végül csak felült. A kézébe temette a fejét. Perrin közben kinyúlt a lándzsákért és a nyílvesszőért.

– Ez a hely nagyon alkalmas arra, hogy felhalmozzuk a jit – jelentette ki az aiel. Felállt és dörzsölgetni kezdte a karját azon a helyen, ahol elesve beütötte.

– A tudós asszonyok azt állítják, hogy gonosz dolog úgy belépni erre a helyre, ahogy mi tettük? Ismerve őket, én inkább azt hinném, hogy a legnagyobb örömmel átküldenék ide a férfiakat, hogy jól megleckéztessék őket.

Perrin szúrós pillantást vetett a barátjára. Nem figyelt fel arra, hogy Gaul is fültanúja volt annak, amikor Edarrával beszélt A farkasálomról.

– Mivel érdemeltem ki a hűségedet, Gaul? – kérdezte elsősorban önmagától. Az aiel nevetni kezdett.

– Semmi olyasmivel, amit megcselekedtél.

– Ezt meg, hogy érted? Hiszen én szabadítottalak ki abból a ketrecből. Ezért jársz a nyomomban.

– Azért indultam el a nyomodban – javította ki Gaul. – De nem az az oka annak, hogy melletted maradtam. Elvégre nem azért jöttünk át ide, hogy elejtsünk egy veszélyes vadat?

Perrin bólintott, mire az aiel elkendőzte az arcát. Elindultak a kupola árnyékában. Középen valamiféle építmény látszott. Igencsak messze volt a kupola peremétől. Ennek ellenére Perrin inkább gyalogolt, mert nem akart valahol előbukkanva kellemetlen meglepetésben részesülni. Sík tájon haladtak. A fűből csupán néhány helyen emelkedett ki egy-egy facsoport.

Egy jó órája haladtak, amikor végre ki tudták venni maguk előtt a falakat. Egy hatalmas várost szoktak ilyen magas, figyelemre méltó erődítéssel körülvenni. Miközben továbbmentek, Gaul úgy fürkészte a környéket, mint aki arra számít, hogy bármelyik pillanatban rájuk lőhetnek. A farkasálomban azonban senki sem őrizte a magasba törő falakat. Ha a Mészáros tényleg itt van, akkor bizonyára bent áll lesben a kupola szívében. A kellős közepén. Ahol valószínűleg már elő is készítette a csapdát.

Perrin az aiel vállára tette a kezét és a következő pillanatban már a fal legtetején álltak. Gaul meggörnyedve azonnal elmozdult az egyik irányba. Alaposan körülnézett a tetővel fedett őrhelyen is.

Perrin viszont a gyilokjáró belső szélére lépett. A Fekete Torony települése távolról sem volt olyan lenyűgöző, mint amilyennek a fal látványa alapján számított. A messzeségben csupán egy falu kunyhóit, meg kisebb házakat látott. Mögöttük egy hatalmas kiterjedésű építkezés látszott.

– Meglehetősen beképzeltek, igaz? – kérdezte egy női hang.

Perrin arrébb vetette magát, megpördült, megidézte a kalapácsát és felkészült arra, hogy pajzs helyett egy téglafalat emeljen maga elé. Az alacsony, ezüsthajú fiatal nő olyan büszke testtartással állt mellette, mintha csak megpróbált volna magasabbnak látszani a valóságosnál. Hófehér ruháját ezüstöv fogta össze a csípőjén. Az ifjú nem ismerte fel a nő arcát, ám az illata mindent elárult.

– Holdvadász – szólalt meg Perrin szinte vicsorogva. – Lanfear.

– Többé már nem viselhetem azt a nevet – ellenkezett a nő, és egy ujjal ütögetni kezdte a falat. – Ő nagyon szigorúan veszi a neveket.

Perrin lassan elhátrált. A tekintete ide-oda járt. Ez a nő vajon együttműködött a Mészárossal? Gaul ekkor lépett ki az őrházból, megdermedt, amikor megpillantotta az ismeretlent. A kovácslegény felemelt kézzel megállította. Oda tudna vajon ugrani az aiel mellé, hogy eltűnjenek, mielőtt Lanfear támadásba lendülne?

– Holdvadász – töprengett a nő. – Szóval így neveznek a farkasok? Hát ez cseppet sem helyénvaló, Kicsit sem az. Én aztán nem vadászok a holdra. Már régen az enyém.

Előredőlt és a karját rátámasztotta a mellmagaságú mellvédre.

– Mit akarsz? – förmedt rá Perrin.

– Bosszút – suttogta a nő. Utána viszont a két férfira nézett. – Ugyanazt, amit te, Perrin.

– Higgyem is el neked, hogy te is a Mészáros halálát akarod?

– A Mészárosét? Moridin árva kifutófiújáról beszélsz? Ő nem érdekel. Másvalakin akarok bosszút állni.

– Kiről beszélsz?

– Arról, aki miatt börtönbe kerültem – hallatszott a halk, mégis érzelmekkel teli válasz. A nő váratlanul felnézett az égre. A szeme riadtan tágra nyílt és a következő pillanatban már eltűnt.

Perrin az egyik kezéből átvette a másikba a kalapácsot, miközben Gaul óvatosan odalopakodott hozzá. A harcos megpróbálta egyszerre valamennyi égtájat szemmel tartani.

– Mi volt az? – suttogta. – Egy aes sedai?

– Rosszabb annál – válaszolta Perrin komor mosollyal. – Az aielek milyen néven ismerik Lanfeart?

Gaulnak elakadt a lélegzete.

– Nem tudom, hogy mit akar – folytatta a barátja. – Soha nem értettem. Cseppnyi szerencsével csupán véletlenül futottunk össze. Remélhetőleg már nem is törődik velünk, hanem a saját ügyeivel foglalkozik.

Ezt persze maga sem hitte el. Főleg azok után, amiről korábban a farkasoktól értesült. Holdvadásznak Perrin kellett. A Fényre, mintha nem lenne így is elég bajom!

Mind a kettőjüket lemozdította a fal aljába, és folytatták az útjukat.

Toveine letérdelt Logain mellé. Androl kénytelen volt nézni, ahogy a nő megsimogatta a magatehetetlen áldozat arcát. Logain szeme tágra nyílt, és elborzadva bámulta az aes sedait.

– Nincs semmi baj – dünnyögte édes hangon a nő. – Igazán abbahagyhatnád az ellenállást. Nyugodj meg, Logain! Add fel a küzdelmet!

Toveine-t könnyedén átállították az Árnyék oldalára. Úgy tűnt, hogy tizenhárom félemberrel összekapcsolódva a fókuszáló férfiak könnyebben legyőzték a nők ellenállását. Ez fordított esetben is ugyanígy működött. Éppen ez lehetett az oka, hogy eddig még a legnagyobb nehézségek árán sem sikerült megtörniük Logaint.

– Vigyétek! – parancsolta a nő, és a megkötözött áldozatra mutatott. – Legyünk túl rajta. Egyszer és mindenkorra. Logain megérdemli, hogy elnyerje az Árnyék Nagyurának kegyét és békéjét.

Taim csatlósai elrángatták a foglyot. Androl kétségbeesetten bámult utánuk. Ellenségeik vezére jól láthatóan mindennél jobban vágyott Logain megtörésére. Ha őt sikerül átállítaniuk az Árnyék oldalára, akkor a Fekete Torony maradék részével nem lesz már sok gondjuk. A fiatalabb legények közül nagyon sokan önszántukból átállnának, ha erre Logaintől kapnák a parancsa.

Hogy képes ilyen sokáig ellenállni? – gondolta Androl. Még a keménykötésű Emarint is sikerült alig két próbálkozással vinnyogó ronccsá változtatniuk. Igaz, egyelőre még nem tudták átállítani. Logain viszont közel tucatnyi próbálkozást is átvészelt, és még mindig ellenállt.

Ez azonban már nem tarthat sokáig. Taim most már nőket is használt. Toveine átállítása után más asszonyok is érkeztek. A Fekete ajah nővéreit egy elképesztően visszataszító külsejű asszonyság vezette, aki nyugodt magabiztossággal adta ki a parancsait. A Pevarával együtt érkező Piros nővérek már csatlakoztak hozzájuk.

Az aes sedai irányából kábult aggodalom szivárgott Androl felé a kötés révén. A nő felébredt, de teljesen elkábult attól az italtól, amelyik lehetetlenné tette, hogy fókuszáljon. Androl elméje viszont viszonylag tisztának tűnt. Mennyi idő telhetett el azóta hogy megitatták vele Emarin kupájának maradékát?

Logain... nem bírhatja sokáig. Pevara gondolataiban kimerültség keveredett a növekvő beletörődéssel. Mégis mit...

A gondolatok megszakadtak. Elködösült az elméje. Hogy égnék meg a Fényben! Mégis mit fogunk tenni?

Logain felüvöltött a kíntól. Korábban még ezt egyszer sem tette. Nagyon rossz jelnek tűnt. Az ajtónál álló Evin figyelmesen követte az eseményeket. A következő pillanatban azonban hátranézett és összerezzent.

A Fényre! – gondolta Androl. – Lehet, hogy még... még hat az őrülete. Amit a rontás okozott? Még mindig itt van? Arra is felfigyelt, hogy ismét elszigetelték az Igazi Forrástól. A foglyaikkal ezt csak abban az esetben tették, ha arra számítottak, hogy elmúlt a vágottgyökér hatása. Az ilyen szerencsétlenekre utána átállítás várt. Ettől kis híján pánikba esett. Lehet, hogy most ő következik?

Androl?! – érezte meg Pevara gondolatait. – Van egy ötletem.

Micsoda?

A betömött szájú Androl vadul köhögni kezdett. Evin összerezzent, majd odajött. Elővette a kulacsát, és vizet öntött a szájpecekre. Abors, Taim egyik cimborája a falnak támaszkodva ácsorgott. Ő tartotta az elszigetelő pajzsot. Futó pillantást vetett a hörgőre, de minden figyelmét lekötötte, ami a terem túlsó végében történt.

Androl hangosan fuldokolva öklendezett. Evin kiszedte a szálából a rongydarabot, és az oldalára fordította, hogy egykori barátja ki tudja öklendezni a vizet.

– Fejezd be! – figyelmeztette Evin a fuldoklót. Gyors pillantást vetett Aborsra, aki túl messze állt ahhoz, hogy meghallja a suttogást. – Ne akard magadra vonni a haragját, Androl!

Egy embert nem lehetett csak úgy egyszerűen átállítani az Árnyék oldalára. Megváltozott ugyan, hogy mostantól kit szolgál, de nem mindig sikerült teljes mértékben kivetkőztetni önmagából. Az Evin fejében lakó szörnyűség megőrizte egykori bajtársuk emlékeit, a személyiségét és – a Fénynek legyen hála – a gyenge pontjait is.

– Sikerült meggyőznöd őket? – suttogta Androl. – Hogy ne öljenek meg?

– Igen! – suttogta közelebb hajolva, lelkes tekintettel Evin. – Állandóan csak arról szájaltak, hogy te semmit sem érsz, mert nem vagy jó fókuszáló. Ugyanakkor egyiküknek sincs kedve Kapukat nyitogatni, hogy ide-oda utaztassák az embereket. Mondtam, hogy ezt majd nyugodtan rád bízhatják. Ugye rád bízhatják?

– Hát persze! – biccentett a fogoly. – Jobb, mintha meghalnák.

Evin bólintott.

– Már egy ideje nem kapsz vágott gyökeret. Logain után te következel. A M'Hael végre új nőket kapott a Sötétség Nagyúrától. Ezek az asszonyok még nem fáradtak el azért, mert megafeszítés nélkül kellett korábban fókuszálniuk. Őket meg Toveine-t és a Piros nővéreket felhasználva már nem tart sokáig az egész. Logain napnyugtára már a M'Haelt fogja szolgálni.

– Én is szolgálni fogok! – bizonygatta Androl. – Felesküszöm az Árnyék Nagyurára!

– Az remek, Androl! – felelte Evin. – De akkor sem engedhetünk el mindaddig, amíg nem állítottunk át. A M'Hael nem éri be puszta esküvéssel. Minden rendben lesz. Megmondtam nekik, hogy könnyű lesz majd átállítani téged. Ugye az lesz, igaz? Nem fogsz makacskodni?

– Nem fogok ellenállni.

– Hála legyen az Árnyék Nagyurának! – sóhajtott fel megkönnyebbülve Evin.

Jaj, Evin! Te sose voltál túlságosan okos.

– Figyelj csak, Evin! – suttogta Androl. – Ugye tudod, hogy szemmel kell tartanod Aborst? Vigyázz vele!

– Most már én is közéjük tartozom, Androl! – ellenkezett Evin. – Többé már nem kell félnem tőlük.

– Akkor jó – hallatszott Androl halk válasza. – Akkor biztosan félreértettem valamit. Amit rólad mondott.

Evin összerezzent. A szeméből világosan látszódott, hogy megrémült. A rontást eltakarították. Jonnethnek, Emarinnak és a többi új asha'mannek nem kell megbirkóznia az őrület szörnyűségével.

Az elme megháborodása eltérő formában, és eltérő ütemben jelentkezett az egyes asha'manek között. A rettegés volt a legelterjedtebb jele. A borzalom hullámokban érkezett. Az iszonyat már majdnem elenyésztette Evint, amikor megtisztították a saidint. Androl annak idején tanúja volt annak, hogy végezni kellett számos asha'mannel. Csendben megölték őket, amikor az őrület elhatalmasodott rajtuk. Nagyon is jól ismerte a társa szemében lángoló indulatot. Bár Evint átállították, az elméjében még mindig ott őrizte a háborodottságot. Az őrület mindhalálig elkíséri.

– Mit mondott rólam? – kérdezte az asha'man.

– Nem tetszett neki, hogy átálltál közéjük – figyelmeztette Androl. – Attól fél, hogy kitúrod a helyéről.

– Hűha!

– Evin... lehet, hogy terveket sző ellened. Meg akar gyilkolni. Legyél óvatos!

Evin felállt.

– Köszönöm, Androl.

Ellépett a fogoly mellől. Nem tömte be a száját.

Lehetetlen... hogy ez működjön – érződött Pevara álomittas gondolata.

Az aes sedai nem töltött elég időt ezen a helyen. Nem látta, hogy mire képes az őrület. Nem tanulta meg, hogyan lehet a háborodottságot felfedezni egy asha'man szemében. Közönséges körülmények között fogták volna az ilyen válságos állapotba került társukat, és bezárták volna, amíg el nem múlik a roham legrosszabb része. Ha ez sem segített, akkor Taim tett valamit a borukba, és a háborodottak többé már nem ébredtek fel.

Ha ugyanis nem állították volna meg őket, akkor helyrehozhatatlan pusztításba kezdtek volna. Először a hozzájuk legközelebb állókat gyilkolták volna meg. Az őrült azokra csap le, akit igazából szeretnie kellett volna.

Androl nagyon is jól ismerte ezt az őrületet. Tisztában volt azzal, hogy a háborodottság benne is ott rejtőzött. Hibát követtél el, Taim – gondolta. – A saját barátainkat akarod felhasználni ellenünk, de mi jobban ismerjük őket, mint te.

Evin lecsapott Aborsra. Az Egyetlen Hatalom fonatát használta. A következő pillanatban Androl körül semmivé foszlott az elszigetelés.

Azonnal megragadta az Igazi Forrást. Nem volt túl erős, de arra azért mégiscsak futotta az erejéből, hogy elégessen néhány kötelet. Véres kézzel lerántotta magáról a cafatokat, és gyorsan körülnézett. Korábban csupán a terem egy részét láthatta.

A helyiség jóval nagyobb volt annál, mint amire számított. Ilyen lehetett egy kisebb trónterem. A túlsó végében kör alakú emelvényt építettek. Myrddraalok és nők kettős gyűrűje fogta körbe. Megborzongott, amikor megpillantotta az enyészeket. A Fényre! Milyen szörnyű volt az üres, szem nélküli arcuk látványa.

Taim kimerült emberei a távolabbi fal mellett álltak. Ezek az asha'manek képtelenek voltak átállítani Logaint. A fogoly az emelvény közepén ült. Meggörnyedt, és csak a kötelei miatt nem zuhant ki a székéből. A kettős gyűrű minden tajga őt figyelte. Mintha egy trónon ült volna. Logain feje félrecsuklott. Becsukta a szemét. Mintha csak suttogott volna valamit.

Taim dühösen megperdült. Evin ekkor már Mishraile-lel verekedett Abors füstölgő holtteste mellett. Miközben a földön hemperegtek, mind a ketten maguknál tartották az Egyetlen Hatalmat. Evin kezében kés villant.

Androl négykézláb megpróbált Emarinhoz mászni. Kis híján arcra esett, amikor a lába tehetetlenül összecsuklott. A Fényre! Bár gyenge volt, de azért át tudta égetni a férfi, majd Pevara köteleit is. Az aes sedai megrázta a fejét, hogy valamennyire visszanyerje az öntudatát. Emarin hálásan bólintott.

– Tudtok fókuszálni? – suttogta kiszabadítójuk. Taim még mindig az őrjöngő Evint figyelte. Emarin megrázta a fejét:

– Megitattak valamivel...

Androl továbbra is tartotta az Egyetlen Hatalmat. Körülötte azonban egyre hosszabbá váltak az árnyékok.

– Ne! – gondolta. – Ne most!

Egy Kapura volt szükségük. Mindenáron egy Kapura! Magába szívta az Egyetlen Hatalmat. Megpróbálta kialakítani az Utazáshoz szükséges fonatot. Csakhogy ugyanúgy, mint korábban, beleütközött valamilyen akadályba. Mintha csak egy fal magasodott volna előtte. Megakadályozta, hogy Kaput nyisson. Elkeseredetten kísérletet tett arra, hogy a Kapu túlsó fele valahová a közelbe nyíljon. Talán a távolság számított. Nem menekülhetnének át Canler raktárába?

Minden erejével a láthatatlan falra támadt. Kétségbeesetten küszködött. Erőfeszítései mintha valamilyen eredménnyel jártak volna. Már csak egész kevés hiányzott... Érezte, hogy közben megváltozott valami.

– Könyörgöm – suttogta. – Könyörgöm, nyílj meg! Ki kell jutnunk innen...

Taim fonata lecsapott Evinre.

– Ez meg mégis mit jelentsen? – bömbölte az ellenség vezére.

– Nem tudom! – kiáltotta Mishraile. – Evin csak úgy ránk támadt. Előtte azzal a kapunyitogatóval beszélgetett, aztán...

Mind a ketten Androl felé pördültek. A fogoly abbahagyta a próbálkozásait. Már nem Kaput akart nyitni, hanem kétségbeesetten egy gyengécske tűzfonatot lőtt ki Taim irányába.

A vezér elvigyorodott. Mire a tűznyelv elért volna hozzá, már el is emésztette a Levegő és a Víz fonata.

– Te aztán makacs kurafi vagy! – mordult fel Taim, és a Levegő fonatával nekicsapta Androlt a falnak.

Androl feljajdult a kíntól. Emarin tántorogva feltápászkodott, de a Levegő következő korbácsütése már le is verte a lábáról. Androl kábultan érezte, hogy felemelték a levegőbe. Keresztüllebegett a termen.

A fekete ruhás, rendkívül rusnya asszonyság kilépett az aes sedaiok köréből, és odaállt Taim mellé.

– Nahát, a nagy M'Hael szemmel láthatóan nem ura annyira ennek a helynek, ahogy azt szerette volna elhitetni velünk.

– Gyenge minőségű eszközöket kaptam – ellenkezett Taim, – Már jóval korákban, jóval több nőt kellett volna küldenetek.

– Kimerítetted az asha'manjeidet – vádaskodott az asszony. – Elpocsékoltad az erejüket! Majd én átveszem a parancsnokságot!

Taim az emelvény szélén állt, Logain összegörnyedt alakja, nők és az enyészek mellett. Úgy tűnt, hogy a visszataszító nőszemélytől mindenki másnál jobban tartott. Lehet, hogy talán a Kitaszítottak egyike volt a vetélytársa?

– Komolyan azt hiszed, hogy ez menni fog? – kérdezte. – Ha a Nae'blis meghallja, milyen baklövéseket...

– A Nae'blis? Engem nem érdekel Moridin. Hatalmas ajándékot adtam magának az Árnyék Nagyurának. Tudnod kell, hogy a kegyeltje vagyok. Kezemben tartom a kulcsokat, Hessalam.

– Micsoda... tényleg sikerült? Elloptad őket?

Taim elmosolyodott. Visszafordult a levegőben kétségbeesetten rángatózó, elszántan küzdő Androl felé. Az áldozatát nem szigetelték el. Androl újabb fonatot küldött Taim irányába, ám a fekete ruhás alak szinte oda sem figyelve hárította a támadást.

Úgy vélte, hogy ezt a férget még csak el sem kell szigetelni. Elengedte. Androl hatalmas csattanással zuhant a földre. Felnyögött.

– Mennyi időnket pocsékoltuk el rád, Androl? – kérdezte Taim. – Meddig tartott a kiképzésed? Szégyellem magam miattad. Tényleg nem vagy képes ennél többre? Így akarsz gyilkolni?!

Az áldozat feltérdelt. A kötés révén jól érezte Pevara fájdalmát és aggodalmát. A nő elméjét még mindig elködösítette a vágottgyökér. A fogoly pillantása Logainen állapodott meg. A megkínzott férfi még mindig ott ült ellenségei gyűrűjében. Nem nyitotta ki a szemét. Talán nem is volt eszméleténél.

– Elég időt pocsékoltunk! – csattant fel Taim. – Mishraile öld meg a foglyokat! Fogjuk a fentieket, és elvisszük magunkkal Shayol Ghulba. Az Árnyék Nagyura nagy erőt bocsát a rendelkezésemre azon a helyen.

Taim bűntársai elindultak a foglyok felé. Androl felnézett rájuk. Körülötte mindenütt mozgott a sötét. Különös alakok mozogtak az árnyékokban. Halálra rémült a sötétség miatt. El kellett volna engednie a saidint. Nem tarthatta tovább. Ám ennek ellenére sem tehette. Nekilátott egy fonatnak.

Taim rápillantott, elmosolyodott, és öröktüzet font.

Árnyékok! Minden oldalról!

Androl továbbra is tartotta az Egyetlen Hatalmat.

Jönnek a halottak! Jönnek értem!

Az ösztönei szavának engedelmeskedett. Azt a fonatot hozta létre, amihez legjobban értett. Egy Kaput. Csak hát ismét nekiütközött annak a falnak. Annak az átkozott falnak.

Annyira elfáradt. Árnyékok... elragadnák az árnyékok.

Taim kezéből tűhegynyi vastagságú, fehéren izzó fénysugár tűnt elő. A mutatóujja Androlra szegeződött. A fogoly felüvöltött, minden lelkierejét összeszedve maga elé lökte a két karját. A fonata valósággal a helyére csattant. Ő közben nekizuhant a falnak, és zihálni kezdett.

A megnyíló Kapu nem volt nagyobb egy pénzérménél. Mégis sikerült elkapnia vele az öröktűz sugarát. Taim elkomorodott. A csarnokban csend támadt. A döbbent asha'manek félbehagyták a saját fonataikat. Ebben a pillanatban valósággal berobbant a terem ajtaja.

Hatalmas üvöltéssel Canler vetette be magát az ajtón. Csak úgy izzott benne az Egyetlen Hatalom. Vagy húszan követték. Olyan folyóközi legények, akik kiképzésre jöttek a Fekete Toronyba.

Taim felüvöltött, és megragadta az Igazi Forrást:

– Megtámadtak minket!

A kupola középpontja mintha valahol a nagy építkezés területért lett volna. Ez cseppet sem volt jó hír. A rengeteg fal és gödör között a Mészáros könnyedén elbújhatott volna. A két érkezőt odabent számtalan csapda várhatta.

Amikor beértek a faluba, Perrin felmutatott az egyik legnagyobb épületre. A kétemeletes ház leginkább egy fogadóra hasonlított. Erős zsindelyteteje volt.

– Felteszlek oda – suttogta. – Vedd elő az íjadat! Kiálts azonnal, ha észreveszed, hogy valaki megpróbál odaosonni hozzám.

Az aiel bólintott. Perrin mind a kettőjüket felmozdította az épület legtetejére. Gaul elhelyezkedett a kémény mellett. A ruhája azonnal felvette az égetett téglák színét. Lekuporodott és vesszőt illesztette a húrra. Az íja nem volt olyan erős, mint a Folyóköz fegyverei, de innen a magasból akkor is bárkivel végezhetett volna.

Perrin leugrott az emeletről. Az utolsó tenyérnyi távolságot lassan lebegve tette meg, mert nem akart zajt csapni. Lekuporodott, és átmozdult a szemközti épület falához. Innen ismét tovább gondolta magát. A hatalmas gödör szélén álló, utolsó ház melléül bukkant elő. Hátrapillantott a válla fölött. Gaul egészen ügyesen elbújt a tetőn. Felemelte a kezét. Sikerült nyomon követnie a barátját.

Perrin innentől hason kúszva folytatta az útját. Nem akart olyan helyen előbukkanni, amit nem láthatott. Elérte a mélység peremét. Lepillantott a majdani alapzat gödrébe, és alaposan körülnézett. A szél még mindig vadul tombolt. Fentről valósággal a gödörbe zúdult, és szétfújta a homokban hagyott esetleges lábnyomokat.

Az ifjú felguggolt. Lassan, óvatosan megkerülte az alapgödröt. Hol lehetett a kupola pontos középpontja? Nem tudta eldönteni. Túlságosan is nagy volt ez a félgömb. Gondosan figyelt.

Annyira a mély gödörre összpontosított, hogy kis híján belegyalogolt az őrszemekbe. Csupán az egyikőjük halk vihogásától kapott észbe. Átmozdult az alapgödör túlsó oldalára. Térdre rogyott, és azonnal megjelent egy felajzott folyóközi hosszú íj a kezében. Figyelmesen megnézte magának a helyet, ahol még az előbb is állt.

Ostoba! – gondolta, amikor észrevette a két őrszemet. Azok a gödör mellett egy bódéban ücsörögtek. Szinte minden építkezésen lehetett ilyen kalyibákat látni. A munkások általában ott szoktak ülni. Perrin aggódva körülnézett. A Mészáros azonban sehonnan sem bukkant elő, hogy rátámadjon. A két őrszem sem vette észre.

Mivel innen képtelen volt megfigyelni a részleteket, azért óvatosan visszagondolta magát oda, annak a helynek a közelébe, ahonnan az előbb elmenekült. Belepottyant a gödörbe, ám az utolsó pillanatban egy földsávot teremtett a lába alá. Ezen megállt, és a mélyedés széle fölött kinézve, figyelmesen megnézte magának a kunyhót.

Igen, ketten voltak odabent. Fekete kabátos férfiak. Asha'manek. Mintha ismerte is volna őket. A Dumai Kútnál vívott csata során ők is ott voltak, hogy megmentsék Randet. Akkor hűségesen szolgálták a barátját. Vagy talán nem? Lehet, hogy Rand segítséget küldött Perrinnek?

Fény égetné meg azt a fickót! – gondolta Perrin. – Nem lehetne, hogy csak egyetlenegyszer kertelés nélkül beavatna a terveibe?

Persze, az asha'manek is lehettek árnybarátok. Perrin arra gondolt, hogy kimászik a gödörből, és szembeszáll velük.

– Törött szerszámok – szólalt meg Lanfear unatkozó hangon.

Az egykori kovácslegény összerezzent, és halkan káromkodva a mellette álló nő felé fordult. Lanfear kihúzta magát, és a két férfit bámulta.

– Átállították őket az Árnyék oldalára – magyarázta. – Mindig is hihetetlen pocsékolásnak tartottam ezt az eljárást. Az átalakítás során értékes dolgok vesznek el. Sosem fognak olyan hatékonyan szolgálni, mintha a saját akaratukból álltak volna át. Ó, persze hűségesek maradnak, de kihunyt belőlük a lelkesedés. Elveszítették az önállóságukat, a tettvágyat és a leleményesség szikráját. Mindazt, amitől ember lesz az ember.

– Csend legyen! – förmedt rá halkan Perrin. – Mi az, hogy átállították őket? Ezt meg, hogy értetted? Hogyan lehetséges...

– Tizenhárom myrddraal és tizenhárom Rémúr kell hozzá – vicsorogta Lanfear. – Milyen durva módszer. Micsoda pocsékolás.

– Nem értelek.

Lanfear hatalmasat sóhajtott, majd úgy folytatta, mintha egy különösen lassú felfogású gyermekhez beszélne:

– A megfelelő körülmények között erővel mindenkit át lehel állítani az Árnyék oldalára, feltéve, ha az illető képes fókuszálna Ez a M'Hael igencsak nehezen birkózik meg a rá váró feladattal. Sokkal hatékonyabb is lehetne. Nőkre volna szüksége, ha férfiakat akar kifordítani önmagukból.

A Fényre! – gondolta Perrin. – Rand tudja, hogy ez megtörténhet az emberekkel? Lehet, hogy vele is ez volt a szándékuk? Ugyanezt tervezték?

– Én a helyedben nagyon óvatos lennék ezzel a kettővel – figyelmeztette Lanfear. – Nagyon erősek ám.

– Akkor talán éppen ezért kellene abbahagynod a kiabálást – suttogta Perrin.

– Ostobaság! Ezen a helyen egészen egyszerűen lehet manipulálni a hangot. Teli torokból üvöltözhetnék, és ők akkor sem hallanának meg. Látod, hogy isznak? Magukkal hozták a bort ide. Mivel természetesen testi valójukban vannak itt. Nem hiszem hogy a vezérük elmondta nekik, ez milyen veszélyekkel járhat.

Perrin újra az őrök felé fordult. Azok borozgatás közben jókat nevetgéltek. Ekkor azonban az egyik csendben oldalra dőlt. Ezt tette a másik is. Kicsúsztak a székükből, és a földre zuhantak.

– Mit csináltál velük?

– Vágott gyökér van a borukban – válaszolta Lanfear.

– Miért segítesz nekem?! – csattant fel Perrin.

– Annyira megkedveltelek, Perrin.

– Te a Kitaszítottak egyike vagy!

– Csak voltam – felelte a nő. – Ettől a... kiváltságtól azonban megfosztottak, amikor az Árnyék Nagyura felfedezte, hogy titokban Lews Therin győzelmén munkálkodom. Most pedig…

Megdermedt. Ismét felnézett a magasba. Mi a fenét láthatott azok között a felhők között? Valami miatt holtsápadttá vált. A következő pillanatban már el is tűnt.

Perrinnek dönteni kellett, hogy mitévő legyen. Az egyértelmű volt, hogy nem bízhat meg Lanfearben. Ugyanakkor ez a nőszemély nagyon is otthonosan mozgott a farkasálomban. A legcsekélyebb nesz nélkül fel tudott bukkanni Perrin oldalán. Ez sokkal nehezebb feladat volt, mint ahogy az ember gondolta volna. Amikor Lanfear előbukkant valahol, akkor abban a pillanatban el kellett csitítania a levegő mozgását. Egészen pontosan tudnia kellett, hol fog előbukkanni, mert csak így maradhatott néma. Ráadásul ügyelnie kellett arra is, hogy a ruhája se susogjon.

A göndör hajú ifjú összerezzent, mert rájött, hogy Lanfear az előbb az illatát is elrejtette. Csupán akkor érződött a szaga, amikor megszólította az ifjút. A Kitaszítottból az éjjel nyíló liliom lágy illata áradt.

Bizonytalanul kimászott a gödörből, és odament a kunyhóhoz. Mind a két férfi mélyen aludt. Mi történik azzal, aki az álomban elalszik? Közönséges körülmények között ettől egyből visszakerültek volna az ébren lévők világába. Csakhogy ezek a saját húsukban voltak itt.

Perrin hátán végigfutott a hideg, amikor belegondolt abba, hogy mi is történt velük. Az a némber nem arról beszélt, hogy az asha'maneket átállították? A Fényre! Ez annyira igazságtalan dolog volt. Nem mintha a Minta bármikor is igazságos lett volna – gondolta beletörődően, miközben gyorsan átkutatta a kunyhót.

Az asztal alatt, a földbe döfve találta meg az álomtövist. Az ezüstösen csillogó fémdarab egy sátor hosszú cövekére emlékeztetett. Mindkét oldalát végig minta borította. Hasonló volt a másikhoz, amit már látott egyszer, de nem egészen ugyanolyan. Kihúzta a földből, majd a kalapácsra tett kézzel várakozni kezdett. Arra számított, hogy a Mészáros mindjárt lecsap rá.

– Nincs itt – jelentette be Lanfear.

– A Fényre! – hördült fel Perrin, és meglepődve arrébb ugrott. Leengedte a kalapácsát és a Kitaszított felé fordult. – Mit ugrálsz ennyit, asszonyság? Hol eltűnsz, hol meg felbukkansz.

– Keresnek engem – felelte Lanfear, és újra az égre pillantott. – Nem feltételezik, hogy képes vagyok minderre, de ő kezd gyanakodni. Ha megtalál, egyből rájön az igazságra. Akkor pedig elpusztítanak, elfognak és mindörökké lángolnom kell.

– Komolyan azt hiszed, hogy megszánlak téged? A Kitaszítottak egyikét?! – csattant fel Perrin.

– Én választom meg a gazdámat – válaszolta a nő, és töprengő pillantást vetett a fiatalemberre. – Ennyibe kerül a szolgálatom. Hacsak nem találom meg a kiutat. A szabadulás útját.

– Miről beszélsz?

– Azt hiszem, neked a legjobbak az esélyeid – folytatta a Kitaszított. – Az lesz a jó, ha te nyersz, Perrin. A győzelem pillanatában ott kell állnom melletted.

Az ifjú felhördült.

– Nem tanultál ki semmilyen új cselfogást sem, igaz? Menj máshova az ajánlatoddal! Engem nem érdekelsz!

Töprengve forgatni kezdte az álomtövist a kezében. Mind a mai napig sem tudott rájönni arra, hogyan is működött a másik.

– Tekerd el a tetejét! – mondta Lanfear, és a tövis felé nyújtotta a kezét.

Perrin dühös pillantással válaszolt.

– Szerinted nem tudtam volna megkaparintani, ha tényleg az lett volna a szándékom? – kérdezte jókedvűen a nő. – Mégis, ki intézte el a kedvedért a M'Hael ölebeit?

Az ifjú rövid habozás után a Kitaszított kezébe nyomta a fémrudat. Lanfear hüvelykujja végigsiklott a tetejétől a közepéig. Valami halkan kattant a tövis belsejében. Ekkor megfogta a végét, és elfordította. Odafönt megremegett az áttetsző, ibolyaszínű fal, és utána eltűnt. Lanfear visszaadta a tövist.

– Tekerd meg újra, ha fel akarod építeni a kupolát. Minél jobban elfordítod, annál nagyobb lesz a kiterjedése. Utána húzd fel az ujjadat az ellenkező irányba, mint ahogy én tettem, és akkor bebiztosítod. Légy óvatos! Bárhova is teszed, onnan hatása lesz az ébren lévők világára ugyanúgy, mint erre itt körülöttünk. A szövetségeseid mozgását is megállítja. Ha van kulcsod hozzá, akkor persze kijuthatsz a kupolából, csak hát én nem ismerem, hogy mi tartozik ehhez a tövishez.

– Köszönöm – szólalt meg Perrin vonakodva. A lába előtt felhördült az egyik alvó alak, és az oldalára fordult. – Nincs... tényleg nincs valami mód arra, hogy ellenálljunk? Amikor átállítanak valakit? Semmit sem lehet tenni?

– Rövid ideig ellen lehet állni – hallatszott a válasz. – De csak rövid ideig. Végül a legerősebb is elbukik. Ha egyetlen férfi küzd a nők ellen, akkor nagyon hamar térdre kényszerítik.

– Ennek nem lenne szabad így lennie! – méltatlankodott Perrin, miközben letérdelt. – Micsoda igazságtalanság, hogy valakit erővel át lehet állítani az Árnyék oldalára! Nem számít, hogy mi mástól fosztanak is meg, ezt a választást nem volna szabad elvenniük.

– Ó, meg lett volna a maguk választása – felelte Lanfear, és lusta mozdulattal, a lábával megbökte az egyik fekvő alakot. – Dönthettek volna úgy is, hogy a megszelídítést választják. Ebben az esetben eltűnt volna belőlük a végzetes gyengeség. Nélküle nem lehetett volna átállítani őket.

– Könyörtelenség bárkit is ilyen választás elé állítani.

– A Minta szálai már csak ilyenek, Perrin Aybara. Nem minden lehetőség kellemes vagy jó. Néha csupán a kisebbik rosszat választhatod, amikor megpróbálod meglovagolni a vihart.

Egy szúrós pillantás volt a válasz.

– Ezzel most arra céloztál, hogy te is éppen ezt tetted? Azért választottad az Árnyékot, mert ez volt a „kisebbik rossz”? Egy szavadat sem hiszem. Azért álltál közéjük, mart hatalomra vágytál. Ezt mindenki tudja.

– Azt hiszel, amit csak akarsz, farkaskölyök! – felelte Lanfear kőkemény tekintettel. – Megfizettem a döntéseim árát. Elviseltem a kínt, a kétségbeesést és a könyörtelen bánatot mindazért, amit életem során tettem. Olyan szenvedéseket tapasztaltam meg, Amit te még csak el sem tudnál képzelni.

– Az összes Kitaszított közül te voltál a leglelkesebb, amikor kiválasztottad és elfoglaltad a helyedet! – vágott vissza Perrin.

Az csak szipákolt egyet.

– Tényleg azt hiszed, hogy el kell hinni a háromezer éves meséket?

– Inkább bennük bízom, mint egy hozzád hasonló alak szavában.

– Ahogy gondolod – felelte az alacsony nő, majd újra az alvó őrök felé fordult. – Talán jobban fel tudod fogni a dolgokat, farkaskölyök, ha elárulom neked, hogy az átállításuk során valóban megölték az ilyen embereket. És hogy olyankor valami más szállja meg a testüket. Legalábbis néhányan ezt gondolják.

Semmivé foszlott.

Perrin felsóhajtott, majd elrakta az álomtövist, és felmozdult a tetőre. Ahogy előbukkant, Gaul már meg is pördült, és megfeszítette az íját.

– Te vagy az, Perrin Aybara?

– Én vagyok az.

– Talán most meg kellene kérdeznem tőled valamit, hogy ezt be is bizonyíthasd – felelte Gaul, és még mindig megfeszítve tartotta a húrt. – Nagyon is úgy tűnik nekem, hogy ezen a helyen bárki könnyen megváltoztathatja a külsejét.

Perrin elmosolyodott.

– A megjelenés nem minden. Tudom rólad, hogy van két gai'shainod. Az egyiket akarod, a másikat nem. Egyikőjük sem nagyon hajlik arra, hogy úgy viselkedjen, ahogy az egy tisztességes gai'shaintól elvárható lenne. Ha életben maradunk, az egyik talán hozzád megy feleségül.

– Az egyik talán – bólintott Gaul. Leengedte az íját. – Nagyon úgy néz ki, hogy vagy mind a kettőt elveszem, vagy az egyiket sem kapom meg. Talán ez a büntetés azért, hogy le kellett tenniük a lándzsájukat. Még akkor is, ha nem én döntöttem így, hanem éppenséggel ők.

Az aiel megrázta a fejét.

– Eltűnt a kupola.

Perrin felemelte az álomtövist.

– De el ám.

– Mi a következő feladatunk?

– Várni fogunk – felelte a sötét hajú ifjú, és leült a tetőre. – Megnézzük, hogy a kupola eltávolításával sikerült-e felhívni magunkra a Mészáros figyelmét.

– Mi van akkor, ha nem?

– Akkor elmegyünk a következő olyan helyre, ahol valószínűleg rátalálunk – válaszolta Perrin és megvakarta az állát. – Ez pedig nem lesz más, mint egy hely, ahol farkasok vannak, akiket megölhet.

– Hallottunk titeket! – kiáltotta Canler Androlnak, miközben körülöttük zajlott a küzdelem. – Égjek meg a Fényben, ha nem mondok igazat! Fent voltunk a kamrámban, és meghallottuk, ahogy beszélsz. Ahogy könyörögsz! Úgy döntöttünk, hogy támadnunk kell. Most vagy soha.

A hatalmas helyiséget a legkülönfélébb fonatok robbanásai rázták meg. Föld tört a magasba és Tűz vágódott elő Taim bűntársainak kezéből, ahogy az emelvényen állva ellentámadást indítottak a folyóközi legények ellen. Enyészek lendültek mozgásba. A köpenyük most sem moccant meg. Előhúzták a kardjukat. Androl lehajtott fejjel elsietett Canler mellől. Pevara, Jonneth és Emarin irányába igyekezett, a helyiség túlsó végébe. Mi az, hogy Canler meghallotta? Talán a Kapun keresztül, amit azelőtt nyitott, hogy Taim felemelte volna a levegőbe. A Kapu ezek szerint mégiscsak működött, ám olyan apró volt, hogy nem lehetett észre venni.

Tehát újra tudott Kapukat nyitni. Persze csak egészen aprókat. Annak meg mi értelme volna? Például az, hogy megállítsam Taim öröktüzét – gondolta, miközben végre odaért Pevara és a többiek mellé. A három fogoly közül egy sem volt képes harcolni. Szőni kezdte egy Kapu fonatait, lecsapott vele a falra, és megpróbálta elnyomni maga elől az akadályt.

Valami megváltozott.

Eltűnt a fal.

Androl egy pillanatig döbbenten bámult maga elé. Majdnem megsüketült a teremben dübörgő robbanások és dörrenések miatt. Canler és a többiek keményen tartották magukat, ám a folyóközi legények ellenfelei képzett aes sedaiok voltak. Talán még az egyik Kitaszított is ott harcolt az oldalukon. A megmentők egymás után hullottak el.

Már nem volt ott a fal.

Androl lassan feltápászkodott, majd elindult vissza a terem közepe felé. Taim és a követői az emelvényen állva harcoltak. Canler és a segítői egyre gyengébb fonatokkal vágtak vissza.

A lázadó most Taimra pillantott és érezte, hogy mindent elsöprő harag önti el az elméjét. A Fekete Torony az asha'maneket illeti meg, nem pedig ezt a gazembert!

Itt az ideje annak, hogy visszavegyék azt, ami az övék.

Androl felüvöltött. Oldalra felemelte a két karját. Kaput nyitott. Érezte, ahogy végigáramlik rajta az erő. Ahogy az lenni szokott, a Kapuja elképesztő gyorsasággal pattant a helyére. Jóval nagyobb volt annál, mint amilyet egy hozzá hasonló erejű férfi megnyithatott volna.

Ez viszont akkora volt, mint egy jókora szekér. Taim fókuszálói előtt nyitotta meg. Pontosan akkor jelent meg a terem túlsó felében, amikor azok útjára bocsátották halálos fonataikat.

A Kapu nem vezetett túl messzire. Alig néhány lépésnyire nyílott a másik torkolata. Csak éppen az ellenség háta mögött.

Az Árnyékot szolgáló férfiak és nők fonatai keresztülsüvítettek a nyitott Kapun. A nyílás halvány ködfoltként lebegett Androl előtt a levegőben. A pusztító fonatok még ugyanabban a pillanatban elérték a Kapu másik kijáratát.

Azonnal eltalálták az emelvényen állókat. A saját gazdáikat! Szénné égtek az aes sedaiok, meghaltak az asha'manek és a néhany megmaradt myrddraal is. Androl már tántorgott az erőfeszítéstől. Még szilajabb üvöltés tört elő a torkából. Egy egészen parányi Kaput nyitott Logain kötelei fölött. Elmetszette őket. A következő pillanatban máris újabb nyílást hozott létre, mégpedig egészen pontosan a megkínzott fogoly talpa alatt a padlón. Logain keresztülzuhant rajta, és már át is került egy olyan helyre, ami igencsak messzire volt a Fekete Toronytól. Messze és a Fénynek legyen hála, biztonságos is.

A Hessalam nevű nőszemély elmenekült. Valamilyen Kaput nyitott magának. Taim és néhány bűntársa habozás nélkül követték. A maradékuk nem viselkedett ilyen bölcsen. A következő pillanatban Androl olyan széles kaput nyitott a lábuk alatt, mint amekkora az egész emelvény volt. Az ellenségre, férfiak és asszonyokra egyaránt több száz lábnyi halálos zuhanás várt.

Tizenötödik fejezet

Hurokkal a nyakban

Ebou Dar büszkesége, a Tarasin palota távolról sem tartozhatott volna a legnehezebben bevehető helyek közé, ahova Matnek valamikor már sikerült betörnie. Az ifjú ezt többször is elismételte magában, miközben háromemeletnyi magasságban egy párkány peremébe kapaszkodva lógott a kertek felett.

Csupán egyetlen kézzel markolhatta a márványt, mert a másikkal a kalapját szorította a fejére. A mászás megkezdése előtt az ashandareit a hátára szíjazta, a csomagját pedig eldugta odalent a bokrok között. Megborzongott, amikor a hűvös éjszakai levegő végigsimította az arcát elöntő izzadságot.

Odafönt hangos csörömpöléssel két Halottvirrasztó gárdista lépdelt. Vér és fényverte hamu! Hát ezek a fickók soha nem veszik le a páncélzatukat? Úgy néztek ki, mint valami nagy bogarak. Alig látta őket. Az erkélyt sűrű szövésű vasrács vette körül. Ez a kerítés megakadályozta, hogy odalentről bárki is megbámulhassa az erkélyen pihenőket. Mat azonban elég közel volt hozzá, hogy a fonat résein keresztül éppen ki tudja venni odabent a fegyvereseket.

A Fényre, hogy ezek mit szöszmötölnek idefent. Az ifjú karja kezdett már sajogni. Azok ketten meg halkan beszélgettek. Lehet, hogy mindjárt letelepednek, és isznak egy csésze teát. Vagy elővesznek egy jó könyvet, és irodalmi félórát tartanak az éjszaki sötétjében. Tuon igazán megszabadulhatna ettől a két megbízhatatlan léhűtőtől. Mit társalognak itt az erkélyen? Talán nem tudják, hogy odakint orgyilkosok is járhatnak?

A Fénynek legyen hála, a két semmirekellő végre odébbállt. Mat úgy döntött, hogy a biztonság kedvéért elszámol tízig, mielőtt fellendült volna a márványperemre. Hétig tartott az önuralma. Belökte az egyik korlátdarabot, amelyiknek nem rögzítették a zárját. Átmászott az erkély korlátján.

Halkan kifújta a levegőt, és megpihentette sajgó karját. Ez a hely – még akkor is, ha beszámította a két ácsorgó őrt – távolról sem jelentett akkor kihívást, mint a Kő. Matnek sikerült oda is bejutnia. Persze Ebou Dar számos okból könnyebbséget jelentett. Régebben a palota lakója volt. Szabadon jöhetett és mehetett. Legalábbis részben. Megvakarta a nyakát és megérintette a kendőjét. A szalag egy pillanatig úgy tapadt a bőrére, mintha rablánc lett volna.

Mat apjának volt egy kedvenc közmondása: mindig tudnod kell, hogy melyik irányba fogsz ellovagolni. A Folyóközben nem akadt még egy olyan becsületes ember, mint Abell Cauthon. Ezt mindenki pontosan tudta róla. Csak hát akadtak teljességgel megbízhatatlan fickók is, mint például azok a semmirekellők Tarenrévben. Ha valaki lovakkal kereskedett, akkor bármikor készen kellett állnia arra, hogy nyeregbe szálljon és elvágtasson. Legalábbis Abell tapasztalatai szerint. Ebben az esetben viszont elengedhetetlen dolognak számított, hogy az ember tisztában legyen a lehetséges útvonalakkal.

Mat két hónapon át lakott a palotában. Pontosan ismerte az összes kivezető utat: a nagyobb repedéseket, a folyosókat, de valamennyi nyitható ablakot is. Tudta, hogy melyik erkélyen nyílott meg könnyen a rácsozat. Azt is, hogy hol vannak a gondosan belakatolt zárópanelek. Aki pedig ki tudott innen osonni, az be is tudott jutni. Egy pillanatig megpihent az erkélyen, ám nem ment be a szobába. Még csak a harmadik emeleten járt, a vendégek szintjén. Itt ugyan beosonhatott volna az épület belsejébe, ám a benti részeket mindig is sokkal jobban őrizték, mint odakint a falakat. Jobban jár, ha tovább megy fölfelé.

Mászni kezdett, miközben gondosan ügyelt arra, hogy még véletlenül se nézzen lefelé. Szerencsére az épület oldala nem jelentett nagy nehézséget. A kövön és farészeken számtalan jó kapaszkodót talált. Eszébe jutott, hogy ezek miatt egyszer szemrehányást tett Tylinnek.

Az izzadságcseppek hangyaként kezdtek végigaraszolni homlokán, miközben kibújt a vasrácson, és elindult a negyedik emelet irányába. Az ashandarei időnként hátulról nekicsapódott a lábának. Jól érezte a szellőben a tenger illatát. A magasban mindennek sokkal jobb volt a szaga. Talán ez az oka annak, hogy a fejünknek jobb az illata, mint a lábunknak.

Micsoda ostobaság! – figyelmeztette magát. Persze még egy együgyű gondolat is jobb volt annál, mintha a magasság miatt aggódott volna. Megragadott egy kődarabot, és megpróbálta feltornászni magát rá. Az egyik lába megcsúszott, ezért majdnem visszazuhant. Vett egy mély lélegzetet, majd kifújta a levegőt. Elindult tovább fölfelé.

És igen, odafent végre megpillantotta Tylin erkélyét. Az egykori királynő lakosztályából természetesen számos erkély nyílott. Mat azt kereste meg, amelyik a hálószobába vezetett, nem pedig azt, ahonnan a fogadószobába lehetett bejutni. Az ugyanis a Mol Hara térre nézett. Ha oda próbált volna meg felmászni, lentről olyan könnyen észrevették volna, mint a fehér puding tetején pöffeszkedő fekete legyet.

Ismét a magasba nézett. Az elképesztő mintákkal díszített kovácsoltvas erkélyt mindig is komoly kihívásnak tartotta. Igaz, ezelőtt az járt az eszében, hogyan lehetne kijutni onnan.

Hát, ami azt illeti Matrim Cauthonnak megvolt a magához való esze, és eszébe sem jutott volna ilyen ostoba kalandokba bocsátkozni. Most is csak a körülmények hatására mászott fel ide. Hiszen nagyon is tudta, milyen fontos dolog a biztonság. Túlságosan is sok megpróbáltatáson ment már keresztül ahhoz, hogy egy fajankó módjára hősködni kezdjen. Nem számít a szerencse vagy a balszerencse. Tuon csakis önmagának köszönhette az egészet, ha már olyan városban akart élni, ahol a seregei fővezére meg akarta gyilkoltatni.

Mat csendben bólintott. Szépen felmászik oda, és világosan elmagyarázza a feleségének, hogy távoznia kell a városból. Meg azt, hogy ez a Galgan tábornok áruló. Utána pedig már szedheti is a sátorfáját, hogy beüljön valahová kockázni. Hiszen pontosan azért jött el a nagyvárosba. Bizony ám! Ha Rand fent járt északon, ott, ahol csak úgy nyüzsögtek a trallokok, akkor Mat a lehető legmesszebbre akart kerülni a cimborájától. Sajnálta ugyan Randet, de bármelyik épeszű ember megmondhatta volna, hogy nem maradt más választása. A szeme előtt kavarogni kezdtek a színek, ám gyorsan elhessegette őket.

Csak meggyőzően. Meggyőzően és tárgyszerűen fog érveim.

Halkan káromkodva, izzadságban fürödve, remegő kézzel végre felhúzta magát a negyedik emeleti erkély peremére. Amikor még itt élt a palotában, a sűrű rácsozat egyik részének meglehetősen laza volt a retesze.

A parányi drótkampóval nem volt nehéz kinyitni. Bemászott az erkélyre. Leakasztotta a válláról ashandareit, majd hanyatt feküdt a padlóra és halkan zihálni kezdett. Úgy érezte magát, mint aki Andorból megállás nélkül elrohant volna Tearbe.

Néhány percig ott feküdt lent. Végül feltápászkodott, és a rács nyílásán kihajolva a mélységbe nézett. Meglehetősen büszke volt arra, hogy fel tudott mászni idáig.

Felvette az ashandareit és elindult az ajtó felé. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy Tuon mostanra már bekötözött ide, az egykori királynő lakosztályába. Az egész palotában ez volt a leggyönyörűbb rész. Résnyire kinyitotta az ajtót. Csak egy pillanatra akart bekukkantani...

Az árnyékból kivágódó valami egyujjnyival fölötte állt a fába.

Mat a földre vetette magát, arrébb gördült, miközben egyik kezével előhúzott egy kést, míg a másikkal maga elé szegezte az ashandareit. Az ajtó hangos csattanással a falnak vágódott, mert akkorát ütött rajta a számszeríj lövedéke.

Selucia csupán egy szívdobbanásnyi idővel később pillantott fel. A feje egyik oldalát kopaszra borotváltatta, míg a másikat szövet takarta el. A bőre színe pontosan olyan volt, mint a friss tejszíné. Viszont igencsak pórul járhatott volna az a férfi, aki azt képzelni, hogy ez a némber valamilyen elkényeztetett kis jószág. Selucia leckéket adhatott volna a csiszolópapírnak arról, hogy milyen is az igazi durvaság.

Egy parány számszeríjat szegezett az ifjúra. Mat vigyorogni kezdett.

– Úgy tudtam! – kiáltotta lelkesen. – Testőr vagy. Mindig is az voltál.

– Te meg mit keresel itt, te bolond? – mérgelődött a nő.

– Ó, csak sétáltam egyet – felelte Mat. Felállt, és visszadugta a hüvelybe a kését. – Állítólag az éjszakai levegő nagyon is egészséges, meg a sós tengeri szellő. Gondoltam, kicsit levegőzöm.

– Hogyan tudtál felmászni ide? – förmedt rá Selucia, és futó pillantást vetett a mélységbe. Úgy tűnt, hogy kötelet vagy létrát keresett.

– Tessék? Ti nem erre szoktatok feljönni? Nagyon jól fejleszti a karizmokat. Erősíti az ujjakat is.

A nő gyilkos pillantását látva Mat még szélesebben vigyorgott. Ha Selucia orgyilkosokra vadászott, akkor Tuonnak valószínűleg még haja szála sem görbült. A seanchan kezében tartott számszeríj felé biccentett. A fegyver még továbbra is a szívének szegeződött.

– Mi lenne, ha...

Selucia mozdulatlanná dermedt, majd nagyot sóhajtott, és leengedte a fegyvert.

– Igazán köszönöm – jelentette ki az ifjú. – Az ilyesfajta szerkezetekkel könnyen ki lehet ám verni az ember szemét. Emiatt különösebben nem is fájna a fejem, de mostanában nem engedhetem meg magamnak, hogy szemtelenkedjek.

– Mi történt veled? – kérdezte szárazon a nő. – Leültél kockázni egy medvével?

– De, Selucia! – kiáltotta Mat, és már indult is volna, hogy bemenjen a lakosztályba. – Jól hallottam, ez akár egy tréfa is lehetett volna? Ha hajlandóak volnánk rád áldozni egy kis erőfeszítést, akkor talán a felszínre hozhatnánk a mélyen rejtőző humorérzékedet. Ez persze váratlan és csodával határos dolog volna. De sebaj, majd berakunk egy mutatványos ketrecébe, és pénzért mutogatunk. „Csak tessék! Csak tessék! Itt látható a páratlan, mosolygó so'jhin. Kedvezménnyel ma este csak két rézpénz...”

– A szemed egy fogadás tétje volt, igaz? – Mat megbotlott, de aztán csak kinyitotta az ajtót. Zavartan felnevetett. A Fényre! Ez a nőszemély veszélyesen közeljárt az igazsághoz.

– Nagyon aranyos vagy.

A látszat csal – gondolta. – Fogadtam és nyertem. Matrim Cauthon az egyetlen ember széles e világon, aki úgy ült le kockázni, hogy a mindenség sorsa volt a tét. Persze legközelebb mind jobban járnak, ha valami fafejű hőst keresnek helyette. Például Randet vagy Perrint. Azt a két fickót úgy eltöltötte a hősiesség, hogy szinte kifolyt a szájukon és végigcsöpögött az állukon. Gyorsan megrázta a fejét, hogy elhessegesse maga elől a látomásokat. A Fényre! Nem lenne szabad erre a két fickóra gondolnia.

– Hol van a feleségem? – kérdezte Mat, és körülnézett a hálószobában. A gyűrött ágynemű láttán megpróbálta elhessegetni az ágy fejrészéhez kötött, rózsaszínű szalagok emlékét. Tuonnak azonban nyoma sem látszott.

– Kint van – felelte a seanchan.

– Kint van? De hát késő éjjelre jár az idő!

– Így igaz. Az orgyilkosok is ilyenkor, az éjszaka sötétjében támadnak. Szerencsés vagy, hogy rosszul céloztam, Matrim Cauthon.

– Ezzel most nem kell túl sokat foglalkoznunk! – csattant fel Mat. – Szóval te vagy a testőre.

– Nem tudom, hogy miről beszélsz – vonta meg a vállát Selucia, és apró számszeríj már el is tűnt valahol a ruhái alatt. – Én a császárnő – örökké éljen! – so'jhinje vagyok. Én vagyok a Hangja és az Igazmondója.

– Nagyszerű! – biccentett Mat, majd az ágyra pillantott. – Te vagy helyette a csali, igaz? Befeküdtél az ágyába? Felhúzott számszeríjjal vártad, hogy az orgyilkosok megpróbálják megölni, vagy tévedek?

Nem kapott választ.

– Rendben, nyögd már ki végre, hogy hol van – folytatta Mat ingerülten. – Fényverte hamu, te asszony! Komolyan beszélélek! Maga Galgan tábornok bérelt fel orgyilkosokat, hogy megöljék!

– Nem mondod? – csattant fel Selucia. – És te miattuk aggódsz?

– A fészkes fenébe, még szép, hogy aggódom!

– Galgan miatt ne fájjon a fejed – legyintett Selucia. – Ő túlságosan is jó katona ahhoz, hogy kockára tegye mindazt, amit eddig elértünk a területeink megbékítése során. Krisa miatt kellene aggódnod. Az a nőszemély három orgyilkost hívatott Seanchanból.

Az Igazmondó az erkélyajtó felé pillantott. Mat csupán most figyelt fel a padlón éktelenkedő foltra. Talán a beszáradt vér nyomára.

– Kettőt már sikerült elkapnom. Milyen kár, azt hittem, te vagy a harmadik – folytatta Selucia és alaposan megnézte magának az ifjút, mintha az minden józan ész dacára esetleg mégis az orgyilkos lehetett volna.

– Neked aztán feneette módon elment az eszed! – mérgelődött Mat. Megrántotta a kalapját, és a vállára vetette az ashandareit. – Megkeresem Tuont.

– Már nem ezt a nevet viseli, hogy örökké éljen! A neve most már Fortuona. Te azonban egyik elnevezését sem használhatnád, mivel Legnemesebb vagy Leghatalmasabb Úrnőnek kell szólítanod.

– Úgy szólítom majd, ahogy a fényverte kedvem tartja! – mérgelődött Mat. – Hol van?

Selucia némán tanulmányozta.

– Nem vagyok orgyilkos! – erősködött az ifjú.

– Nem hiszem rólad, hogy orgyilkos lennél. Arra próbálok rájönni, hogy a Leghatalmasabb Úrnő örülne-e annak, ha elárulnám neked, hogy hol van.

– Én vagyok a férje, nem?

– Csitt! – szólt rá Selucia. – Éppen csak hogy megpróbáltál meggyőzni arról, hogy nem vagy orgyilkos, erre most meg ezt kezded el emlegetni? Ostoba fajankó! Lent keresd a palota kertjeiben.

– Ilyenkor, késő é...

– Ilyenkor, késő éjjel! – csattant fel az Igazmondó. – Igen, én is tudom. Nem mindig hallgat a... józan ész szavára.

Mat mintha némi kétségbeesést hallott volna ki az ifjú nő hangjából.

– A Halottvirrasztó Gárda egész szakasza vigyáz rá.

– Engem az sem érdekelne, ha maga a Teremtő lenne vele! – mordult fel az ifjú, és elindult az erkély felé. – Azt hiszem, kénytelen leszek elbeszélgetni vele, hogy pár dolgot a fejébe verjek.

Selucia nekidőlt az ajtófélfának, és kételkedve a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Na jó, lehet, hogy nem kényszerítem arra, hogy hátratett kézzel figyeljen – folytatta az ifjú, és a rácsozat nyitott részén keresztül lepillantott a mélyben húzódó kertre. – Ennek ellenére világosan – és ésszerűen – a tudtára adom, hogy miért nem andaloghat odakint egy ilyen éjszakán. Legalábbis megemlítem neki. Vér és fényverte hamu! Elég magasan vagyunk, nem?

– Az emberek általában a lépcsőt használják.

– A városban az összes katona engem keres! – méltatlankodott Mat. – Azt hiszem, ez a Galgan megpróbál elhárítani az útjából.

Selucia töprengeni kezdett.

– Nem tudtál erről? – tudakolta az ifjú. Az Igazmondó habozni látszott, aztán megcsóválta a fejét.

– Nem lehet kizárni, hogy Galgan tényleg kerestet. A Hollók Hercege hétköznapi körülmények között veszélyes vetélytárs volna. Jelenleg ugyan ő a seregeink vezérlő tábornoka, ám a főparancsnoki tisztet gyakran a Hollók Hercege viseli.

A Hollók Hercege.

– A fenébe! Már csak ez hiányzott – vágott savanyú képet Mat. – Azt hittem, hogy ezt a rangot csak akkor kell viselnem, amikor feleségül veszem a Kilenc Hold Leányát. Nem változott a helyzet most, hogy magasabb a rangja?

– Nem – válaszolta Selucia. – Még nem.

Az ifjú biccentett, aztán nagyot sóhajtott, és még egyszer pillantott a mélységbe. Az egyik lábát átemelte a márványperemen.

– Van egy másik út is lefelé – folytatta rosszkedvűen Selucia. – Mássz le onnan, mielőtt kitöröd azt az ostoba nyakadat! Nem tudom, hogy mi fog történni veled, ha találkoztok, ám abban biztos vagyok, úrnőnk nem szeretné, hogy halálra zúzd magadat.

Mat hálásan lemászott a korlátról. Selucia nyomába eredve visszament a hálószobába. Az Igazmondó kinyitotta az egyik szekrényt, majd félrehúzta a hátsó fapanelt. Innen sötét folyosó indult el lefelé.

– Vér és fényverte hamu! – káromkodott Mat, és bedugta a fiffl jét. – Ez egész végig itt volt?

– Igen.

– Akkor az a szörnyeteg valószínűleg itt jött be – morogta az ifjú – Be kell deszkáznotok ezt a bejáratot, Selucia.

– Annál sokkal jobb módszert választottam. Amikor a császárnő – örökké éljen! – lefekszik aludni, akkor fent alszik a tetőtérben. Sohasem itt pihen. Nem felejtettük el, hogy milyen könnyen bejutott ide Tylin gyilkosa.

– Az jó – biccentett Mat. Végigfutott a hideg a hátán. – Megtaláltam az a szörnyszülöttet. Többé már senkinek nem tépi ki a torkát. Tylin és Nalesean táncra perdülhet az elégedettségtől. Most búcsúzom, Selucia. Köszönöm.

– Mit köszönsz? – kérdezte a nő. – Azt, hogy megmutattam lejáratot, vagy azt, hogy nem öltelek meg a számszeríjjal?

– Csak azt, hogy nem szólítasz fenségednek, mint Musenge meg a többiek – morogta Mat, és belépett a folyosóra. Levette a falról lógó lámpást, meggyújtotta a kovaköves tűzszerszámával.

A háta mögött Selucia felnevetett.

– Amennyiben emiatt fáj a fejed, Cauthon, akkor igen sok megpróbáltatás vár még rád ebben az életben. Csak egyféleképpen lehet elkerülni, hogy te legyél a Hollók Hercege. Ahhoz viszont az kell, hogy hurokban találd a nyakadat.

Az Igazmondó bezárta a ruhásszekrény hátsó falát.

Hogy mennyire barátságos ez a nőszemély – gondolta Mat. Mennyivel jobb volt régen, amikor Selucia nem volt hajlandó megszólalni. Megcsóválta a fejét, aztán elindult lefelé a járatban. Pár lépés után persze rájött arra, hogy az Igazmondó nem árulta el, hogy hová vezet a folyosó.

Rand két hajadon társaságában sietett végig Elayne táborán. A hadsereg most már Braem erdejének keleti peremvidékén táborozott. A késői időpont ellenére csupán kevesen aludtak a sötét helyen. A katonák arra készültek, hogy másnap hajnalban, táborbontás után, elinduljanak keleti irányba, Cairhien felé.

Ma csupán két testőrt hozott magával. Szinte védtelennek érezte magát, hogy mindössze két hajadon ügyelt a biztonságára, pedig valamikor még egyetlen testőrt is kibírhatatlan túlzásnak tartott. Ahogy azonban a Kerék forgott, úgy Rand is megváltozott. Ez a változás ugyanúgy elkerülhetetlen volt, mint ahogy az évszakok követték egymást.

Végiglépdelt a lámpásokkal jól megvilágított ösvényen, egy egykori vadcsapáson. A sereg nem telepedett meg itt olyan régóta, hogy kialakulhattak volna a saját útjai. Az éjszaka nyugalmát halk hangok zavarták meg. Szekereket raktak meg készletekkel, kardok pengéjén siklott végig a fenőkő, és az éhes katonák sorban álltak a gőzölgő kondérok előtt.

Közben azonban senki sem hangoskodott. Nem csupán későre járt, ám az Árnyék erői itt jártak a közelben az erdőségben. A trallokoknak igen jó a fülük. Mindenki megértette, hogy milyen bölcs dolog a suttogás, és hogy milyen nagy ostobaság volna a tábor egyik végéből átkiabálni a másikba. A lámpások fénye csupán keskeny réseken át világította meg az utat. A szakácsok is csak a legszükségesebb tüzeket gyújtották meg.

Rand lekanyarodott az ösvényről. Hosszúkás csomagot vitt magával. Végiglépdelt a tisztás magas füvén Tam sátra felé. Nem fog sokáig ott időzni. Odabiccentett a láttára az ösvényen megtorpanó és tisztelgő katonáknak. A Sárkány látványa megdöbbentette a harcosokat, de mégsem lepődtek meg. Elayne korábban már a seregei tudtára adta, hogy Rand időnként itt jár a táborban.

Én vezetem ezeket a seregeket – magyarázta az ifjú nő, amikor legutóbb búcsút vettek egymástól – de te ott vagy a szívükben. Te gyűjtötted össze őket, Rand. Érted harcolnak. Kérlek, engedd meg nekik, hogy megláthassanak, amikor erre jársz.

Rand eleget tett a kérésnek. Bárcsak sokkal jobban megvédelmezhette volna a követőit! Nem volt mit tenni. Ez a teher az ő vállára nehezedett. Ahogy az kiderült, nem abban rejlik a győzelem záloga, hogy pattanásig feszülve megkeményítse önmagát. Semmit sem ér, ha közben érzéketlenné válik. Hát nem. El kell viselnie a kínokat. Olyanokat, mint amilyenek az oldalába metszett sebhelyek miatt mardosták. El kellett fogadnia, hogy a fájdalom is a lénye szerves része.

Tam sátrát két emondmezei harcos őrizte. Rand egy biccentéssel üdvözölte őket, amikor kihúzták magukat és tisztelegtek. Ban al'Seen és Dav al'Thone! Valamikor el se tudta volna képzelni, hogy ezek a legények tisztelegni fognak neki. Mégpedig ilyen katonásan.

– Fontos feladatot vállaltatok magatokra – szólította meg az őröket. – Van annyira fontos, mint bárki másnak a dolga a csatamezőn.

– Arról beszélsz, hogy megvédjük Andort, nagyuram? – kérdezte Dav zavartan.

– Nem – válaszolta Rand. – Arról, hogy az apámra vigyáztok. Figyeljetek nagyon oda rá!

Belépett a sátorba. A két hajadon kint maradt.

Tam egy tábori asztal fölé hajolt és a térképeket tanulmányozta. Az ifjú elmosolyodott. Tam arcán ugyanaz a kifejezés ült, mint amikor a tövisbokorba gabalyodott birkát nézte.

– Úgy tűnik, azt hiszed, hogy védelemre van szükségem – szólalt meg az idős férfi.

Rand nem válaszolt, mert úgy vélte, hogy pontosan ugyanolyan helyzetbe kerülne, mintha a fák között rejtőzködő íjászok felé gyalogolna a mellére erősített céltáblával. Inkább csendben maradt. Válasz gyanánt viszont odafektette a hosszúkás csomagot az asztalra. Tam alaposan megnézte magának a szövetbe burkolt tárgyat, majd elkezdte kicsomagolni. A következő pillanatban már egy gyönyörűen megmunkált fegyver feküdt az asztalon. A feketére lakkozott kardtokot vörös és arany összefonódó sárkányok festett képmása díszítette.

Az idős férfi kérdő arccal nézett fel.

– Nekem adtad a kardodat – szólalt meg végre Rand. – Nem sikerült visszaadnom. Helyette hoztam ezt.

Tam kihúzta a pengét a tokból. Tágra nyílt a szeme.

– Túl drága ajándék ez nekem, fiam.

– Semmi sem túl drága, ha rólad van szó – suttogta az ifjú. – Semmi.

Tam megrázta a fejét, és a penge visszasiklott a hüvelybe. – Egy ládában végzi ez is, mint az a másik. Elfelejtve. Nem lett volna szabad hazahoznom. Túlságosan sokat törődtél azzal a pengével.

Mozdult volna, hogy visszaadja a kardot. Rand azonban Tam csuklójára tette a tenyerét.

– Kérlek, tartsd meg! A kardmesternek kijár a megfelelő fegyver. Legyen a tiéd... Ezzel jót teszel a lelkiismeretemnek. Egyedül a Fény a megmondhatója annak, hogy mennyit számít még a legkisebb apróság is, amivel enyhíthetem a terheimet. Nehéz napok jönnek.

Tam keserűen elmosolyodott.

– Alantas módon akarsz meggyőzni, Rand.

– Tudom. Sajnos mostanában rossz társaságba keveredtem. Alantas alakok vesznek körbe. Királyok, írnokok, nagyurak, nemeshölgyek.

Tam vonakodva visszavette a kardot.

– Gondold azt, hogy így fejezi ki a világ a háláját neked. Az egész világ – folytatta az ifjú. – Ha hosszú évekkel ezelőtt nem tanítottad volna meg nekem a lángot és az ürességet... A Fényre, Tam! Akkor most nem lennék itt. Meghaltam volna. Ebben biztos vagyok.

Lepillantott a kardra.

– Ki gondolta volna? Ha annak idején nem akartad volna, hogy jó íjász legyen belőlem, akkor sohasem tanulhattam volna meg azt az egyetlen dolgot, ami segített megőrizni az elmém épségét, még a legviharosabb időszakokban is.

Tam megköszörülte a torkát.

– A láng és az üresség nem csupán célba lőni tanít meg.

– Igen, tudom. Ha vívunk, akkor is alkalmazni lehet őket.

– És nem is csak a vívásról szólnak – ellenkezett Tam, és a derekára erősítette a kardot.

– De hát...

– A láng és az üresség megtanít az egyensúlyra – folytatta az idős férfi. – Megtanít a békére. Ha rajtam múlna, mindenki kincsévé tenném őket. Megtanítanám rá a katonákat, és a fegyverteleneket is.

Hirtelen ellágyult az arca.

– A Fény szerelmére, de hát mit is teszek! Téged akarlak kioktatni? Mondd csak, honnan szerezted ezt a fegyvert.

– Találtam.

– Még sosem láttam ilyen remek pengét – biccentett Tam, majd újra kihúzta a fegyvert a hüvelyéből. Alaposan megvizsgálta a fém redőit. – Ősrégi lehet. Sokat használták. Meglehetősen jól. Az biztos, hogy gondosan karbantartották, ám ez a penge nem valamilyen nagyúr kandallója fölött díszítette a falat. Harcoltad vele. Öltek vele.

– Egy... rokonléleké volt.

Tam ekkor az ifjú szemébe nézett.

– Ebben az esetben úgy vélem, hogy ki is kellene próbálnunk. Gyere csak!

– De hát éjszaka van!

– Éppen csak hogy besötétedett! – ellenkezett Tam. – Ez a legjobb időszak. Ilyenkor nincsenek sokan a gyakorlóhelyen.

Rand a magasba vonta a szemöldökét, és félreállt, amikor az idős férfi megkerülte az asztalt és kilépett a sátorból. A nyomába eredt, a hajadonok pedig felzárkóztak mögöttük. A gyakorlóhely nem volt túl messze. A karókra erősített lámpások fényében néhány őrző gyakorolt.

Nem messze, a fából faragott kardokat tartó állvány mellett Tam előhúzta új fegyverét, és elgyakorolt vele néhány kardformát. Bár a haja már régen megőszült és a szeme körül mély ráncok látszódtak, Tam al'Thor mégis úgy mozgott, mint a szélben táncoló selyemszalag. Rand korábban még sohasem látta az apját harcolni. Még csak olyankor sem, amikor Tam gyakorolt volna. Az ifjú a lelke legmélyén el sem tudta volna képzelni, hogy az aranyszívű Tam al'Thor bárkit is meg tudott volna gyilkolni. Az apja legfeljebb annak a fajdnak ontotta volna a vérét, amit utána megsütöttek, hogy megegyék.

Most viszont kiderült a valóság. A lámpások imbolygó fényében Tam al'Thor olyan könnyedén ment végig a különféle kardformákon, mintha csak kényelmes csizmáját húzta volna fel éppen a lábára. Különös módon Randet elöntötte az irigység. Igazából nem is az apjára irigykedett, hanem mindenkire, aki elmerülhetett a formagyakorlatok mélységes békéjében. Felemelte az ép kezét, majd a másikat, a csonkot is. A legtöbb kardforma elengedhetetlenné tette a két kéz használatát. Tam egészen másképp mozgott, mint a rövidkarddal és pajzzsal felszerelt, egyszerű gyalogos katonák. Ez a gyakorlás egészen másmilyen dolog. Rand továbbra is képes volt arra, hogy harcba szálljon, de erre a csodára már többé nem lehet képes. Ugyanúgy nem, ahogy egy féllábú sem táncolhat.

Tam befejezte a „Nyúl megleli rejtekét” mozgássorát. A fegyvert egy könnyed mozdulattal visszacsúsztatta a tokjába. A lámpások narancssárga fénye megvillant a pengén, ahogy az becsusszant a fekete hüvelybe.

– Gyönyörű – szólalt meg az ősz hajú férfi. – A Fényre mondom... a súlya, a kiegyensúlyozottsága... Az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsolták?

– Nem tudom – ismerte be Rand. Sohasem volt alkalma arra, hogy kipróbálja ezt a fegyvert.

Tam átvett egy kupa vizet az egyik szolgalegénytől. Kicsit távolabb, még a késői óra ellenére is újoncok gyakorolták az alakzatba rendeződött pikások mozdulatsorait. Minden egyes felkészüléssel töltött pillanat aranyat ért. Főleg azoknak, akik nem jutottak el túl sokszor a harcvonalba.

Újoncok – gondolta Rand, és alaposan megnézte magának a gyakorlókat. – Az ő súlyuk is a vállamra nehezedik, Én felelek mindenkiért, aki harcol.

Valahogy majd legyőzi a Sötét Urat. Mert ha nem tenné, akkor ezek az emberek értelem nélkül küzdöttek.

– Valami miatt aggódsz, fiam – szólalt meg Tam, és visszaadta a kupát a kisfiúnak.

Rand igyekezett visszanyerni a hidegvérét. Meglelte a belső békéjét és Tam felé fordult. Eszébe jutott néhány régi emlékkép. Egy könyvben olvasott arról, hogy a vezérség titkát a hullámzó vízben lehet megtalálni. Nem lehet nyugalomra lelni abban a víztömegben, melynek mélyén erős áramlatok kavarogtak. Ugyanígy nem lehet elvárni az emberektől, hogy megleljék a békességet és összpontosítani tudjanak, ha a vezetőjük nem ismeri a belső békét.

Tam feszülten figyelte az ifjút, de nem tett megjegyzést arra, hogy Rand arca váratlanul kifejezéstelenül semmitmondóvá vált. Helyette inkább oldalra nyúlt, és levette az egyik, remekül kiegyensúlyozott gyakorló fakardot az állványról. Odadobta Randnek. Az ifjú egy kézzel elkapta, miközben a csonka karját a háta mögé rejtette.

– Apám, szerintem ez nagyon nem jó ötlet! – figyelmeztette az idősebb férfit, amikor az maga is kézbe vett egy gyakorlófegyvert.

– Úgy hallottam, hogy mostanára már egész jól megtanultál vívni – válaszolta Tam, és néhányszor meglendítette a fegyvert, hogy ellenőrizze a kiegyensúlyozottságát. – Látni szeretném, hogy mire vagy képes. Az apák mindig is büszkék akarnak lenni a fiukra.

Rand nagyot sóhajtott és felmutatta a másik karját. Jól látszott a csonk. Az emberek valamiért nem nagyon szokták észrevenni. Mintha csak egy szürke gyilkos fölött siklott volna át a tekintetük. Senki sem szeretett arra gondolni, hogy hősük, az Újjászületett Sárkány nem tökéletes.

Rand éppen ezért azt is gondosan titkolta előttük, ha kifáradt. A teste annyira megkopott, mint a nemzedékeken át használt őrlőkő. Persze ahhoz éppen eléggé makacs és kemény volt, hogy eleget tegyen a kötelességének. Eleget is fog tenni, de a Fény a megmondhatója annak, hogy néha már mennyire fáradt. Sok millió ember reményének hordozójaként nagyobb teherrel kellett küszködnie, mintha egy egész hegyet emelt volna a feje fölé.

Tam azonban szemmel láthatóan nem is törődött a csonkkal. Ehelyett elővett egy zsebkendőt, rátekerte az egyik öklére, majd a kendő végére harapva ügyesen el is csomózta.

– Így már én is csak egy kézzel markolhatom meg a fegyveremet – jelentette ki, és ismét meglendítette a kardot. – Tisztességes küzdelem vár ránk. Gyere hát, fiam!

Tam hangja egyértelművé tette, hogy nem tűr ellentmondást. Az apja pontosan ugyanilyen nyugodt és határozott módon szólította fel Randet arra, hogy keljen fel az ágyból, és menjen kitrágyázni a fejőstehenek istállóját.

Rand nem tudta semmibe venni ezt a hangot. Engedelmeskednie kellett Tam utasításának. Egész egyszerűen ez volt a világ rendje. Felsóhajtott és közelebb lépett.

– Nincs már többé kardra szükségem ahhoz, hogy harcoljak. Hiszen ott van az Egyetlen Hatalom.

– Nagyon helyes észrevétel – biccentett Tam. – Csak hát, ahogy most gyakorlunk, annak semmi köze sincs a harchoz.

Az ifjú csodálkozó képet vágott. Miről beszélt...

Tam támadásba lendült.

Rand egy habozó vágással elhárította a csapást. Az apja elvégezte a „Tollak a szélvészben” mozgássorát. Megpörgette a kardot, és már jött is a következő vágás. Rand hátralépett, és ismét hárított. Érezte, hogy a bensőjében megmoccant valami. Jókedve támadt. Tam következő támadásakor azonban ösztönei szavának engedve két kézzel akarta megragadni a felemelt kardot.

Csak hát, már nem volt két keze, mint régen. Emiatt nem is tudta olyan erővel szorítani a markolatot, mint ahogy kellett volna. Amikor összecsattant a két penge, Tam vágása majdnem kicsavarta a kardot Rand kezéből.

Az ifjú összeszorította a fogát, és hátralépett. Vajon mit szólna Lan, ha meglátná, hogy az egyik tanítványa ilyen csapnivalóan vív? Mégis mit mondana! Hát azt, hogy „Rand, kerüld a közelharcot. Ne húzd ki a kardodat! Nem tudnál nyerni. Többé már nem”

Tam a következő pillanatban jobb kéz felől színlelt támadást. A kard azonban irányt változtatott, és a másik oldalról kapta telibe a fia combját. Rand eltorzult arccal táncolt hátrébb. Tam csúnyán eltalálta. Az idős férfi nem volt a visszafogott érintések híve. Minden erejét beleadta a vágásokba.

Mikor is fordult elő utoljára, hogy Rand olyasvalakivel gyakorolt, aki hajlandó lett volna megütni? Túl sokan gondolták róla, hogy törékeny üvegből van. Lan nem tartozott közéjük.

Az ifjú ellentámadásba ment át. „A vaddisznó leront a hegyoldalon” vágássorával próbálkozott. Néhány pillanatra sikerült meghökkentenie Tamot, ám az idősebb férfi lapos vágása újra kis híján kicsavarta Rand szorításából a kardot. A hosszú pengéjű, hosszú markolatú fegyvereket a kardmesterek számára fejlesztették ki. Egy kézzel csak a legnagyobb nehézségek árán lehetett rendesen megtartani őket.

Az ifjú felmordult. A beidegződése azonban még most is túlságosan erős volt. Olyan testhelyzetet vett fel, ahol mind a két kezére szüksége lett volna a sikereses mozdulatsorhoz. Elrontotta. Mostanra már nagyon is tisztában volt azzal, hogy fél kézzel milyen az élet. Legalábbis a hétköznapok során. Amióta elveszítette a kezét, még egyetlen alkalommal sem gyakorolta a vívást, pedig már régen elszánta magát erre.

Ilyen lehetett, ha egy széknek hiányzik az egyik lába. Ha valaki gondosan odafigyelt rá, akkor a csonka széken is lehetett egyensúlyozni. Csak éppen nem esett kényelmes ülés rajta. Rand ennek ellenére elszántan küzdött. Újabb és újabb kardformákkal próbálkozott, ám éppen csak hogy képes volt elhárítani Tam támadásait.

Mégis mi a fenéért pocsékolta erre az idejét? Többé már úgysem vívhat. Akkor meg miért ügyetlenkedett itt a gyakorlótéren? Semmi értelme sem volt a vívásnak. Megfordult, letörölte az izzadságot a homlokáról, és levette a kabátját. Ismét támadni próbált. Óvatosan lépkedett a letaposott füvön, de Tam ismét fölébe kerekedett. Kis híján leverte a lábáról.

Annyira értelmetlen ez az egész! Mi értelme volt egy kézzel vívni? Csak van valamilyen más módszer? Miért...

De hát Tam is fél kézzel vívott!

Rand habozás nélkül tovább védekezett, ám most már elsősorban az ősz hajú férfit figyelte. Az apja régebben bizonyára gondosan felkészült arra is, hogy csak egy kézzel vívhat. Ez világosan érződött a mozdulataiból. Abból, ahogy ösztönösen sem próbálta meg bekötözött kezével is megragadni a markolatot. Jobban belegondolva Randnek is lett volna ideje arra, hogy begyakorolja az egykezes mozgássorokat. Nemcsak ideje, de értelme is. A kéz nagyon is sérülékeny testrésznek számított. Jó pár kardforma vette célba az ellenfél karját. Lan mindig is azt mondta, hogy váltott kézzel kell gyakorolni. Lehet, hogy az egykezes vívás jelentette volna a következő lépést. .

– Engedd el, fiam! – figyelmeztette Tam.

– Mit engedjek el?

– Engedj el mindent! – kiáltotta Tam, és már jött is a támadása. Árnyékok cikáztak át a lámpások fénysugarain. Rand keresni kezdte az ürességet. Az érzelmei beleolvadtak a lángnyelvbe. Kiürült, és ettől újra ép lett.

A következő csapás majdnem bezúzta a fejét. Káromkodva felvette a „Gém a nádasban” testtartását, úgy ahogy arra Lan megtanította. A magasba tartott pengével akarta hárítani a következő vágást. Csakhogy ismét a hiányzó kezével akarta megragadni markolat alját. Egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy egyetlen este leforgása alatt levetkőzze magáról a hosszú évek felkészülésével kialakított beidegződéseket!

Mindent el kell engedni.

Szél támadt a mezőn. Magával hozta a haldokló világ illatait. A moha, a penész és a rohadás szagát.

A moha élt. A penész is eleven dolog volt. Ahhoz, hogy egy fatörzs elrohadhasson, igenis életre volt szükség. Ha valaki elveszíti az egyik kezét, attól még férfi marad. Ha csak egyetlen kézzel is szorítja a kardját, még mindig veszélyes lehet az ellenfelére.

Tam ekkor a „Sólyom lecsap a nyúlra” vágásaival próbálkozott. Ez rendkívül agresszív kardformának számított. A penge meglendült és az idősebb férfi Randre rontott. Az ifjú azonban mintha csak néhány pillanattal előre látta volna azt, ami történni fog. Talán saját magát bámulta, ahogy felemelte a kardot, hogy kivédje a támadást. A kiválasztott mozdulat azonban azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy képtelen lesz egyensúlyban tartani pengét, most hogy már csak egyetlen kézzel markolhatta a fegyvert. Azt is látta, ahogy Tam majd végigfuttatja a pengéjét az ellenfele fegyverén, mert úgy oldalra nyomva kifordíttatja a kardot Rand szorításából. Pontosan tisztában volt azzal is, hogy az apja utána visszarántja a pengéjét, és ez a támadás már kivédhetetlenül rázúdul Rand nyakára.

Tam kardja persze mozdulatlanná dermed, mielőtt hozzáérne a nyakához. A fia azonban így is elveszítené ezt az összecsapást.

Mindent el kell engedni.

Megváltoztatta a fogást a markolaton. Nem gondolkozott azon, hogy miért tett így. A megoldás nagyon is helyénvalónak tűnt. Amikor Tam már közel ért hozzá, Rand oldalra tartotta a bal karját, hogy stabilabb legyen az egyensúlya, miközben oldalra vágott a karddal. A két fegyver összecsapódott. Tam pengéje végigsiklott a fia kardjának az élén. A ferdén tartott fegyver azonban nem fordult ki az ifjú markából, csupán elvezette a nagy erejű vágást. Az idősebb férfi persze azonnal visszarántotta a fegyverét. Úgy, ahogy arra Rand számított. A penge belemart az ifjú könyökébe.

Csakhogy nem a fegyvert markoló karját kapta el, hanem a másikat. Azt a haszontalant. Ami ezek szerint nem is volt annyira haszontalan. Nagyon is jól kivédte a fakard csapását, bár a csattanást követő fájdalom valósággal végigdübörgött Rand karján.

Tam megdermedt. Tágra nyílt a szeme. Kezdetben csak azért, mert meglepődött, hogy a fia kivédte a vágást, utána viszont már azért aggódott, hogy olyan kegyetlenül nagy ütést mért Rand karjára. Lehet, hogy megrepesztette a csontját.

– Rand – szólalt meg az idős férfi –, én...

Az ifjú hátralépett. Fájó karját elrejtette a háta mögött, és megemelte a kardot. Mélyen beszívta magába a megsérült, de még mindig élő világ illatait.

Támadásba lendült. A „Jégmadár lesújt a csalánra”. Rand nem tudatosan választotta ezt a formát. Magától történt. Talán a testtartása miatt tűnt mindez a megfelelő folytatásnak. Ahogy ott állt maga elé nyújtott karddal, egyik karjával a háta mögött. Ebből a testtartásból kézenfekvőnek tűnt támadást indítani.

Tam elhárította a vágást. Feszülten figyelve oldalra mozgott a barna fűben. Rand maga is oldalra lendült. Könnyedén magára öltötte a következő kardforma helyes tartását. Már nem próbálkozott meg azzal, hogy befogja a fülét az ösztönei szava elől. A teste megtette, amit elvárt tőle. Körbevette a biztonságot jelentő semmi. Nem volt semmi szükség amiatt aggódni, hogy mindez miként volt lehetséges.

Most már valóban komolyra fordult a küzdelem. A kardok hangosan csattogtak. Rand a háta mögött tartotta a sérült kézét, és valósággal érezte, hogy mi lesz a következő, megfelelő vágása. Nem volt olyan jó vívó, mint azelőtt. Nem is lehetett volna olyan. Bizonyos kardformákat most már képtelen lett volna végigvinni, ráadásul pedig egy kézzel nem tudott olyan nagy erőt kifejteni, mint régen kettővel.

Ennek ellenére megbirkózott Tammal. Legalábbis valamennyire. Bármilyen tapasztalt vívó azonnal felismerte volna, hogy kettőjük közül melyikük a tapasztaltabb harcos. A megfigyelő azt egészen biztosan meg tudta volna mondani, hogy a két küzdő közül, melyik volt előnyösebb helyzetben. Tam kétségtelen előnyt élvezett. Rand ugyan fiatalabb és erősebb volt nála, de az apja egyszerűen kikezdhetetlennek tűnt. Az ifjú biztosra vette, hogy Tam rengeteg időt töltött az egykezes vívás begyakorlásával.

Nem törődött ezzel a ténnyel. Az ilyenfajta összpontosítás… hogy mennyire hiányzott ez a képesség! Rengeteg dolog miatt kellett aggódnia. Hatalmas teher nehezedett a vállára. Képtelen volt időt szakítani egy olyan egyszerű dologra, mint egy gyakorlópárbaj. Most viszont megtalálta azt, amit keresett. Valósággal belevetette magát az ürességbe.

Egy ideig nem ő volt az Újjászületett Sárkány. Még csak nem is az apjával gyakorló fiú. Tanítványként tanult a mesterétől.

Az összpontosítás hozzásegítette egy fontos felismeréshez. Nem számított, hogy mennyit fejlődött. Nem volt jelentősége annak sem, hogy milyen sok mindenre emlékezett vissza. Még mindig rengeteg dolog elsajátítása várt rá.

Még sokáig vívtak. Rand nem is számolta, hogy ki hány összecsapás során győzött. Belevetette magát a küzdelembe, és élvezte a harc békéjét. Végül azon kapta magát, hogy teljesen kimerült. Ez nagyon kellemes érzés volt. Mostanában állandóan úgy érezte magát, mintha kizsigerelték volna. Ezzel szemben ebben a pillanatban a jól végzett munkával járó fáradtságot érezte.

Az izzadságban fürdő ifjú magasba emelt karddal jelezte Tamnak, hogy ennyi elég volt. Az apja hátralépett, és felemelte a fegyverét fülig érő szájjal vigyorgott.

A közeli lámpák tövében álló, maroknyi őrző tapsolni kezdett. Nem volt nagy a nézősereg, csupán hat férfi, de Rand nem is vette észre, hogy ott vannak. A hajadonok tisztelgésképpen a magasba emelték a lándzsájukat.

– Hatalmas súly nehezedett rád, igaz? – kérdezte Tam.

– Milyen súlyról beszélsz? – nézett rá a fia.

– Ami az elveszített kezed miatt nehezedett rád.

Rand a kézcsonkra nézett.

– Igen. Azt hiszem, súlyos teher volt.

Tylin titkos folyosója levezetett a kertbe. Egy rendkívül keskeny nyílásban ért véget, nem is olyan messze attól a helytől, ahol Mat elkezdett felmászni a falra. Hason csúszva kimászott, majd letörölte a port a válláról és a térdéről. Felegyenesedett, és hátrahajtott fejjel felnézett a magasba, az erkélyre. Az előbb felmászott oda, az épület tetejére. Most meg a palota bendőjén keresztül jutott ki ide. A dolognak egészen biztosan megvolt a maga filozófiai mélysége. Lehet, hogy a legutóbbi kaland nagy tanulsággal bírt. Például azzal, hogy Matrim Cauthon jobban teszi, ha szétnéz, hogy nincsenek-e titkos bejártok, mielőtt úgy döntene, hogy felmászik egy feneette négyemeletes épület falára.

Nesztelen léptekkel elindult a kertben. A növények igencsak betegnek látszottak. Ezeknek a páfrányoknak mostanra már sokkal nagyobbra kellett volna nőniük. A fák meg olyan csupaszul virítottak, mint egy aiel hajadon az izzasztósátorban. Persze cseppet sem volt meglepő a felfedezés. Olyan gyorsan fonnyadozott a világ, mint odahaza Bel Tine idején az a legény, akinek nem volt kit táncba vinnie. Mat biztosra vette, hogy ezért Rand a hibás. Rand vagy a Sötét Úr. Az ifjú úgy érezte, hogy az élete során felmerülő valamennyi nehézségért vagy az egyik, vagy a másik a felelős.

Ezek a feneette kavargó színek... A moha még élt. Mat ugyan még sohasem hallott arról, hogy bárki is mohával díszítette volna a kertjét, de arra meg mert volna esküdni, hogy az itteniek mintákat kialakítva növesztettek mohát a sziklákon. Úgy tűnt, hogy mostanában, amikor minden elpusztult, a kertészek azt használtak, amit csak tudtak.

Eltartott egy jó darabig, amíg az elszáradt bokrok között lopakodva, a kihalt virágágyások között nesztelenül lépdelve végre megtalálta Tuont. Arra számított, hogy a felesége valahol szépen csendben üldögél, és mélázva bámul maga elé. Igazából nem tudta volna megmondani, hogy miért is számított erre.

Lekuporodott egy hatalmas páfrány mellé. A Tuon körül kört alkotó, vagy tucatnyi Halottvirrasztó gárdista így nem vette észre. Az ifjú nő a küzdőformák mozgássorait gyakorolta. A körülötte ragyogó lámpásokból különös, cseppet sem lobogó, kékes világosság áradt. Valami égett bennük, ám ez még csak nem is hasonlított a hétköznapi lángnyelvre.

A fény megvilágította Tuon puha, bársonyosan sima bőrét. Pont olyan volt a színe, mint a jó termőföldnek. Oldalt mélyen felmetszett ruhát, egy halvány színű a'solmát viselt. A hasítékon jól látszott kék nadrágja. Tuon meglehetősen karcsú volt. Matt egyszer elkövette azt a hibát, hogy ebből arra következtetett, seanchan lány biztos törékeny. Hát nem volt az.

Most már, hogy nem kellett rejtőzködnie, ismét előírásos módon kopaszra borotváltatta a fejét. Bármilyen furcsának is tűnhetett, de nagyon is jól állt neki a borotvált fej. A lámpások kék izzásában most a pusztakezes küzdelem formagyakorlatait vette sorra. Csukva volt a szeme. Úgy tűnt, mintha a saját árnyékával küzdött volna.

Mat nagyon nem szerette a pusztakezes küzdelmet. Az ember sokkal többre ment egy jó késsel, vagy éppen az ashandareijel. Minél messzebb tudja tartani magától a fickót, aki meg akarja ölni, annál jobb. Tuonnak azonban se késre, se lándzsára nem volt szüksége. A fiatal nő határozott mozdulatait látva, Mat nagyon is felismerte, milyen szerencséje is volt azon az éjszakán, amikor foglyul ejtette. A seanchan nő puszta kézzel is gyilkos harcos volt.

Tuon mozgása lelassult. A keze lágy mintát írt le a teste előtt, miután villámgyorsan oldalra vágott vele. Mélyen beszívta a levegőt, miközben a két karja elmozdult egyik oldalra. Elfordult az egész testével.

Szerette Mat a feleségét? Az ifjú igencsak nyugtalanná vált a kérdés miatt. Hetek óta csak ez foglalkoztatta. Ott motoszkált az elméje mélyén, mint a gabonás zsák alját rágcsáló patkány. Hogy a csudába történhetett meg, hogy Matrim Cauthon kénytelen volt feltenni magának ezt a kérdést? Hiszen ő sosem aggódott az ilyesmi miatt. Matrim Cauthont mindig az a lány érdekelte, aki éppen az ölében ült, meg az, hogy milyen szám jelenik meg a következő kockadobás után. A szerelemhez hasonló dolgok sokkal jobban illettek volna az ogierekhez, akiknek még arra is jutott idejük, hogy csendben leülve figyeljék, ahogy megnőnek a fák.

Mégiscsak feleségül vette. Á, ez csak véletlen volt. Vagy talán nem? Azok a fényverte rókák megmondták, hogy el fogja venni. A lány pedig hozzájött feleségül. Még mindig nem tudta, hogy miért. Talán azok miatt az előjelek miatt, amelyekről Tuon állandóan fecsegni szokott? Kettőjük kapcsolata sokkal inkább egy szerencsejátékra, mint egy érzelmes történetre emlékeztetett. Mat ugyan imádott játszani, ám csakis azért vett kockát a kezébe, hogy nyerjen. Az udvarlása során Tuon keze volt a nyeremény. De most már, miután megnyerte, mégis mitévő legyen vele?

A seanchanok császárnője folytatta a gyakorlást. Úgy mozgott, mint a nád a szélben. Először az egyik irányba hajolt, utána meg hullámzó mozdulattal ellépett a másik oldalra. Az aielek táncnak hívták a harcot. Vajon mit gondolnának erről itt? Tuon legalább olyan kecsesen mozgott, mint bármelyik aiel. Ha a küzdelem valóban tánc volna, akkor a legtöbbhöz egy harsogó ivó zabolátlan muzsikája szolgáltatná a zenét. Amit viszont most látott, abban mintha csak egy mesterdalnok ívelő dallama öltött volna testet.

Tuon mögött valami mozgott a sötétben. Mat megdermedt, és a tekintetét az árnyak közé fúrta. Semmi gond, csak az egyik kertész járt ott. Teljesen hétköznapi külsejű fickó, kalappal a fején. Himlős volt a képe. Nem mintha számított volna. Mat már nem is törődött vele. Előbbre hajolt, hogy jobban megnézhesse magának Tuont. Boldogan elmosolyodott látva gyönyörű feleségét.

Mégis mit keres ilyenkor egy kertész kint a kertben? – gondolta. – Milyen furcsa fickó lehet.

Újra a kertész felé fordult, de alig találta meg. A férfi átlépett a Halottvirrasztó Gárda két tagja között. Azok nem is törődtek vele. Matnek sem kellene a kertésszel foglalkoznia. Biztosan mindenki bízott a közeledőben...

Benyúlt az ingujja alá, és előhúzott egy kést. Üres elmével magasba emelte a fegyvert. Ahogy a keze felemelkedett, egészen halkan végigsimított egy ágat.

Tuon szeme abban a pillanatban kinyílt. A tekintete a félhomály dacára is azonnal megtalálta Matet. Látta, ahogy a férje dobni készült a kést.

Utána pedig Tuon a háta mögé pillantott.

Mat keze előrelendült. A pörögve szálló fegyver kékesen csillant fel a lámpások fényében. Talán egyujjnyira süvített el Tuon álla mellett. A kertész elejtette a kését, amikor Mat pengéje a vállába fúródott. Feljajdult, és hátratántorodott. Mat igazából a torkát szerette volna eltalálni, de nem akarta megkockáztatni, hogy megsebesítse Tuont.

A felesége természetesen most sem engedelmeskedett a józan ész hangjának. Ahelyett, hogy elfutott volna, a támadója felé vetette magát. Megpróbálta torkon ragadni a fickót. Ezt látva Mat elmosolyodott. Sajnos azonban az orgyilkosnak éppen elég ideje maradt arra, hogy hátraugorjon és átcsússzon az elképedt Halottvirrasztó gárdisták között. Tuon nem volt elég gyors. Mat második tőre a támadó lába helyén vágódott a földbe, amikor az ismeretlent egyszerűen elnyelte a sötétség.

A következő pillanatban három férfi vetette magát Matre. Már ha férfinak lehet tekinteni az olyan alakokat, akiknek a testsúlya külön-külön is felért volna egy kisebb házéval. Belenyomták az arcát a száraz földbe. Az egyik rátaposott a csuklójára, a másik pedig kitépte az ashandareit a kezéből.

– Megálljatok! – harsogta Tuon. – Engedjétek el! A másikat kapjátok el, ostobák!

– Milyen másikat, felséged? – kérdezte az egyik testőr. – Nem volt itt másik!

– Akkor kinek a vére ömlött oda? – kiáltotta Tuon, és a földön sötétlő vérfoltra mutatott. Az orgyilkos vérére. – A Hollók Hercege észrevette azt, amit ti nem. Kutassátok át a környéket!

A Halottvirrasztó gárdisták lassan leszálltak Matről. Az ifjú halkan felnyögött. Mivel etetik ezeket az alakokat? Téglával? Mat nem ragaszkodott ahhoz, hogy mindenki hajbókoljon előtte, és fenségednek szólítsa, de azért legalább az alapvető udvariasság formáira ügyelhettek volna. Mert akkor egész biztosan nem ült volna senki sem a hátára.

Feltápászkodott, majd az egyik Halottvirrasztó felé nyújtotta a kezét. A harcos arcán több volt a forradás, mint a bőr. Mat kezébe nyomta az ashandareit, utána pedig már mozdult is, hogy segítsen átkutatni a kertet.

Tuon a legnagyobb lelki nyugalommal összefonta a karját a mellén.

– Úgy döntöttél, hogy nem sietsz különösebben visszatérni hozzám, Matrim.

– Mit nem siettem el... fenébe is! Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek! Nincs itt szó semmi visszatérésről hozzád! A magam ura vagyok!

– Azzal áltatod magadat, amivel csak akarod – válaszolta a nő, majd a válla fölött elnézett abba az irányba, ahol a Halottvirrasztók nyüzsögtek a bokrok között. – De akkor is ragaszkodom a jelenlétedhez. Fontos vagy a birodalomnak, és nekem is feladataim vannak a számodra.

– Odavagyok a boldogságtól – mérgelődött Mat.

– Mi támadott rám? – kérdezte Tuon halkan. – Egészen addig nem vettem észre, amíg fel nem hívtad rá a figyelmemet. A testőreim az egész birodalom legjobb harcosai. Egyszer szemtanuja voltam annak, hogy Daruo puszta kézzel elkapott egy nyílvesszőt a levegőben. Barrin pedig nem akarta megengedni, hogy valaki rám leheljen, mert arra gyanakodott, hogy az illető méreggel teli szájú orgyilkos. Igaza volt.

– Szürke gyilkosoknak hívják őket – magyarázta Mat, és megborzongott. – Feneette, elképesztő módon hétköznapinak tűnnek. Borzasztóan nehéz észrevenni őket. Képtelenség rájuk összpontosítani.

– Szürke gyilkosok – töprengett Tuon. – Újabb és újabb mesék válnak valósággá. Mint a trallokjaid.

– Trallokok tényleg léteznek, Tuon. A fényverte...

– Tudom, hogy a trallokok léteznek! – ellenkezett a nő. – Már miért gondolnám azt, hogy csak kitaláltad őket?

Szúrós pillantást vetett a férjére. Mintha azt akarta volna kiprovokálni, hogy Mat a szemére vesse, azelőtt milyen gyakran erősködött arról, hogy a trallokok csupán egy gyerekmese szereplői.

– Úgy tűnik, hogy ez a szürke gyilkos sem a képzelet szüleménye. Nincsen más magyarázatom arra, hogy az őreim miért engedték át.

– Én persze kellőképpen megbízom a Halottvirrasztó Gárdában – válaszolta Mat, miközben savanyú arccal dörzsölni kezdte a vállát azon a ponton, ahol az egyikőjük beletérdelt. – Van itt viszont valami, amit nem tudok, Tuon. Galgan tábornok megpróbál megöletni téged. Lehet, hogy lepaktált az ellenséggel.

– Nem gondolja komolyan, hogy meg akar gyilkoltatni – legyintett Tuon.

– Elment a fényverte eszed? – csattant fel Mat.

– Te meg tényleg ennyire átokverte módon ostoba vagy? – vágott vissza a nő. – A tábornok csupán itteni orgyilkosokat fogadott fel! Nem igazi merénylőket!

– A szürke gyilkos is idevalósi! – figyelmeztette Mat. Ezzel sikerült véget vetnie a veszekedésnek.

– Kivel fogadtál a szemed világában?

Fényre! Mi ütött itt mindenkibe? Mire fel ez a nagy kérdezősködés?

– Egy elég nehéz időszakon sikerült túljutnom – válaszolta Mat. – Életben maradtam, és csakis ez számít.

– Értem. És megmentetted a nőt? Azt, akit meg kellett mentened?

– Erről meg honnan a csudából tudsz?

Nem kapott választ. Végül azért Tuon csak megszólalt.

– Úgy döntöttem, hogy nem leszek féltékeny. Nagyon szerencsés vagy. Így félszeműen még jobban is nézel ki. Azelőtt túl csinos voltál.

Mi az, hogy túl csinos? A Fényre! Ez meg mégis mit jelentsen?

– Én is nagyon örülök, hogy újra látlak – mondta inkább. Várt pár pillanatig. – Általában, ha valaki ezekkel a szavakkal fordul feléd, akkor az illendőség úgy kívánja, hogy válaszolj neki. Például azt, hogy te is mennyire örülsz annak, hogy láthatod.

– Most már én vagyok a császárnő – figyelmeztette Tuon. – Én nem várok mások visszatérésére, és nem örülök, amikor valaki újra itt van. Számítunk a visszatérésetekre, mivel ezzel szolgáltok engem.

– Te aztán nagyon értesz ahhoz, hogy kimutasd, ha szeretsz valakit. Ennek ellenére pontosan tudom, hogy mit érzel irántam.

– Tényleg? Hogyan?

– Hátranéztél a vállad fölött.

A seanchan megcsóválta a fejét.

– Már egészen el is felejtkeztem arról, hogy te az elképesztő semmitmondás nagymestere vagy, Matrim.

– Amikor megpillantottál, ahogy ott álltam tőrrel a felemelt kezemben... amivel mintha csak célba vettelek volna, akkor nem riasztottad az őreidet – magyarázta az ifjú. – Nem tartottál attól, hogy azért jöttem, mert meg akarlak ölni. Hátranéztél a vállad fölött, hogy lásd azt, amit célba vettem. Azt hiszem, ennél kedvesebb gesztusra egyetlen férfi sem számíthat a nőktől. Kivéve, ha szeretnél egy időre az ölembe ülni...

Nem kapott választ. A Fényre, csak úgy áradt belőle a hidegség. Most akkor minden megváltozik? Csak azért, mert ő a császárnő? Lehet, hogy Mat már el is veszítette a feleségét? Ugye nem?

Furyk Karede, a Halottvirrasztó Gárda kapitánya nemsokára már ott állt mellettük. Musenge is felbukkant a háta mögött. Karede képét látva az ember azt hihette volna, hogy most tudta meg, porig égett a háza. A többi Halottvirrasztó idegesen tisztelgett a parancsnoknak, és megpróbálták a lehető legkisebbre összehúzni magukat.

– Császárnő, szégyennel eltelve lesütöm a szememet! – kiáltotta a kapitány, és hasra vetette magát Tuon előtt. – Beállok azok sorába, akik csalódást okozva neked, véget vetettek saját életüknek, mihelyt megérkezik az új osztag, hogy átvegye az őrségem.

– Engem szolgáltok az életetekkel – figyelmeztette Tuon. – Az enyém az életed, és addig nem vethetsz véget neki, amíg arra engedélyt nem adok. Az orgyilkos nem evilági lény volt, hanem az Árnyék teremtménye. Nem sütöd le szégyennel eltelve a szemedet. A Hollók Hercege megtanít arra, hogyan lehet felismerni az ilyen szörnyeket, és akkor többet nem fognak tudni meglepni.

Mat nagyon is biztosra vette, hogy a szürke gyilkosok ugyanúgy evilági lények voltak, mint a trallokok és az enyészek. Valamiért mégis úgy érezte, hogy nem volna túl célszerű erre az apróságra felhívnia Tuon figyelmét. Ezenfelül nagyon is odafigyelt arra, amit a felesége mondott.

– Hogy mit fogok csinálni? – kérdezte Mat.

– Tanítod őket – válaszolta Tuon halkan. – Te vagy a Hollók Hercege. Ez is a kötelességed része.

– Azt hiszem ideje megbeszélnünk pár dolgot! – ellenkezette az ifjú. – Képtelen leszek elviselni, hogy mindenki „fenségednek” szólítson, Tuon. Egyszerűen képtelenség.

Megint hiába várt a válaszra. A felesége némán figyelte a kertet átkutató testőröket. Szemmel láthatóan nem akaródzott visszamennie a palotába. Végezetül Karede újra odajött hozzájuk.

– Fényességes Úrnő, nyomát sem láttuk annak a lénynek a kertben. Az egyik emberem azonban vérnyomot talált a falon. Úgy vélem, hogy az orgyilkos elmenekült a városba.

– Nem valószínű, hogy ma éjjel újra próbálkozik – felelte Tuon. – Hiszen riadókészültségben vagyunk. A közjáték hírével ne zavarjuk meg az egyszerű katonákat és a testőröket. Értesítsétek a Hangomat arról, hogy az elterelő intézkedéseink értelmüket vesztették. Új módszereket kell alkalmaznunk.

– Igenis, császárnő – hajolt meg mélyen Karede.

– Most pedig menjetek távolabb, és vegyétek körbe ezt a területet! – folytatta a fiatal nő. – A páromnak szentelem a figyelmemet, aki azzal a kérelemmel fordult hozzám, hogy mutassam ki, mennyire szeretem.

– Nem szó szerint... – kezdte volna Mat, miközben a Halottvirrasztó gárdisták beleolvadtak a sötétbe.

Tuon alaposan megnézte magának az ifjút, miközben elkezdett levetkőzni.

– A Fényre! – kiáltotta Mat. – Te komolyan gondoltad?

– Nem fogok az öledbe ülni – válaszolta a nő, miközben elkezdte kihúzni az egyik karját a ruha ujjából. Mat megpillantotta a kebleit. – Ezzel szemben talán megengedem neked, hogy te ülj az én ölembe. Ma éjjel megmentetted az életemet. Ez egészen különleges bánásmódra jogosít fel. Arra...

Elakadt a hangja, amikor Mat megragadta és megcsókolta. A nő valósággal megdermedt a meglepetéstől.

Pont a Fényverte kertben! – gondolta Mat. – Úgy, hogy közben körbevesznek a katonái. Mindent hallani fognak. Viszont, ha ez a nőszemély arra számított, hogy Matrim Cauthonnak inába száll a bátorsága, akkor most felkészülhet egy jókora meglepetésre.

Kicsivel hátrébb húzta a fejét. Összesimult a testük. Mat örömmel látta, hogy a felesége levegő után kapkod.

– Nem leszek a játékszered! – figyelmeztette szigorúan a császárnőt. – Ne is számíts rá, Tuon. Ha bármi ilyesmire készülsz, nem árt, ha tudod, hogy akkor itt hagylak. Ezt jól jegyezd meg, Néha tényleg bolondot csinálok magamból. Tylin mellett igazi fajankó voltam. Melletted viszont már nem leszek az.

Tuon felemelte a kezét, és meglepő gyengédséggel végigsimította a férje arcát.

– Nem mondtam volna ki az eskü szavait, ha azt gondoltam volna, hogy te csupán egy játék vagy. Egy félszemű férfit különben sem lehetne játékszernek tekinteni. Jó pár csatában részt vettél. Ez most már nyilvánvaló annak, aki rád pillant. Nem fogják azt gondolni, hogy bolond volnál. Egy játékot semmire sem tudnék használni, helyette lesz egy hercegem.

– De szeretsz engem? – nyögte ki végre Mat, amit már rég meg akart kérdezni.

– A császárnő nem ismeri a szerelmet – felelte Tuon. – Nagyon sajnálom. Azért vagyok veled, mert erre utasítottak az előjelek, így aztán majd a közreműködésed révén örökössel ajándékozod meg Seanchant.

Mat úgy érezte, hogy megnyílt a föld a lába alatt.

– Mindazonáltal – folytatta a felesége – talán nem követek el hibát, ha beismerem, hogy... örülök, hogy itt vagy velem.

Nos – gondolta Mat – azt hiszem, ennyivel is beérhetem. Egyelőre.

Újra megcsókolta a feleségét.

Tizenhatodik fejezet

Sikító némaság

Loial, Halan fiának, Arentnek a fia titokban mindig is hebehurgya szeretett volna lenni. Az emberek egész egyszerűen lenyűgözték. Ezt soha nem próbálta meg eltitkolni. Szinte biztosra vette, hogy a legtöbb barátja tisztában volt ezzel a ténnyel. Persze nem lehetett egészen bizonyos a dologban. Elképesztette az a sok dolog, amit az emberek eleresztettek a fülük mellett. Loial egész nap beszélhetett hozzájuk, de csak azért, hogy utána rájöjjön, a szavainak legfeljebb a felét hallották. Talán azt gondolták, hogy valaki csak a száját járatja? Nem azért beszél, hogy a többiek odafigyeljenek a mondanivalójára?

Ezzel szemben ő maga nagyon is ügyelt arra, hogy miről beszélnek az emberek. Minden egyes szavukból fontos dolgokat tudott meg róluk. Az ember olyan, mint a villámcsapás. Valami nagyot villan, mennydörgés támad, érződik az erő és az energia. Aztán már végük is. Mit érezhet egy ilyen lény?

Bizony hebehurgyák. Persze akadtak dolgok, amit éppen az ilyen kapkodó kis lényektől lehetett megtanulni. Loial néha már kezdett azon töprengeni, hogy nem vitte-e véletlenül túlzásba az ilyesfajta dolgok megtanulását.

Ebben a pillanatban határozott léptekkel haladt a túlságosan is csendes erdőben. Erith ott jött az oldalán. Rengeteg ogier vette körbe kettőjüket. Vagy hosszú nyelű fejszét tartottak a vállukon, vagy jókora késeket szorongattak a kezükben, miközben a harcvonal felé meneteltek. Erith füle megrándult. A nő nem volt ugyan fadalnok, de akkor is érezte, hogy ezek a fák nem voltak rendben.

Rettenetes, nagyon is rettenetes volt mindaz, ami körülfogta az ogiereket. Loial ugyanúgy képtelen lett volna szavakba önteni, hogy milyen érzés árad az egészséges fák ligetéből, mint ahogy azt sem lehet megmagyarázni, hogy pontosan milyen érzületeket is kelt a bőrünket végigsimító szellő. Az egészséges fák egészen egyszerűen olyanok voltak, mint amilyennek lenniük kellett. Áradt belőlük a reggeli eső illata. Meg valamilyen hang. Illetve nem is hang, hanem sokkal inkább egy dallam. Amikor énekelt hozzájuk, akkor azon kapta magát, hogy valósággal elmerült a fákból áradó tökéletességben.

Ezekből a fákból azonban eltűnt mindaz, ami jó és szép volt! Közelebb érve hozzájuk mégis, mintha csak meghallott volna valamit. A sikító némaságot. Nem hang volt ez, hanem sokkal inkább egy érzés.

Az ogierek előtt harc tombolt az erdőben. Elayne királynő seregei megfontoltan visszavonultak kelet felé. Kihátráltak a fák közül. Kis híján már elérték Braem erdejének határvonalát. A síkságon majd erőltetett menetben megindulnak a hidak irányába. Átkelnek rajtuk, és utána felégetik őket. A katonák a vízparton állva gyilkos sortüzeket zúdítanak az átkeléssel próbálkozó trallokokra, ha majd azok is hidat ácsolnak, hogy átjussanak a túlsó partra. Bashere abban reménykedett, hogy sikerül kellő mértékben lecsökkenteniük az ellenség létszámát az Erinin partján, mielőtt továbbhaladnának kelet felé.

Loial biztosra vette, hogy mindez majd lenyűgöző tartalommal tölti meg a könyvét, ha egyszer majd megírja. Ha valaha is képes lesz még írni. A füle a fejére lapult, amikor felzendült népe harci dala. Csatlakozott a többiekhez. Örült a hátborzongató éneknek. Halálról és vérontástól szólt a dal. Boldog volt, mert a hangjuk megtöltötte a fák elviselhetetlen csendjét.

Futásnak eredt, akárcsak a többiek is. Erith most sem maradt le az oldaláról. Loial hatalmas léptekkel rohant. A fejszéjét magasan a feje fölé emelte. A fejéből szertefoszlottak a gondolatok. Elöntötte a harag, a vak düh. Gyűlölte a trallokokat. A szörnyszülöttek nem csak meggyilkolták a fákat, elorozták a fák békéjét.

Halálról és vérontástól zengett a dal.

Loial elsőként érte el a trallokok hordáját. Mennydörgő hangon énekelve lesújtott rájuk a fejszéjével. Erith és a többiek máris felsorakoztak mellé. Megállították a bekerítéssel fenyegető trallokok támadását. Loial nem készült arra, hogy mindenkinél hamarabb szálljon harcba. Mégis ő vezette az ogierek rohamát.

Lecsapott egy bakfejű trallokra. Vállból lemetszette a karját. A szörnyszülött üvöltve térdre zuhant. Erith arcba rúgta, és a trallok hátrazuhant, őrjöngő társai lába elé.

Loial egy pillanatnyi szünet nélkül tovább zengte a dalt. Halálról és vérontásról énekelt. Hadd hallja mindenki! Legyenek a fültanúi! Újra és újra meglendült a fejsze. Nem volt ez más, mint amikor holt fát aprítottak. Halott, rohadó, iszonyatos fát. Erithtel együtt felzárkóztak a tiszteletre méltó Haman oldalára. Az idős Ogier füle a fejére tapadt. Zabolátlan vadság áradt belőle. A mindig békés, idős Haman dühöngött. Őt is elfogta az őrjöngés.

A fehérköpenyek eddig igen nagy bajban voltak. Az ogier felmentő sereg azonban lehetővé tette, hogy visszavonuljanak. Tántorogva átadták a helyüket a megmentőiknek.

Loial hangosan dalolt. Harc közben bömbölt és gyilkolt. Olyan fejszével csapott le a trallokokra, amelyet azért kovácsoltak, hogy fát vágjanak vele. Sohasem húst. A fa megmunkálása alázatos, tiszteletre méltó feladat volt. Most viszont... most gyomot irtottak. Mérgező gazt. Fojtogató indákat.

Teljesen átengedte magát a dalnak. Halálról, vérontásról szólt az ének. Egyre csak ütötte az ellenséget. A trallokok kezdtek megrémülni. Látta guvadó szemükben az iszonyatot. Ez a felfedezés boldogsággal töltötte el. A szörnyszülöttek túlságosan is hozzászoktak ahhoz, hogy az ellenfeleik csupán aprócska emberek voltak.

Most viszont olyan lények támadtak rájuk, akik voltak akkorák, mint ők. Hangosan acsarkodtak, vicsorogtak, miközben meghátrálásra kényszerültek az ogierek vonala elől. Loial újra és újra lesújtott. A súlyos penge lemetszette a karjukat, széthasította testüket. Beerőltette magát két medvefejű trallok közé. Záporozó ütéseket mért rájuk a fejszével. Bömbölt a haragtól. Majd szétvetette a düh azért, ami a trallokok miatt a saját fajtájával történt. Az ogiereknek a stedding békéjét kellett volna élvezni. Az építkezés volt a feladatuk, meg az énekelés és a dolgok megnövesztése.

Ezt kellett volna tenniük, de mégsem tehették. Ezek miatt a… dudvák, gazok, kártevők miatt. Az ogierek arra kényszerültek, hogy gyilkoljanak. A trallokok miatt rombolók lettek az építőkből. A szörnyszülöttek arra kényszerítették az ogiereket és az embereket, hogy úgy viselkedjenek, mint ők. Közben pedig halálról és vérontásról szólt a dal.

Az Árnyék most rájöhet arra, hogy milyen veszélyes az őrjöngő ogier. Igenis képes harcolni, igenis képes gyilkolni. Ráadásul mindezt sokkal hatékonyabban teszik, ahogy azt bárki emberfia trallok vagy myrddraal el tudta volna képzelni.

Persze a trallokok szemében feltűnő rettegés már elárulta Loialnak, hogy az ellenségeik lassacskán kezdik megérteni ezt.

– A Fényre! – kiáltotta Galad, miközben társaival együtt elhátrált a tomboló küzdelemből. – A Fényre!

Az ogierek támadása egyszerre volt rettentő és lenyűgöző. A hatalmas termetű lények füle a fejükre simult, tágra nyílt a szemük és széles arcuk a vasüllőkre emlékeztetett. Mintha teljesen átalakultak volna. Semmivé foszlott a béketűrésük. Keresztülvágták magukat a trallokok sorain. Csapásaik alatt a földre hullottak a bestiák. Az ogierek második sora leginkább a nőstényekből állt. Hosszú késeikkel cafatokra hasogatták az ellenséget. Elpusztult az is, aki valahogy átvészelte az első sor támadását.

Galad eddig a trallokokat tartotta félelmetesnek. Igencsak ijesztő volt az állati és emberi arcvonások groteszk keveréke. Az ogierek most mégis sokkal jobban felzaklatták. A trallokok pusztán szörnyűségesek voltak... Az ogierek viszont eredetileg kedvesnek, halk szavúnak, barátságosnak mutatták magukat. Most viszont átengedték magukat az őrjöngésnek. Hangosan zengték rettenetes dalukat, és olyan fejszékkel csaptak le az ellenségükre, melyeknek a nyele hosszabb volt mint egy átlagos ember magasságága... A Fényre!

Galad intett a gyermekeknek, hogy vonuljanak vissza, majd gyorsan meggörnyedt, mert a közelben egy trallok vágódott be az egyik fa törzsébe. Néhány ogier megragadta a sebesült trallokokat, és a karjuknál fogva egyszerűen elhajították őket az útból. Mások szinte derékig vérben jártak. Olyan magabiztos mozdulatokkal szabdalták és vagdalták az ellenségeiket, mint ahogy a hentes feldolgozza a húst. Itt és ott néha egy-egy ogier is elesett. Bár nem viseltek vértezetet, a bőrük meglepően ellenállónak bizonyult.

– A Fényre! – zihálta Trom, és odatántorgott Galad mellé. – Láttál már valaha is ehhez foghatót?

A parancsnoka megrázta a fejét. Ennél egyenesebb választ nem is adhatott volna.

– Ha lenne egy egész seregünk ezekből a... – töprengett Trom.

– Ezek mind árnybarátok – lépett oda melléjük Golever. – Az Árnyék fattyai. Ehhez kétség sem férhet.

– Az ogierek ugyanolyan kevéssé árnyfattyak, mint ahogy én vagyok – válaszolta Galad hűvösen. – Nézd csak! Éppen lemészárolják a trallokokat.

– Csak várd ki a végét! Mindjárt ellenünk fordulnak! – ellenkezett Golever. – Meglátod...

Elhallgatott, és az ogierek harci dalát hallgatta. A trallokok egy hatalmas csapata megtört. Megkerülték az átkozódó myrddraalokat. Az ogierek azonban nem engedték őket elmenekülni. A hatalmas termetű, őrjöngő építők az ellenség után vetették magukat. Hosszú nyelű fejszéjükkel lesújtottak a lábukra. Magasba fröccsent a vér, ahogy a jajveszékelő trallokok a földre zuhantak.

– Tehát? – türelmetlenkedett Trom.

– Arról van szó... – töprengett Golever –, arról van szó, hogy ez valami cselszövés lehet, hogy a bizalmunkba férkőzzenek.

– Ne legyél már ostoba, Golever! – förmedt rá Trom.

– Nem vagyok...

Galad felemelte a kezét.

– Gyűjtsétek össze a sebesültjeinket! Induljunk a híd irányába!

Rand hagyta, hogy a kavargó színek eltűnjenek az elméjéből.

– Itt az ideje, hogy induljak – jelentette be.

– Csatába? – kérdezte Moiraine.

– Nem, hanem Mathez. Ebou Darban van.

Visszatért Elayne táborába, Merrilor mezejére. Még mindig azon töprengett, amit Tamtól hallott. Mindent el kell engedni. Ami távolról sem volt annyira egyszerű. Mégis, mintha csak súlyos kő esett volna le a szívéről, miközben az apjával vívott. Mindent el kellett engednie. Tam szavaiban mély bölcsesség rejtőzött. Sokkal nagyobb tudás, mint amit az első pillanatban gondolt volna.

Megrázta a fejét. Nem engedhette meg magának, hogy ilyen gondolatokra pocsékolja az idejét. Az Utolsó Csata... Minden erejével erre kellene összpontosítania.

Képes vagyok egészen odajutni a közelébe anélkül, hogy felfigyelne rám – gondolta, és végigsimította az övéből lógó, szarvasagancs markolatú tőrt. – Úgy tűnik, hogy igaz. A Sötét Úr képtelen megtalálni, ha ezt magamnál tartom.

Mielőtt azonban szembeszállhatott volna a Sötét Úrral, még valamit tennie kellett a seanchanokkal. Ha igaz, amit Thom mesélt, akkor lehet, hogy Mat lesz a kulcs. A seanchanoknak el kell fogadniuk a Sárkány békéjét. Mert ha nem teszik...

– Ezt az arckifejezést nagyon is jól ismerem – szólalt meg egy halk hang. – Döbbenet. Nagyon jól áll neked, Rand al'Thor.

Moiraine felé fordult. Rand sátrában a térképekkel borított asztal mellett álltak. Aviendha hírnöke olyan térképeket hozott, amelyeken bejelölték, hol gyülekezhet Rand serege a Fertőben.

Moiraine közelebb lépett az ifjúhoz.

– Tudod, hogy annak idején órákon át töprengtem azon, hogy vajon mi járhat a fejedben? Kész csoda, hogy ingerültségemben és csalódottságomban nem téptem ki utolsó szálig a hajamat.

– Bolond voltam, hogy nem bíztam önben – felelte Rand.

A nő halkan elnevette magát. A lágy hang nagyon is jól illett a dolgokat irányító aes sedaihoz.

– Éppen eléggé megbíztál bennem. Ezért aztán különösen elkeserített, hogy nem osztottad meg velem a gondolataidat.

Rand mélyen beszívta a levegőt. Itt Merrilorban édesebb volt a levegő, mint bárhol másutt. Ezen a helyen sikerült életre keltenie a tájat. Nőni kezdett a fű. Megjelentek a virágok.

– A fatuskók pont olyanok, mint az emberek – magyarázta Moiraine-nek. – Mind a kettőből sok akad a Folyóközben, és úgy mondják, épp ugyanannyira hajlandók meghajolni.

– Ez talán túlságosan nyers nézet! – ellenkezett Moiraine. – Mivel nem csupán makacsságból ellenkeztél annyira. Be akartad bizonyítani önmagad, de mindenki más számára is, hogy képes vagy megállni a saját lábadon.

Megérintette az ifjú karját.

– Pedig ezt nem lehet egyedül véghezvinni. Ugye nem?

Rand megrázta a fejét. Hátranyúlt és megérintette a hátára szíjazott Callandor markolatát. Most már ismerte a kard utolsó titkát is. Csapda volt ez a javából, mégpedig nagyon is körmönfont, mert a fegyver sa'angrealként nem csupán az Egyetlen Hatalmat, de az Igazi Hatalmat is fel tudta használni.

Eldobta ugyan a hozzáférés kulcsát, ám a hátán ennél sokkal csábítóbb dolgot viselt. Az Igazi Hatalom nem volt más, mint a Sötét Úr lényének lényege. Édesebb volt minden másnál, mint amit valaha is megízlelhetett. Callandoron. keresztül olyan mennyiséget engedhetett be ebből magába, mint amilyenre korábban egyetlen halandó sem volt képes. Mivel Callandorból hiányoztak a más angrealokban és sa'angrealokban megtalálható biztonsági óvintézkedések, ezért egész egyszerűen nem lehetett tudni, hogy a kard mennyit képes magába fogadni a két nagy Hatalomból.

– Az arcod már megint elárul – figyelmeztette Moiraine. – Mi jár a fejedben, Rand al'Thor, Újjászületett Sárkány? Képes vagy annyira megnyílni,, hogy elmond nekem?

Az ifjú szúrós pillantást vetett a faggatójára.

– Az volt ennek az egész párbeszédnek az értelme, hogy kicsalogassa belőlem ezt a titkot?

– Túlbecsülöd, hogy mire vagyok képes egy párbeszéd irányításával.

– Ez a válasz nem mondott semmit sem – figyelmeztette Rand.

– Így igaz – biccentett az aes sedai. – Felhívhatom azonban arra a figyelmedet, hogy először te használtad ezt a módszert, amikor elhárítottad a kérésemet?

Rand felidézte magának az elhangzott mondatokat, és felismerte, hogy tényleg ezt tette.

– Meg fogom ölni a Sötét Urat – jelentette ki. – Nemcsak lepecsételem a Furatot, hanem mindörökre végzek vele.

– Én meg azt hittem, hogy benőtt a fejed lágya, amíg távol voltam – figyelmeztette Moiraine.

– Csak Perrin nőtt fel – felelte Rand. – Mat meg én csupán megtanultuk, hogy úgy tegyünk, mintha komoly felnőttek volnánk.

Töprengeni kezdett.

– Matnek ráadásul még ez sem megy valami túl jól.

– A Sötét Urat nem lehet megölni – mutatott rá Moiraine.

– Azt hiszem, nekem sikerülni fog! – ellenkezett az ifjú. – Emlékszem arra, amit Lews Therin tett. Volt ott egy pillanat... egy futó pillanat... igenis megtörténhet, Moiraine. Sokkal inkább képesnek tartom magam erre, mint arra, hogy valóban le tudjam pecsételni a Sötét Úr tömlöcét.

Ez valóban így volt, bár igazából Rand nem bízhatott abban, hogy a két dolog bármelyikét is végre tudja hajtani.

Csak kérdések. Ez a rengeteg kérdés. Miért nem jött már el legalább néhány válasz ideje is?

– A Sötét Úr is része a Keréknek! – figyelmeztette Moiraine.

– Nem, a Sötét Úr a Mintán kívülről érkezett – ellenkezett Rand. – Semmi köze sincs a Kerékhez.

– Már hogyne volna a Kerék része, Rand? – nézett Moiraine a fiú szemébe. – Mi mind a Minta anyagának a szálai vagyunk. A Sötét Úr hatással van ránk. Nem lehet végezni vele. Csak egy bolond próbálkozna ilyesmivel.

– Voltam én már bolond korábban is – felelte Rand. – És leszek még a jövőben is. Időnként úgy tűnik, mintha az egész életem, minden, amit valaha is csak tettem ostoba bolondság lett volna, Moiraine. Akkor pedig mit számít még egy lehetetlennek tűnő erőpróba? Túljutottam az összes többin. Talán még ez is sikerülhet.

A nő most már tényleg erősen szorította a karját.

– Hiába nőttél ilyen nagyra, a szíved mélyén azért továbbra is Csak egy legény maradtál, igaz?

Rand azonban gondosan ügyelt az érzelmeire, és nem adott csípős választ a szurkálódásra. Éppenséggel leginkább azzal mutattál volna ki, hogy tényleg éretlen legényke, ha valóban úgy viselkedik, mint egy siheder. Kihúzta magát, és halkan így válaszolt: – Négy évszázadot éltem. Lehetséges, hogy valóban csupán éretlen siheder vagyok. De akkor mindannyian azok vagyunk, ha életünk tartalmát a Kerék végtelen korszakával vetjük össze. Ezzel együtt még így is én vagyok az egyik létező, legidősebb ember. – Moiraine elmosolyodott.

– Ez ügyes volt. Beválik ez a húzás a többieknél?

Rand elbizonytalanodott. Utána azon kapta magát, hogy mosolyog.

– Cadsuane esetén egészen jól bejött.

Moiraine nagyot szipogott.

– Más se hiányzott... Mivel azonban ismerem, ezért kétlem, hogy valóban sikerült felültetned, bármit is gondolsz róla. Lehet, hogy ott vannak az elmédben egy négyszáz éves férfi emlékei, Rand al'Thor, ám ettől még nem leszel ősöreg. Ha ez nem így volna, akkor mindannyiunk közül Matrim Cauthon volna a legidősebb.

– Mat? Miért pont Mat?

– Ne is törődj vele! – legyintett Moiraine. – Igazából nem is tudhatnék erről a dologról. A szíved mélyén te még mindig csak egy csodálkozó tekintetű birkapásztor vagy. Nem is volna jó, ha nem ilyen lennél. Hiába volt olyan bölcs és hatalmas, Lews Therin képtelen volt megtenni, amit el kellett volna végeznie. Most pedig legyél olyan kedves, és hozz nekem teát!

– Igenis, Moiraine sedai – vágta rá Rand, és azonnal elindult a teáskanna irányába. Egy lépés után azonban megtorpant, és visszanézett a nőre. Moiraine csintalanul elmosolyodott.

– Csak ki akartam próbálni, hogy működik-e a módszer.

– De hát én sosem hoztam önnek teát! – tiltakozott Rand, és visszalépett a nőhöz. – Ha az emlékezetem nem csal, akkor az együtt töltött utolsó néhány hét során éppenséggel én ugráltattam.

– Ez így igaz – bólintott az aes sedai. – Mindazonáltal gondold meg jól, amit a Sötét Úrról mondtam. Most viszont valami mást akarok kérdezni tőled. Mire készülsz ebben a pillanatban? Miért mész el Ebou Darba?

– A seanchanok miatt – válaszolta az ifjú. – Meg kell próbálnom rávenni őket arra, hogy a mi oldalunkra álljanak. Ahogy azt megígértem.

– Ha nem tévedek – figyelmeztette Moiraine. – Nem azt ígérted meg, hogy megpróbálod jobb belátásra bírni őket, hanem azt, hogy gondoskodsz az átállásukról.

– A politikai tárgyalások során nem sokat érne, ha valaki arról beszélne, hogy ezzel vagy azzal a dologgal fog „próbálkozni” – magyarázta Rand. – Az sem számít, hogy mennyire komoly vagy őszinte a beszélő.

Maga elé nyújtotta az ép kezét. Az ujjai az ég fele néztek. Kibámult a sátor nyitott ajtajából. Olyan volt, mintha arra készüli volna, hogy megragadja a déli országokat. Mintha csak össze akarta volna terelni az ottani birodalmakat, hogy az uralma alá hajtva megvédhesse őket. – Az ifjú karján arany és vörös fényben felragyogott a sárkány.

– Egyszer a sárkány az elveszített emlékekért – szólalt meg halkan, majd felemelte a másik karját is. A csukló helyén éktelenkedő csonkra pillantott. – A második sárkány... azért a nagy árért, amit majd meg kell fizetnie.

– Mit teszel, ha a seanchanok vezetője újra megtagadja az engedelmességet? – kérdezte Moiraine.

Rand egyetlen szóval sem árulta el neki, hogy a császárnő az előző találkozásuk során nemet mondott. Semmi szükség sem volt arra, hogy bárki is beszámoljon a dolgokról ennek az aes sedainak. Moiraine mindent ki tudott deríteni.

– Nem tudom – válaszolta halkan az ifjú. – Moiraine, ha a seanchanok nem harcolnak, akkor veszíteni fogunk. Ha nem fogadják el a Sárkány békéjét, akkor semmire nem mentünk.

– Túl sok időt töltöttél el annak a szerződésnek a kidolgozásával – figyelmeztette a nő. – Elterelte a figyelmedet az igazán lényeges dolgoktól. A Sárkány nem békét hoz, hanem pusztulást. Ezen nem változtathatsz egy darab papíros segítségével.

– Meglátjuk – felelte Rand. – Köszönet a jó tanácsért! Most és mindig is. Nem hiszem, hogy elégszer köszönetet mondtam. Az adósa vagyok, Moiraine.

– Hát – töprengett a nő. – Ami azt illeti, még mindig szíveden innék teát.

A fiú hitetlenkedő pillantást vetett az aes sedaira. Utána nevetni kezdett és sietve hozott neki egy csészével.

Moiraine odafigyelt arra, hogy meleg maradjon a tea, amit Rand az indulása előtt hozott. Amióta útjaik elváltak, ez a legény rengeteg ember uralkodója lett. Mégis ugyanolyan alázatosan viselkedett, mint akkor, amikor először találkoztak a Folyóközben. Talán még annál is jobban.

Amikor velem beszél, akkor szerény – gondolta a nő. – Ugyanakkor azt hiszi, hogy el tudja pusztítani a Sötét Urat. Ez az elképzelés nem éppen egy alázatos emberre utal. Rand al'Thorban nagyon különös keveréket alkotott a szerénység és a büszkeség. Lehet, hogy végre sikerült kialakítania önmagában a megfelelő egyensúlyt? Bármiről is beszélt korábban az aes sedai, Rand mai viselkedése egyértelműen azt bizonyította, hogy már nem ifjú legény, hanem komoly férfi lett.

Persze még egy férfi is követhet el hibákat. Ezek gyakran minden korábbinál veszélyesebbek lehetnek.

– A Kerék sző, a Minta jő – suttogta a nő, és belekóstoltál teába. Mivel az italt Rand saját kezűleg készítette és nem valaki másra bízta, a tea ugyanolyan zamatos és ízletes maradt, mint a régi szép időkben. A legcsekélyebb mértékben sem érintette meg a Sötét Úr árnyéka.

Hát igen. A Kerék olyan Mintát szőtt, amilyet jónak tartott. Néha persze jó lett volna, ha ezt a mintázatot könnyebben meg lehetett volna érteni.

– Mindenki tudja, hogy mi a dolga? – kérdezte Lan, és hátra fordult Mandarb nyergében.

Andere bólintott. Személyesen adta át az üzenetet az uralkodóknak. Azok pedig továbbadták a tábornokaiknak és a harctéri parancsnokaiknak. Az utasítás csupán a legutolsó pillanatban jutott el a katonák tömegéhez.

Akik között árnybarátok is akadtak. Mindig és mindenütt előfordult az ilyesmi. Egy városból sem lehetett teljes mértékben kiirtani a patkányokat, függetlenül attól, hogy hány macskát telepit közéjük az ember. Ha a Fény is úgy akarja, akkor az újdonságok túl későn jutnak majd el ezekhez a patkányokhoz, és így nem marad már idejük arra, hogy riasszák az Árnyékot.

– Induljunk! – parancsolta Lan, és Mandarb oldalába nyomta a sarkát. Andere büszkén a magasba tartotta a lobogójukat, Maikier zászlaját és vágtázni kezdett az ura oldalán. Gyorsan felzárkóztak melléjük a malkieri lovasok. Számos katonájuk ereiben csupán egész kevés malkieri vér folyt, mert valójában a Határvidék többi nemzetének gyermekei voltak. Ennek ellenére úgy döntöttek, hogy Lan zászlaja alatt lovagolnak, és a fejükre kötötték a hadorit.

Ezrével és ezrével követték a lovasok. A paták alatt megremegett a puha talaj. Hosszú és megerőltető visszavonulás várt a seregre. A túlerőben lévő trallokok miatt Lan csapatai igen komoly veszélybe kerültek. Az ellenség könnyen bekeríthette volna őket. Bár az emberek hadereje mozgékony lovasságból állt, még az ilyen egységeknek is megvoltak a maguk korlátai. A trallokok félelmetes sebességgel meneteltek. Gyorsabbak voltak az embereknél, főleg, hogy az enyészek korbáccsal hajtották őket. Szerencsére a lángra lobbantott országrész tüzei lelassították az Árnyék seregét. A tűzözön nélkül Lan követői talán nem is tudtak volna elmenekülni.

Lan a nyeregben előrehajolva vágtatott, amikor a lovasságra lecsapott az első Rémúr. Bal kéz felől Deepe asha'man vágtatott. Hiányzó lába miatt hozzákötözték a nyergéhez. Amikor egy hatalmas tűzgömb jelent meg az égbolton és széles ívben zuhanni kezdett Lan felé, Deepe komor arccal összpontosított és maga elé lökte mind a két kezét. A tűzgömb messze, odafönt a magasban robbant szét.

Az izzó parázs borvörös esőként hullott alá. A tűzdarabkák füstölgő csíkot húztak maguk után. Az egyik parázs Mandarb nyakára hullott. Lan gyorsan lesöpörte onnan kesztyűbe bújtatott kezével. A csatamén mintha észre sem vette volna.

A talajt itt vastag agyagréteg fedte. A hullámzó, alacsony hegyeket fonnyadt fű borította. Helyenként sziklatömbök törtek a magasba, másutt pedig lombjukat vesztett fák ligeteit látták. Az emberek a Mora folyó partján vonultak vissza. A víztömeg megakadályozta, hogy a trallokok nyugati irányban bekerítsék a visszavonulókat.

A látóhatár két távoli pontjáról sűrű füstoszlop tört az ég felé. Fal Dara és Fal Moran. Shienar két legcsodálatosabb nagyvárosát saját lakói égették porig. Lángba borultak a falvaik, a termőföldjeik és a gyümölcsöskertek is. Elpusztítottak mindent, ami akárcsak egy falatnyi eleséggel is szolgálhatott volna a közeledő trallokok számára.

Esélyük sem volt arra, hogy megvédjék a városokat. Ez pedig azt jelentette, hogy el kellett pusztítani mindet.

Most viszont eljött az ideje annak, hogy visszavágjanak. Lan vezette az ellenséges sereg derekát megrohanó lovas rohamot. A trallokok előreszegezett lándzsával várták a malkieri és a shienari nehézlovasság lecsapó pörölyét. Lan maga elé szegezte hosszú, lovassági kopjáját. A fegyver Mandarb szügye mellett szegeződött előre. Térdével erősen szorítva a ló oldalát, előrehajolt a kengyelben. Remélte, hogy a fókuszálók – Lan seregében most már tizennégyen szolgáltak, miután Egwene tudott küldeni egy kis létszámú erősítést – megtesznek minden tőlük telhetőt.

A föld valósággal cafatokra robbant a trallokok előtt. Az ellenség első sora szétzilálódott.

Lan kiválasztotta az első áldozatát. A hatalmas termetű, vadkanfejű trallok dühösen szidalmazta a társait, amiért azok megriadtak a robbanásoktól. Sikerült eltalálnia a nyakát. A kopja átdöfte, Mandarb pedig oldalra taszította a szörnyszülöttet, miközben agyontaposott egy másik összegörnyedő bestiát. A lovasság dübörgését egyetlen hatalmas csattanás váltotta fel, amikor a harcosok rázúdultak az ellenség tömegére. A lendület és a támadó súlya messzire besodorta a vakmerő embereket a trallokok sűrűjébe.

Amikor némiképpen lelassultak, Lan a kopjáját odadobta Andere-nek. A férfi könnyedén elkapta a súlyos fegyvert. A hadúr körül felsorakoztak a testőrei. Előhúzta a kardját a hüvelyéből, „A favágó lemetszi a facsemete lombját”. „Almavirágok a szélben”. Egy nyeregben ülő harcos könnyedén lecsaphatott a trallokokra. A hatalmas termetű szörnyszülöttek nyaka, válla és arca pont a megfelelő magasságban volt.

Gyors és könyörtelen munka várt a harcosokra. Deepe feszülten figyelte, hogy mikor támadnak az ellenséges Rémurak. Megpróbálta hatástalanítani a csapásaikat.

Andere felzárkózott Lan oldalára.

Lan zászlaja valósággal magára vonzotta az árnyfattyak tekintetét. Őrjöngve, dühöngve még hangosabban kezdtek el üvölteni. A támadók vezére jól hallotta, hogy állatias külsejű ellenfeleik rettenetes nyelvükön újra és újra ugyanazt a két szót harsogták. Murdru Kar. Murdru Kar. Murdru Kar. Könyörtelen elszántsággal lecsapott rájuk a kardjával. Vér fröccsent a magasba. Lant körülfogta az üresség. Jéghideg fejjel küzdött.

Most már kétszer is elvették tőle Malkiert. Ennek ellenére sohasem adja meg nekik azt az elégtételt, hogy elismerje a győzelmüket. Nem fogja kimutatni, mennyire fájt a vereség, mennyire sajgott mindaz, amit elveszített, az hogy ismét cserben kellett hagynia a szülőföldjét. Ezúttal saját maga döntött úgy, hogy így tesz. A Fény legyen a tanúja annak, hogy legalább a tomboló dühét megérthessék. Amit szavakkal nem lehetett elmondani, azt a mellükbe metsző kardjával adta a trallokok tudtára.

A harcvonal teljesen szétzilálódott. A csata teljesen áttekinthetetlenné vált, ahogy az olyan gyakran megtörtént. A trallokokat elfogta a dühöngő őrjöngés. Lan hadereje az elmúlt négy nap során nem kereste az összecsapást a szörnyszülöttekkel. Folyamatosan visszavonultak, így legalább sikerült rendezni a visszavonulók sorait. Hála a tomboló tüzeknek, elkerülték a veszteségekkel járó összecsapásokat.

Négy napon át egy csepp vért sem ontottak, most viszont egyből az ellenség torkának ugrottak. Ez volt a haditerv első eleme.

– Dai shan! – kiáltotta valaki. Kaisel herceg. Azt mutatta, hogy a trallokok egy helyen szétszakították a testőrség sorát. Lan zászlaja megingott.

Andere. A harcos hátasa a földre zuhant. A szörnyetegek lerántották a földre, miközben Lan két trallok közé ugratott Mandarbbal. Kaisel herceg és egy maroknyi katona követte a példáját.

Nem maradhatott nyeregben, mert akkor a csatamén véletlenül összetaposhatná a zászlótartót. Lan a földre vetette magát. Összegörnyedt és elhajolt egy trallok kaszáló vágása elől. Kaisel csapása térdből lemetszette a szörnyfajzat lábát.

Lan elugrott az elzuhanó trallok mellett. Észrevette a zászlót és mellette egy testet. Nem tudhatta, hogy Andere él-e még vagy meghalt. Az elesett mellett viszont egy myrddraal emelte magasba sötét pengéjét. Malkier urának érkezését a szél süvítése és az acél zengése jelezte. Félresöpörte a Thakan'dar pengét, miközben kénytelen volt rátaposni saját lobogója vásznára. Az ürességben nem maradt idő gondolkodni. Csak az ösztönök és a mozgás maradt meg. Csak az... Andere döglött lova mögül egy másik myrddraal egyenesedett fel. Szóval csapdát állítottak. Leterítették a zászlóvivőt, hogy magukra vonják Lan figyelmét.

A két enyész egyszerre indított támadást. Két oldalról támadtak. Az üresség azonban meg sem rezzent. A kard nem ismeri a félelmét és ebben a pillanatban Lan egy volt a kardjával. „A gém széttárja szárnyait”. A penge lapos vágómozdulatokkal süvített körbe. Félrecsapta az ellenség kardját. Újra és újra. A két myrddral olyan volt, mint a víz. Szinte folyékony gyorsasággal támadtak. Lan azonban maga volt a szél. Elmozdult a támadó pengék között, és hol a jobb kéz felől, hol pedig a bal kéz felől jövő támadást verte vissza.

A dühöngő enyészek káromkodni kezdtek. A bal kéz felől álló sápadt ajka vicsorra nyílt, és valósággal Lanra vetette magán A malkieri arrébb lépett, majd hárította a szörnyfajzat döfését és utána könyékből lemetszette a karját. A mozdulatsor ezen a ponton még nem ért véget. Könnyedén továbbsiklott a penge, pontosan oda, ahol a másik enyész támadására számított. Lan kardja csuklóban metszette át a szörnyszülött karját.

Mindkét Thakan'dar penge a földre hullott. Az enyészek egy pillanatig döbbenten álltak. Lan lecsapta az első fejét, majd megpördült és elvágta a másik nyakát. „Fekete kő a hóban”. Hátralépett és egy határozott mozdulattal lecsapta a halálos vér egy részét a pengéjéről. Mindkét enyész elzuhant. Vadul rángatóztak, és egymást marcangolták. Sötét vérük bemocskolta a talajt. Haláltusájuk jó százötven közelben harcoló trallokot ragadott magával. A földön fetrengett az összes, akit összekapcsoltak az enyészekkel. Lan megállt Andere mellett. Fel akarta segíteni a sárból. A harcos tompa tekintettel nézett maga elé. Pislogott és az egyik karja egészen különös szögben lógott. Lan a vállára vette a férfit, majd a lábát beleakasztotta a zászló rúdjába. Egy rúgással a magasba repítette és a szabad kezével megragadta. Futva igyekezett a lova felé. A közelben egyetlen élő trallok sem maradt. A zászlót Kaisel herceg egyik embere kezébe nyomta.

– Tisztítsátok meg, aztán tartsd a magasba!

Andere-t a ló hátára dobta a nyereg elé. Felült és a kardját letörölte a nyeregtakaróban. Úgy tűnt, hogy a harcos sérülése nem halálos.

A háta mögül jól hallatszott Kaisel herceg álmélkodó hangja.

– Atyáim emlékére mondom! – kiáltotta az ifjú. – Hallottam, hogy elképesztően ügyes, de hát ez... a Fényre!

– Ennyi elég lesz – jelentette ki Lan, miközben a csatamezőn körülnézve elengedte az ürességet.

– Küld fel a jelet, Deepe!

Az asha'man engedelmeskedett. Vöröslő fénysugár tört a magasba. Lan megfordult Mandarbbal és a kardjával a tábor felé mutatott. A katonái lassan körbevették. Nem készültek áttörésre, csupán gyorsan le akartak csapni az ellenségre. Nem ragaszkodtak az arcvonal megtartásához. A rohamozó lovasság az ilyesmire egyébként sem nagyon képes.

A súlyos vértezetet viselő katonák elkezdtek visszavonulni. A helyükre érkező saldaeaiak és az arafeliek gyors hullámokban nekizúdultak a trallok vonalaknak, hogy biztosítsák a visszavonulásukat. Mandarb háta ragyogott az izzadságtól. Még ezt az elképesztő erejű csatamént is megviselte, hogy rohamozás után két páncélozott lovassal a hátán kellett visszafelé vágtatnia. Ahogy kiérték a közvetlen közelből, Lan lassított az iramon.

– Deepe? – kérdezte Lan, amikor elérték a saját állásaikat. – Hogy van Andere?

– Eltört pár bordája, meg a karja és a feje is megsérült – válaszolta Deepe. – Igencsak meglepődnék, ha ebben a pillanatban segítség nélkül el tudna számolni tízig, de már láttam ennél rosszabbat is. Először a fejsebet Gyógyítom. A többi még várhat.

Lan bólintott és megállította a lovát. Egyik testőre, egy taraboni fátylat viselő, Benish nevű fickó segített leszedni Andere-t Mandarb nyergéből. A fátyol ellenére a bárdolatlan fickó homlokán viselte a hadorit. A sebesültet egyesült erővel tartották Deepe lova mellett. A féllábú asha'man kihajolt a nyeregből. Erős szíjak tartották a ló hátán. Andere fejére helyezte a tenyerét és összpontosított.

A sebesült szeméből eltűnt a zavarodottság. Andere magához tért és hangosan káromkodni kezdett.

Nem lesz semmi baja – gondolta Lan. Miközben visszanézett a csatatérre. Az árnyfattyak kezdtek visszavonulni. Közeledett a napnyugta.

Kaisel herceg megállította vágtázó lovát Lan mellett.

– A saldaeaiak zászlaján újra ott van a királynő vörös csíkja – kiáltotta. – Már megint elkísérte az embereit, Lan.

– Ő a királynőjük, azt tesz, amit akar.

– Beszélned kellene vele – méltatlankodott fejcsóválva a herceg. – Nem jól van ez így, Lan. A saldaeai sereg más asszonyai is rákaptak arra, hogy a férjük mellett harcba szálljanak.

– Láttam én már saldaeai nőket vívni – válaszolta Lan, és még mindig a csatamezőt nézte. – Ha fogadnom kellene, hogy ki nyerne egy ilyen asszonyság, meg valamelyik déli országból származó harcos összecsapásában, akkor én vakon a saldaeaira tenném fel a pénzemet.

– De hát...

– Ebben a háborúban mindent kockára teszünk. Ha magam köré gyűjthetném a Határvidék összes asszonyát, hogy kardot nyomjak a kezükbe, akkor bizony megtenném. Most azonban kénytelen vagyok beérni azzal, hogy elkerülöm az ostoba döntéseket. Például nem tiltom meg, hogy remekül képzett és elszánt harcosok bevessék magukat a küzdelembe. Ha azonban te úgy véled, hogy viselkedésük ellentétes a jó erkölcs előírásaival, akkor egészen nyugodtan add a tudtukra e véleményedet. Megígérem neked, hogy nagyon szép helyen temetünk el, miután valakinek sikerült leszedni a fejedet a karóról.

– Én... igenis Mandragoran nagyúr – felelte Kaisel.

Lan elővette a látócsövét és körülnézett a mezőn.

– Mandragoran nagyúr? – kérdezte az ifjú harcos. – Tényleg azt hiszed, hogy ez a terv beválik?

– Túl sok itt a trallok – válaszolta Lan. – A Sötét Úr vezérei hosszú ideje tenyésztik őket. Mintha csak gyommal hintették volna tele a termőföldeket. A trallokoknak rengeteg zabálnivalóra van szükségük. Jóval többet esznek, mint egy ember. Mostanra már a Fertőben felfaltak minden ehetőt. Az Árnyék az utolsó falatig felhasználhatta a készleteit, amikor megteremtette ezt a roppant haderőt. Arra számít, hogy a trallokok majd felzabálják az elesettek holttesteit.

Mintha csak a hadvezér szavait akarták volna igazolni, a harci zaj elültével trallokok szállták meg a csatateret. Visszataszító gyűjtögetésbe kezdtek. Jobban kedvelték az emberhús ízét, azonban habozás nélkül felfalták a saját bajtársaik tetemeit is. Lan azért hátrált négy napig előlük, hogy ne legyen egyetlen tetem sem, amit megehetnének.

Mindez csupán azért sikerülhetett, mert felgyújtották Fal Darát, Fal Morant és Shienar nyugati tartományainak valamennyi városát. A trallokok előrenyomulása lelassult, amikor átfésülték a romba dőlt városokat, hogy ételt találjanak. Lan serege így lendületesen visszavonulhatott és sikerült rendezni a hátrahúzódó egységek sorait.

A shienariak egyetlen falatnyi eledelt sem hagytak a közeli városokban. Négy nap étel nélkül. A trallokoknak sosem voltak ellátó útvonalaik. Azt ették, amit találtak maguknak. Mostanra már éheztek. Félőrültté váltak a korgó gyomruk miatt. Lan alaposan megnézte őket magának a messzelátón keresztül. Némelyik szörnyszülött nem várta meg, hogy az üstökben megfőjön a hús. Több volt bennük az állat, mint az ember.

És mind a kettőnél jóval több bennük az Árnyék – gondolta a hadúr, majd leengedte a karcsú fémcsövet. Könyörtelen terv végrehajtására készült, ám ha a Fény is úgy akarja, az elképzelései valóra válhatnak. Az emberei küzdeni fognak. Sokan elesnek közülük. Ezek az elesettek szolgálnak csalétkül a közeledő igazi csata előtt.

– Most – suttogta Lan. Agelmar nagyúr is mindent látott. Fölharsantak a kürtök és egy sárga fénysugár metszett a magasba. Lan megfordult Mandarbbal. A ló nagyot horkanva engedelmeskedett. Ugyanolyan kimerült volt, mint a lovasa. Ennek ellenére megvívják a következő csatát is. Hiszen kénytelenek ezt tenni.

– Tai'shar Malkier! – harsogta Lan, és maga elé nyújtva kardját, visszavezette seregét a csatatérre. Mind az öt határvidéki hadsereg támadást indított a szétszóródott árnyfattyak hordája ellen. A trallokok már rég nem gondoltak küzdelemre. Egymást ölték a tetemek miatt.

Hiába dübörögtek hangosan a lovak, Lan még így is meghallotta a myrddraalok üvöltözését. A sápadt képű szörnyszülöttek megpróbálták valamennyire alakzatba kényszeríteni a trallokokat. Elkéstek vele. Az éhező szörnyfajzatok közül sokan egészen addig nem is pillantottak fel, míg a dübörgő lovasok egész közel nem értek hozzájuk.

Lan kísérői ezúttal egészen másképpen vágódtak az ellenség soraiba. Előző támadásuk során a trallokok zárt hadrendje lelassította a rohamot. Alig tucatnyi hossznyira sikerült behatolniuk az ellenség kavargó tömegébe. Utána már lándzsa helyett karddal és bárddal harcoltak. Most viszont a trallokok meglehetősen szétszóródtak. Lan intésére elsőként a shienariak csaptak le rájuk. A nehézlovasság elképesztően sűrű sorokban támadott. Két súlyos csatamén között legfeljebb kéthossznyi rés tátongott.

A trallokoknak egész egyszerűen nem maradt helyük arra, hogy elfussanak vagy félreugorjanak. A csatamének mennydörgő patái és hangosan csattogó páncélzata rengeteg szörnyszülöttet zúzott össze, miközben a kopják hegye, a nyeregben használt lovasíjak és a kétkezes kardok valóságos vérfürdőt rendeztek körülöttük. A shienariak minden korábbi támadásuknál vérszomjasabb könyörtelenséggel csaptak le az ellenségre. Az elöl nyitott sisakot és fémlapokból összeállított vértet viselő harcosok nem ismertek könyörületet.

Lan malkieri lovassága átlósan vágtatott végig a shienariak háta mögött. Lemészárolták azokat a trallokokat, akik valahogy túlélték a nehézlovasság pörölycsapását. Amikor a malkieri hullám elzúdult a hátuk mögött, a shienariak jobb kéz felé vonultak vissza, hogy teret nyerjenek a következő támadás előtt. A helyüket az arafeliek vették át. Könyörtelenül megtizedelték a lassan alakulatba verődő árnyfattyakat. Mögöttük a malkieriekhez hasonlóan átlósan bukkant fel a saldaeaiak hulláma. Végezetül pedig az ellenkező irányból megérkeztek a kandoriak.

Lanról ömlött a víz és a jobb karja valósággal ólomsúlyúnak tűnt. Ennek ellenére felkészült a következő támadásra. Ekkor azonban arra figyelt fel, hogy Malkier zászlaját most már maga Kaisel herceg tartotta a magasba. Bár fiatal volt a legény, de azért helyén volt a szíve. Csupán a nőkkel kapcsolatban voltak kissé ostoba elképzelései.

A Fényre! De hát a magunk módján ezzel valamennyien így vagyunk – gondolta Lan. Mélységes megnyugvással töltötte el, hogy a kötés révén a távolból érezhette Nynaeve érzelmeit. Olyan messzire kerültek egymástól, hogy mindez csak nagyon halvány volt, ám úgy tűnt, hogy a felesége elszántan készült valamire.

Lan csapata vágtába lendült. Ekkor azonban hatalmas robbanások sorozata rázta meg a támadók sorai között a talajt. A Rémurak végre rájöttek arra, hogy mi történik a csatatéren és sietve visszatértek a harcvonalba. Lan a combjával arra ösztökélte Mandarbot, hogy kerüljék meg az orruk előtt tátongó friss krátert. A lehulló föld bemocskolta a mellvértjét. A Rémurak színrelépése azt jelentette, hogy véget kell vetni a támadásnak. Most már csak egyetlen gyors rohamra maradt idejük. Sietve lecsapni az ellenségre és már meg is fordulnak. A Rémurakkal csak akkor szállhatott volna szembe, ha hajlandó lett volna harcba küldeni valamennyi fókuszálóját. Lan azonban erre semmiképpen sem volt hajlandó.

– Vér és fényverte hamu! – hallatszott Deepe káromkodása, amikor Lan megkerülte a következő robbanás kráterét. – Mandragoran nagyúr!

Lan hátranézett. Deepe lassított a lovával.

– Gyerünk tovább! – kiáltotta a hadúr, és megsarkantyúzta Mandarbot. Intett az embereinek, hogy folytassák a támadást. Kaisel hercegnek és a vezér testőrségének nem volt szüksége figyelmeztetésre.

– Ó, a Fényre! – kiáltotta Deepe, és elszántan összpontosítani kezdett.

Lan körülnézett. Körülötte mindent elborítottak a halott vagy haldokló trallokok. Amelyik még élt, az vonyított vagy nyüszített. Bal kéz felől az árnyfattyak tömege lassan kezdett hadrendet ölteni. Nemsokára megszilárdul a harcvonaluk, és ha Lan nem igyekszik a bajtársaival, akkor hamarosan maguk maradnak a harctéren.

Deepe tekintete egy magányos alakra tapadt. A sötét ruhás férfi valamilyen hatalmas ostromgép tetején állt. A tákolmány legalább húsz lépés magas lehetett. Hatalmas, fából ácsolt kerekeit trallokok forgatták előre.

Igen, valaki tényleg állt ott. Illetve nem is egy. Többen is voltak. A vágtatva távolodó határvidékiekre tűzgömbök sújtottak le. Villámok cikáztak az égből. Lan hirtelen megértette, hogyan is érezheti magát az íjászok céltáblája.

– Deepe!

– A M'Hael az! – kiáltotta az asha'man.

Az elmúlt egy hét során Taim mintha nem kísérte volna az ellenséges hadsereget. Most azonban nagyon is úgy tűnt, hogy visszatért. Ebből a távolságból nem lehetett egyértelműen beazonosítani, hogy ki áll ott, ám nagyon úgy tűnt, hogy a fonatok sorát útjára bocsátó férfi valamiért rendkívül dühös volt.

– Vágtassunk! – kiáltotta Lan.

– Talán legyőzhetem – válaszolta Deepe. – Talán...

Lan nagyon is jól látta a felvillanó fényt. Mandarb a hátsó lábára ágaskodott. Lovasa hangosan káromkodva megpróbálta kipislogni a szeméből a kavargó mintákat. Valami baj lehetett a fülével, mert nem hallotta saját szavát sem. Mandarb vadul hánykolódott. A gyönyörű állat teste erősen remegett. A csatamént rendkívül kemény fából faragták, de egy ilyen közeli villámcsapás még őt is felzaklatta. A második villám viszont már Lant is kiütötte a nyeregből. Megpördült a sárban, felnyögött, de valahol mélyen a lelke legmélyén pontosan tudta, hogy mit kell tennie. Mire teljesen visszanyerhette volna az eszméletét, már rég talpon volt. Tántorogva szorította a kardját. Felnyögött és kis híján elzuhant.

Két erős kéz ragadta meg és rángatta fel egy nyereg elé. Kaisel herceg arca tiszta vér volt. Erősen tartotta a kantárt. Most már Lan testőrei is ott voltak. Megbizonyosodtak arról, hogy a vezetőjük képes lóháton maradni, majd mindannyian vágtatni kezdtek.

Lan menekülés közben a szeme sarkából azért csak észrevette Deepe darabokra szakadt, összeégett holttestét.

Tizenhetedik fejezet

Idősebb és viharvertebb

– ...nem járt eredménnyel, felséged – folytatta a hang. A gazdája nem törődött azzal, hogy Mat még alszik.

Valami piszkálta a fiatalember arcát. Soha az életben nem aludt még ilyen csapnivaló matracokon. Majd jól ellátja a fogadós baját, ha az nem akarja visszaadni a pénzét. – Ezt az orgyilkost rendkívül nehéz követni – folytatta a kellemetlenkedő hang. – Akik mellett elment, azok nem emlékeznek rá. Ha a Hollók Hercege felvilágosítással tudna szolgálni arról, miként lehetne az effajta lényt követni, akkor igen nagy örömmel meghallgatnám a tanácsait.

Mi ütött a fogadósba, hogy ezt a sokaságot beengedte Mat szobájába? Már nem sok kellett ahhoz, hogy végre felébredjen. Kár, mert csodálatos dolgokat álmodott Tuonról és arról, hogy nem az ő vállára nehezedik a világ terhe. Kinyitotta fátyolos szemét és megpillantotta maga fölött a felhős égboltot. Hova tűnt innen a fogadó mennyezete?

Fényverte hamu! – gondolta Mat, és nagyot nyögött. Hát nem elaludtak idekint a kertben? Amikor felült, kiderült, hogy anyaszült meztelen, csupán a nyakát takarja el a kendő. A saját és Tuon ruhái szanaszét hevertek a földön. Az arca kockás volt a belenyomódó fűszálaktól.

Tuon a férje mellett ült. Cseppet sem érdekelte, hogy ő is teljesen meztelen. A Halottvirrasztó Gárda egyik tagjával beszélt. Musenge fél térdre ereszkedett, lehajtotta a fejét és a földet bámulta. De hát akkor is!

– A Fényre! – kiáltott fel Mat, és megpróbálta összeszedni a ruháját. Tuon éppen a férje ingére telepedett és most ingerülten nézett Matre, amikor az kirángatta alóla a ruhadarabot.

– Tiszteletre méltó nagyuram! – szólította meg az őr az ifjút. Továbbra sem emelte fel a fejét. – Üdvözöllek ébredésed után!

– Tuon, te miért csak így ücsörögsz itt? – méltatlankodott Mat, miközben nagy nehezen sikerült visszaszereznie az ingét a lenyűgözően formás tompor alól.

– Mivel te vagy fejedelmi párom – figyelmeztette Tuon szigorúan –, nem helytelen, ha Fortuonának vagy felségednek szólítasz. Olyan kellemetlen volna, ha még azelőtt rendelnék el a kivégzésedet, hogy gyermeket nemzettél volna nekem. Kezdelek meglehetősen megkedvelni. Ami pedig ezt az őrt illeti, ő a Halottvirrasztók közé tartozik. A testőreim szünet nélkül vigyáznak rám. Gyakran akkor is ott állnak mellettem, amikor fürdök. A kötelességüket teszik, és nem is néznek rám.

Mat sietve felöltözött.

Végre az ifjú nő is megmozdult. A férjének cseppet sem tetszett, hogy ilyen lassan vette fel a ruháit. Nem örült annak, hogy esetleg egy testőr bámulja a feleségét. Az ifjú pár alvóhelyét parányi kékes levelű erdei fenyők vették körbe. Ez a fa igazi ritkaságnak számított itt délen. Talán azért telepítették a kertbe őket, mert annyira különleges növénynek tűntek. Bár a tűlevelek eléggé megbarnultak, azért némiképpen eltakarták a ligetben menedéket keresőket. A fenyőfák mögött őszibarackfák húzódtak. Mat nem lehetett ebben egészen bizonyos, mert a gyümölcsfákon nem maradt levél.

Csupán alig lehetett hallani, hogy a kerten túl lassacskán felébredt a város. A levegőben halványan érződött a fenyő kellemes illata. Az időjárás elég meleg volt ahhoz, hogy ne fázzanak, amikor kint éjszakáztak, bár az ifjú azért mégiscsak örült annak, hogy felöltözhetett.

A Halottvirrasztó Gárda egyik tisztje akkor lépett oda hozzájuk, amikor Tuon is befejezte az öltözködést. A lába hangosan ropogott az elszáradt tűleveleken. Mélyen meghajolt.

– Felséged lehet, hogy elfogtunk még egy orgyilkost is. Nem a tegnap éjszakai teremtményt, mivel egyetlen sebhelyet sem fedeztünk fel rajta, de megpróbált beosonni a palotába. Azt gondoltuk, hogy úrnőnk esetleg látni kívánja, mielőtt megkezdődne a vallatása.

– Vezessétek elém! – parancsolta Tuon, és elsimította a ruháját. – Üzenjetek Karede tábornoknak!

A tiszt távozott. Elhaladt a tisztásra vezető ösvény mellett álló Selucia előtt. A nő odasétált Tuon mellé. Mat a fejébe csapta a kalapját és odaállt a felesége másik oldalára. Az ashandarei nyele megpihent az elhalt fűben.

Kicsit sajnálta azt a szerencsétlen bolondot, akit elkaptak, amikor megpróbált beszivárogni a palotába. Ugyanúgy lehetett orgyilkos, mint koldus vagy valamilyen eszement bolond, aki kalandra vágyott. Vagy esetleg...

...az Újjászületett Sárkány. Mat felhördült. Igen, az őrök Randet vezették végig az ösvényen. A barátja idősebbnek és viharvertebbnek tűnt, mint amilyen akkor volt, amikor legutóbb személyesen találkozott Mattel. Persze mostanában többször is láthatta azokban a fényverte látomásokban. Mat ugyan komoly erőfeszítéseket tett annak érdekében, hogy még véletlenül se gondoljon Randre, mert nagyon nehezen tudta elviselni azokat a kavargó színeket. Ennek ellenére néha csak nem figyelt eléggé.

Persze teljesen más dolog volt élőben látni a barátját. Mikor is...? A Fényre. Mikor is találkoztak utoljára? Az utolsó alkalommal akkor láttam a saját szememmel, amikor elküldött Salidarba, Elayne után. Azóta mintha egy egész örökkévalóság eltelt volna. Még az előtt történt, hogy eljutott volna Ebou Darba, hogy először találkozott volna a gholammal. Nem ismerte még sem Tylint, sem Tuont.

Mat elkomorodott, amikor Randet odavezették a feleségéhez. Az ifjú két karját hátrakötötték. Tuon keze gyorsan mozgott, amikor kézjelekkel beszélt Seluciával. A foglyon a legkisebb mértékben sem látszott, hogy megijedt volna. Nyugalom tükröződött az arcán. Egészen szemrevaló vörös és fekete kabátot, alatta meg fehér inget és fekete nadrágot hordott. Aranyat vagy ékszert nem vett magára. Fegyver sem volt nála.

– Tuon – szólalt meg Mat. – Nézd csak...

A császárnő elfordult Seluciától és észrevette Randet.

– Damaneket! – kiáltott fel Mat szavába vágva. – Hozzátok a damaneimet! Rohanj, Musicar! ROHANJ!

A Halottvirrasztó hátratántorodott, megpördült és üvöltözve rohanni kezdett. Harsogó hangon hívta a damaneket és Karede hadseregtábornokot.

Rand csendben figyelte az elrohanó testőrt. Bár fogoly volt, csak úgy áradt belőle a nyugalom.

Hát, bizony pontosan úgy néz ki, mint egy király – töprengett Mat. Persze mostanra már a barátjának teljesen elmehetett az esze. Ez rögtön magyarázatot is adna arra, hogy csak úgy besétált Tuonhoz.

Illetve az is elképzelhető, hogy Rand azért jött, mert meg akarja ölni Tuont. A kötelékek semmiben sem akadályozhatják meg azt a férfit, aki képes fókuszálni. Vér és hamu! – káromkodott magában Mat. – Hogy a fészkes fenébe kerültem én ebbe a helyzetbe? Hiszen mindent megtett azért, hogy elkerülje Randet!

A fogoly Tuon szemébe nézett. Mat vett egy mély lélegzetet, aztán gyorsan a felesége elé ugrott.

– Rand, figyelj csak! Rand, őrizzük meg a hidegvérünket!

– Örülök, hogy látlak, Mat – válaszolta a vörös hajú ifjú barátságosan. A Fényre, tényleg megőrült. – Köszönöm, hogy idevezettél hozzá!

– Hogy idevezettelek...

– Miről beszéltek? – csattant fel Tuon. Mat megpördült.

– Én... de most komolyan...

A nő tekintetével lyukat lehetett volna fúrni a kősziklába.

– Szóval erről van szó! – förmedt Matre. – Beállítottál hozzám, Csábítással rávettél arra, hogy kimutassam a vonzalmamat, utána pedig idehoztad őt. Ez történt?

– Ne hibáztasd! – szólt közbe Rand. – Nekünk kettőnknek újra találkozni kellett. Te is tudod, hogy ez a helyzet.

Mat gyorsan kilépett a szembenállók közül. Kinyújtott karjával mind a kettőjüknek megálljt intett.

– Nyugalom! Hagyjátok abba mind a ketten. Figyeljetek rám!

Valami megragadta az ifjút. Felemelte a levegőbe.

– Engedj már el, Rand! – kiáltotta.

– Nem én voltam az! – válaszolta a fogoly, és a tekintete egy pillanatra elrévedt. – Értem. Elszigeteltetek az Igazi Forrástól.

Mat a levegőben lebegve tapogatni kezdte a mellét. Hol van a medál? Hová tűnt?

Tuonra meredt. A fiatal nő egy pillanatra mintha elszégyelli volna magát. Belenyúlt a ruhája zsebébe. A kezében megvillant egy ezüstszínű tárgy. Talán arra készült, hogy a rókafejjel védekezzen Rand ellen.

Hát ez remek! – gondolta vicsorogva Mat. – Leszedte a nyakamból, miközben aludtam! Én meg észre sem vettem! Fényverte módon remek!

A levegő fonatai leeresztették Rand mellé. Karede bukkant fel egy sul'dam és egy damane társaságában. A három érkező vöröslő arca elárulta, hogy alighanem rohantak. A damane emelte fel a magasba Matet.

Tuon gyors pillantást vetett Randre és Matre, majd elszánt mozdulatokkal, kézjelekkel beszélni kezdett Seluciával.

– Elképesztően nagyon hálás vagyok neked – mordult Mat a fogolyra. – Fényverte módon derék barátom vagy.

– Én is örülök, hogy újra találkoztunk – biccentett Rand, és a szája sarkában leheletnyi mosoly jelent meg.

– Kezdődik újra – sóhajtott hatalmasat a félszemű. – Már megint bajba kevertél! Állandóan ezen jár az eszed.

– Komolyan?

– De még mennyire! Rhuideanban és a Pusztában. Tear kövében és... odahaza a Folyóközben. Miért nem tudtad felfogni, hogy azért indultam el déli irányba, ahelyett, hogy én is beálltam volna az Egwene-nel szervezett merrilori kis mulatságotokba, mert el akartam menekülni?

– Tényleg azt hiszed, hogy képes lettél volna távol maradni tőlem? – mosolygott Rand. – Komolyan azt hiszed, hogy sikerült volna?

– Rohadtul ki kellett próbálnom! Rand, semmiképpen ne vedd a szívedre, de te nemsokára megőrülsz, meg ilyesmi. Azt gondoltam, biztosan örülsz majd annak, ha egy barátoddal kevesebbet kell lemészárolnod. Nem akartam, hogy miattam fáradj. Amúgy mi történt a kezeddel?

– Amúgy mi történt a szemeddel?

– Megcsúsztam, amikor kezemben a dugóhúzóval tizenhárom dühös fogadós elől menekültem. Szóval, mi történt a kezeddel?

– Odalett, amikor elfogtam egyik Kitaszítottat.

– Elfogtad? – méltatlankodott Mat. – Kezdesz elpuhulni.

Rand felmordult.

– Mert te ügyesebb lettél volna nálam.

– Megöltem egy gholamot! – vágta rá Mat. – Felszabadítottam Illiant Sammael uralma alól.

– Elvettem feleségül a seanchanok császárnőjét!

– Mat, te tényleg be akarod bizonyítani, hogy nagyobb dolgokat műveltél, mint az Újjászületett Sárkány? – kérdezte a vörös hajú ifjú, de aztán egy pillanatra töprengeni látszott. – Ezenfelül megtisztítottam a saidint. Szóval én nyertem!

– Ezzel talán nem kellene annyira hencegned! – mérgelődött Mat.

– Mi az, hogy nem kellene hencegnem vele? A Világtörés óta nem történt még egy ehhez fogható fontosságú dolog!

– Hogyne! Te meg az asha'manjeid. már úgyis megőrültetek! – figyelmeztette Mat. – Akkor meg mit számít ez a tisztaság? – A szeme sarkából a barátjára pillantott. – Egyébként egész jól nézel ki. Úgy tűnik, hogy mostanában jobban odafigyelsz magadra.

– Akkor mégis csak törődsz velem – mosolygott Rand.

– Még szép, hogy törődöm veled! – méltatlankodott Mat, és visszasandított Tuon felé. – Hiszen életben kell maradnod, nem? Van még az a kis párbajod a Sötét Úrral. Merthogy meg akarsz menteni mindenkit, nem? Annyira örülök, hogy így várod azt a nagy összecsapást.

– Igazán kedves vagy hozzám – biccentett Rand. – És hol vannak a szellemes megjegyzéseid a kabátom miatt?

– Miről beszélsz? Milyen megjegyzésekről? Még mindig nem bocsátottad meg nekem, hogy annak idején egész csekélyke mértékben ugratni próbáltalak?

– Ugratni? – kérdezte vissza Rand. – Úgy duzzogtál, hogy heteken át nem szóltál hozzám!

– Ugyan már! – zsörtölődött Mat. – Azért annyira nem voltam durva! Világosan emlékszem minden tréfámra.

Rand a fejét csóválta. Mintha valamit nagyon szórakoztatónak talált volna. Fenemód hálátlan volt ez a fickó. Amikor Rand megkérte, akkor Mat már futott is, hogy odahozza Elayne-t. És tessék. Ez volt érte a hála. Mondjuk azóta nem nagyon sietett, hogy visszatérjen hozzá. Ami persze nem számított, hiszen megtette azt, amivel megbízták.

– Figyelj! – folytatta egészen halkan, és megfeszített izmával próbára tette a Levegő kötelékeit. – Majd én mind a kettőtöket kihúzom a csávából. Hiszen a feleségem. Majd én beszélek vele és ...

– Sasszárny Artúr leánya – szólította meg Rand Tuont. – Az idő minden dolog vége felé kanyarodik. Elkezdődött az Utolsó Csata és a Kerék szövi a fonalakat. Nemsokára kezdetét veszi utolsó erőpróbám.

Tuon előbbre lépett. Selucia gyorsan még a levegőbe rajzolt néhány kézjelet.

– Seanchanba viszünk téged, Újjászületett Sárkány – jelentette ki határozott, de mégis nyugodt hangon a császárnő. Mat elmosolyodott. A Fényre! Ez a nőszemély tényleg trónra termett. Ennek ellenére nem kellett volna ellopnia a medálomat – gondolta. Emiatt majd lesz néhány keresetlen szava hozzá. Feltéve, hogy túléli ezt a kis közjátékot. Tuon csak nem fogja kivégeztetni. Ugye, nem?

Ismét próbára tette a láthatatlan kötelékek erejét.

– Valóban? – kérdezte Rand.

– A kezemre adtad magadat – válaszolta a nő. – Ez egy előjel.

Mintha bánat csengett volna a hangjában.

– Nem gondolhattad komolyan, hogy hagylak elmenni innen? Láncra kell, hogy veresselek, hiszen uralkodóként szembeszálltál velem... ugyanúgy, ahogy azt az itt talált fejedelmekkel tettem. Fizetned kell feledékeny őseid miatt. Emlékezned kellett volna az esküitekre.

– Értem – válaszolta Rand.

Ami azt illeti – gondolta Mat – az én drága cimborám is egészen úgy néz ki, mint egy király. A Fényre, mégis milyen alakok közé keveredett mostanában? Talán már elfogytak a csinos felszolgálólányok és a mulatozó katonák?

– Árulj el nekem valamit, császárnő – folytatta a fogoly. – Mit tettetek volna akkor, ha a visszatérésetek után azt tapasztaltátok volna, hogy még mindig Sasszárny Artúr seregei uralkodnak ezen a földrészen? Mi történt volna akkor, ha nem feledkeztünk volna meg az esküinkről? Ha hűségesek maradtunk volna. Mi lett volna akkor?

– Testvérként üdvözöltünk volna benneteket – válaszolta Tuon.

– Komolyan? – kérdezte Rand. – Te pedig fejet hajtottál volna a földrész uralkodója előtt? Sasszárny trónusa előtt? Ha megmarad a birodalma, akkor annak az élén az örököse áll. Megpróbáltátok volna legyűrni az örököst? Vagy elfogadtátok volna, hogy ő a jogos uratok?

– Nem ez volt a helyzet – felelte Tuon, de úgy tűnt, hogy a fogoly szavai kissé meglepték.

– Nem, valóban nem ez volt – bólintott Rand.

– A saját érvelésed bizonyítja, hogy engedelmeskedned kell nekünk – mosolygott a császárnő.

– Nem hiszem, hogy ilyen érveket hoztam volna fel – csóválta meg a fejét Rand. – De tegyünk úgy, mintha ezt tettem volna! Milyen alapon formáltok jogot ezekre a földekre?

– Én vagyok Sasszárny Artúr egyetlen törvényes örököse!

– És ez mégis miért számítana?

– Ez itt az ő birodalma. Egyedül ő kovácsolta össze az országokat. Nem akadt más vezető, aki mindenekfölött uralkodott volna. Övé a nagyság és övé a dicsőség.

– Éppen ebben rejlik a tévedésed! – válaszolta egész halk hangon a fogoly. – Elfogadod, hogy én vagyok az Újjászületett Sárkány?

– Nyilvánvaló, hogy az vagy – felelte Tuon óvatosan, mint aki csapdára gyanakszik.

– Ezek szerint elfogadsz annak, ami vagyok – zendült fel hirtelen, élesen, tisztán az ifjú hangja. Mintha csak belefújtak volna egy hadikürtbe. – Én vagyok Lews Therin Telamon, a Sárkány. A legendák korában én uralkodtam valamennyi ország fölött. Én voltam a Fény valamennyi seregének fővezére. Én viseltem Tamyrlin gyűrűjét. Első voltam a szolgálok között. A legmagasabb rangú aes sedai, és megidézhettem az Uralom Kilenc Pálcáját.

Előbbre lépett.

– Nekem esküdött hűséget a Hajnal kapujában mind a tizenhét hadúr. Fortuona Athaem Devi Paendrag, nálad sokkal nagyobb joggal tartok igényt az uralomra.

– Sasszárny Artúr...

– Több joggal tartok igényt az uralomra, mint Sasszárny! Ha az ő nevére hivatkozva tekinted magadat egykori alattvalói új urának, akkor fejet kell hajtanod előttem, mert én jóval hamarabb elfoglaltam ezeket a földeket, mint Sasszárny. Nekem még kardra sem volt szükségem ehhez. Az én földemen állsz, császárnő, de csak azért, mert ezt megengedem neked!

A távolban mennydörgés hallatszott. Mat azon kapta magát, hogy egész testében remeg. A Fényre! Hiszen Rand állt itt mellettük. Csak Rand az... vagy nem?

Tuon tágra nyílt szemmel elhátrált. Az arcára kiült a borzalom. Olyan arcot vágott, mintha éppen a tulajdon szülei kivégzésének lett volna szemtanúja.

Rand lába körül zöld fű bukkant elő a talajból. Őrei arrébb szökkentek és megragadták a kardjuk markolatát. A fogoly körül mindenbe visszatért az élet. Élénk színnel teltek meg a megbarnult és megsárgult fűszálak. Mintha csak festékkel öntötték volna le őket. Utána pedig kiegyenesedtek. Mintha felébredtek volna a hosszú szendergésből. Most már az egész tisztás zölden ragyogott.

– Még mindig el van vágva a Forrástól! – kiáltotta a sul'dam. – Fényességes úrnőm, még mindig el van szigeteive!

Mat hátán újra végigfutott a hideg. Ekkor azonban felfigyelt valamire. Olyan halk volt ez a hang, hogy kis híján észre sem vette.

– Te énekelsz? – suttogta oda a barátjának.

Igen... semmi kétség nem férhetett hozzá. Rand énekelt, egész halkan, egész lágy hangon. Mat topogni kezdett a lábával.

– Le merném fogadni, hogy ezt a dallamot már hallottam valahol... a Két leányzó a vízparton?

– Maradj már csendben! – suttogta Rand. – Csitt!

Tovább énekelt. A zöld hullám már elérte a fákat. Kiegyenesedett a fenyők ága. A többi fából pedig levelek sarjadtak. Jól látta az előbb, tényleg őszibarackfák voltak. Zöldbe borult a gyümölcsös. Mindent elárasztott az élet.

Az őrök ingerülten körbefordultak. Megpróbáltak egyszerre mindent szemmel tartani. Selucia remegni kezdett. Tuon összeszedte magát. Randet nézte. A közelben álló halálra rémült sul'dam és a damane már nem fókuszált. Matről eltűnt a bilincs.

– Kétségbe vonod uralmam jogosságát?! – mennydörögte Rand. – Talán tagadod, hogy évezredekkel korábban formáltam igényt e földre, mint te?

– Én... – kezdte volna Tuon, majd vett egy mély lélegzetet és dacosan az ifjú szemébe nézett. – Összetörted a világot és sorsára hagytad e földet. Igenis kétségbe vonhatom a jogaidat.

A háta mögött a virágszirmok tűzijátékként robbantak ki a fák ágaiból. Fehér és mély rózsaszín szirmokkal telt meg minden. A három fiatalt valósággal körbeölelték a színek. A virágszirmok egy része még a fákon maradt. Ahogy azonban gyors növekedésnek indultak, engedtek a szél csábításának, leszakadtak és körbe táncoltak a tisztáson.

– Megengedtem, hogy életben maradj – közölte Rand Tuonnal. – Pedig egyetlen pillanat leforgása alatt elpusztíthattalak volna. Azért tettem, mert az uralmad alatt jobb lett az emberek élete. Persze te sem vagy teljesen bűn nélkül. Jó pár emberrel igen kemény kézzel bántál el. Az uralmad azonban olyan gyenge, mint egy darab papír. Csupán az acél és a damanek erejére támaszkodva tartod össze itteni birtokaidat, miközben a szülőfölded lángban áll. Nem azért jöttem ide, hogy elpusztítsalak. Azért állok előtted, mert felkínálom a békét neked, császárnő. Seregek nélkül érkeztem és nem alkalmaztam erőszakot. Érkezésem legfőbb oka pedig az, hogy hitem szerint szükséged van rám, nekem pedig reád.

Rand közelebb lépett, majd egészen elképesztő módon fél térdre ereszkedett, fejet hajtott és maga elé nyújtotta a kezét.

– Szövetséget ajánlva feléd nyújtom a jobbomat. Elkezdődött az Utolsó Csata. Csatlakozz hozzám és harcoljunk!

Dermedt csend borult a tisztásra. Elállt a szél és már nem dübörgött a zivatar. Az őszibarackfák szirmai lassan beborították az immár zöld füvet. Rand úgy maradt, ahogy volt. Továbbra is maga elé nyújtotta a kezét. Tuon úgy bámult erre a kézre, mint aki viperát lát maga előtt.

Mat sietve kettőjük közé lépett.

– Ügyes trükk – suttogta Rand felé fordulva. – Nagyon ügyes.

Odalépett Tuon mellé. Megragadta a két vállát és maga felé fordította. A közelben álló Selucia döbbentnek látszott. Úgy tűnt Karede sem igazán tudja, hogy mire vélje ezt az egészet. Ezek ketten nem fognak segíteni.

– Figyeljél már rám! – kezdte Mat halkan. – Rand nagyon, derék cimbora, kicsit érdes a stílusa, ám ettől függetlenül megbízhatsz az adott szavában. Ha szövetséget ajánl neked, akkor be fogja tartani, amit ígért.

– Nagyon hatásosan megmutatta, hogy mi mindenre képes – válaszolta Tuon suttogva. Enyhén remegett. – Mi ő tulajdonképpen?

– Égjek meg a Fényben, ha tudom – ismerte be Mat. – Figyelj rám, Tuon! Együtt nőttem fel Randdel. Kezeskedem érte.

– Matrim, ebben a férfiban ott lappang a sötétség. Láttam, amikor legutóbb találkoztunk.

– Nézz rám, Tuon! Nézz a szemembe! – Az ifjú nő felnézett és összeforrt a pillantásuk.

– Nyugodtan rábízhatod Rand al'Thorra a világot – jelentette ki Mat. – Ha pedig benne semmiképpen nem bízhatsz meg, akkor bennem bízz! Nincs más választásunk. Nincs időnk arra, hogy visszavigyük Seanchanba. Elég sok időt töltöttem a városban ahhoz, hogy megnézzem magamnak a seregeidet. Ha tényleg meg akarod vívni az Utolsó Csatát, és ráadásul vissza akarod foglalni a szülőföldedet, akkor mindehhez elengedhetetlen, hogy itt Altarában erős lábakon álljon az uralmad. Fogadd el az ajánlatát! Magának követeli ezeket a földeket. Vedd rá arra, hogy ismerje el a mostani határokat, és ezt közölje a többi fejedelemmel. Talán hallgatni fognak rá. Ezzel csökken rajtad a teher. Ha csak nem akarsz egyszerre harcolni a trallokok, e föld nemzetei és a seanchani lázadók ellen.

Tuon pislogott egyet.

– A seregeinket!

– Tessék?

– Az előbb a seregeimről beszéltél! – figyelmeztette a felesége. – Azok a mi seregeink. Te már közénk tartozol, Matrim!

– Hát azt hiszem, tényleg ez a helyzet. De figyelj rám, Tuon! Meg kell tenned, kérlek!

A császárnő megfordult. Randre pillantott. Az ifjút tökéletes kör alakban körbevették a barackvirágok szirmai. Rá viszont egyetlenegy sem hullott.

– Mi az ajánlatod? – kérdezte Tuon.

– A béke – felelte Rand, és felállt. A kezét még mindig a nő felé nyújtotta. – Béke száz évre. Még annál is tovább, ha rajtam múlik. Meggyőztem a többi uralkodót arról, hogy írjanak alá egy megegyezést, és közös erővel szálljanak harcba az Árnyék seregei ellen.

– Ragaszkodnom kell a határokhoz! – figyelmeztette Tuon.

– Altara és Amadicia a tied lesz.

– Ahogy Tarabon és az Almoth-síkság is – folytatta a nő. – Ezek is a kezemben vannak. A szerződésed nem kényszeríthet arra, hogy feladjam őket. Békét akarsz? Add meg, amit követelek.

– Megkapod Tarabont és az Almoth-síkság felét – hangzott Rand válasza. – Azt a felét, ami már úgy is az uralmad alatt áll.

– Megkapom damanenak az Aryth-óceán innenső partján az összes olyan nőt, aki képes fókuszálni – folytatta Tuon.

– Ne feszítsd túl a húrt, császárnő! – felelte Rand szárazon. – Én... megengedem neked, hogy Seanchanban megőrizzétek a szokásaitokat. Viszont elvárom, hogy szabadon bocsásd az összes olyan damanet, akiket az itteni földeken fogtatok el.

– Akkor nem fogunk tudni megegyezni! – csattant fel Tuon.

Mat alig kapott levegőt.

Rand habozni látszott. Leengedte a kezét.

– Lehet, hogy az egész világ sorsa múlik ezen a kérdésen, Fortuona. Kérlek!

– Ha valóban annyira fontos, akkor elfogadhatod a követelésemet – mondta határozottan a nő. – Ami a miénk, az a miénk is marad. Meg akarsz állapodni velünk? Akkor szükség lesz még egy kiegészítésre a szerződéshez: megtartjuk azokat a damanekat, akik már a kezünkben vannak. Cserébe megengedem, hogy háborítatlanul távozz.

Az ifjú savanyú képet vágott.

– Olyan szörnyű vagy, mint a tengeri nép gyermekei.

– Remélem, hogy még náluk is keményebben alkudozom – válaszolta Tuon, és a hangjában a legcsekélyebb érzelem sem érződött. – A világ súlya a te válladra nehezedik, Sárkány. Nem az enyémre. Engem a birodalmam érdekel. Nagy szükségem lesz azokra a damanekra. Dönts most! Úgy vélem, éppen te mondtad, hogy kevés az időd.

Rand arca elsötétült. Mégis maga elé nyújtotta a kezét.

– Legyünk túl rajta! Legyen hozzám könyörületes a Fény, de legyünk túl rajta! Magamra veszem ezt a terhet is. Megtarthatod mindazokat a damanekat, akik már téged szolgálnak, de egyetlenegyet sem ejtesz foglyul szövetségeseim népeiből, míg az Utolsó Csatában harcolunk. Ha csak egy nőt is fogságba ejtetek a saját tartományaitok határain kívül, akkor azt majd a szerződés megszegésének tekintik és az összes nemzet rátok támad.

Tuon közelebb lépett és megragadta Rand kezét. Mat végre újra kapott levegőt.

– Elhoztam a szerződés okiratait. Nézd meg és írd alá őket! – mondta Rand.

– Selucia majd átveszi őket – válaszolta a császárnő. – Matrim, gyere velem! Fel kell készítenünk a birodalmat a háborúra.

Gyors, de magabiztos léptekkel elindult az ösvényen. Mat erősen gyanította, hogy a felesége a lehető leghamarabb, a lehető legmesszebb akart kerülni Randtől. Nagyon is egyetértett vele.

Maga is elindult, de megállt a barátja mellett.

– Úgy tűnik, hogy neked is kedvez a Sötét Úr szerencséje – suttogta Randnek. – El nem tudom hinni, hogy valóság, amit most láttam.

– Tényleg? – kérdezte halkan a vörös hajú ifjú. – Hát, én se nagyon. Köszönöm a közbenjárásodat.

– Hát persze – biccentett Mat. – Ja, egyébként megmentettem Moiraine életét. Azért majd ezt is vedd figyelembe, amikor végre eldöntöd, hogy kettőnk közül ki a nagyobb hős.

Tuon nyomába eredt, miközben a háta mögött felhangzott az Újjászületett Sárkány kacagása.

Tizennyolcadik fejezet

Végkimerülésig

Gawyn egy mezőn állt, nem messze attól a helytől, ahol az aes sedaiok először csaptak össze a trallokokkal. Azóta már kivonultak a hegyek közül és mélyebben bevetették magukat Kandor sík vidékébe. Továbbra is sikerült megállítani az ellenség előrenyomulását. Sőt, még arra is képesek voltak, hogy a trallokok seregét néhány száz hossznyival hátrébb szorítsák. Mindent összevetve a csata jobban alakult annál, mint amire bárki is számíthatott volna.

Már egy hete harcoltak ezen a sík területen. Egy névtelen kandori mezőn álltak. A síkságot feltúrták és felszaggatták. Úgy tűnt, mintha csak a vetésre készítették volna elő. Rengeteg tetem hevert mindenfelé. Nagy részük az árnyfattyak közül került ki. Olyan sok volt a hulla, hogy még a trallokok feneketlen bendője sem tudta eltüntetni őket.

Gawyn egyik kezében kardot, a másikban meg pajzsot tartott. Egwene lova előtt állt. Az ifjú harcosra várt a feladat, hogy végezzen az aes sedaiok támadásait esetleg valahogy átvészeli trallokokkal. Jobban szeretett volna egy kétkezes fegyverrel a kezében harcolni, ám a trallokok elleni küzdelem során nagy szüksége volt a pajzsra. Bajtársai közül néhányan felettébb ostobának tartották, amiért a kardot választotta. Ők inkább pikával, vagy alabárddal szálltak volna harcba. Népszerű volt az összes olyan fegyver, amelyikkel távol tarthatták maguktól a szörnyfajzatokat.

A pika azonban nem igazán volt alkalmas arra, hogy közelharcba bocsátkozzon az ember. Az ilyen hosszú lándzsával felszerelt katona olyan volt, mint a tégla az erős falban. Nem elsősorban harcos, sokkal inkább akadály volt. Az alabárd egy fokkal azért már jobb volt. A fegyver erős pengéje jelentős ügyességet és képzettséget igényelt. A karddal persze egyik ormótlan fegyver sem ért fel. Ha Gawyn kardot tartott a kezében, akkor ő irányíthatta az összecsapást. Szembefordult a vicsorgó trallokkal. A szörnyszülött több emberi vonást mutatott fel a társainál, bár az arca mintha a kecskebak és az ember félelmetes ötvözete lett volna. Zaklató látványt nyújtottak a túlságosan is emberi szájból kiálló véres fogak. Buzogányán jól látszott Tar Valon lángja. Alighanem a toronyőrség egyik elesett tagjától vette el. A hatalmas termetű szörnyfajzat könnyedén, egy kézzel használta a súlyos, kétkezes fegyvert.

Gawyn oldalra ugrott, majd felemelte a pajzsát, hogy kivédje a várható ütéseket. A pajzs hatalmasat csattant, amikor az ellenfele egyszer, kétszer, háromszor lecsapott rá. A trallokok mindig is ezt a megszállott módszert kedvelték. Nagy erővel, gyorsan sújtottak le az ellenségeikre, mert arra számítottak, hogy megtörik az ellenállásukat.

Sok ember tényleg összeomlott. Elzuhantak, vagy a karjuk érzéketlenné vált a rá zúduló csapásoktól. Éppen ezért ért aranyat a pikások sorfala vagy az alabárdosok harcvonala. Bryne mind a kettőt bevetette. Ráadásul pedig nemrég kidolgozott egy újabb hadrendet is. Az új egység harcosainak fele lándzsát, míg a másik fele alabárdot szorított a kezében. Gawyn olvasott az ilyesmiről a történelemkönyvekben. Bryne serege jó kihasználta az új egységeket. A pikások távol tartották az ellenséget, miközben az alabárdosok a pikák alatt előrelendültek és elmetszették a szörnyszülöttek lábát.

Gawyn villámgyorsan oldalra lépett. A trallok nem számított arra, hogy az ellenfele ennyire gyors lesz. Túlságosan lassan fordult utána. Gawyn meglendítette a kardját és a „Hegyvidéki forgószéllel” csuklóból lemetszette a kezét. A sebesült hangosan üvölteni kezdett. Az őrző közben megpördült és kardjával hasba szúrt egy másik trallokot, aki valahogy keresztülgázolt a védekező aes sedaiok vonalán.

Kirántotta a kardot áldozata testéből és keresztüldöfte vele az előző trallok nyakát. A halott bestia lecsúszott a pengéről. Gawyn aznap négy szörnyfajzattal végzett. A kardját óvatosan megtörölte az övére erősített véres rongydarabban.

Sietve megnézte, hogy mi van Egwene-nel. A fiatal nő a lova nyergében ülve az Egyetlen Hatalom fonataival tucatjával tépte darabokra a trallokokat. Az aes sedaiok egymást felváltva harcoltak. Egyszerre mindig csupán kis részük volt kint a csatatéren. Mivel csupán kevés aes sedai segítségére számíthattak, így a küzdelem terhének legnagyobb része a katonákra hárult. A módszer azzal a nagy előnnyel járt, hogy az aes sedaiok minden esetben kipihenten kapcsolódhattak be a küzdelembe. Azt a feladatot kapták, hogy zilálják szét az ellenség egységeit, zúzzák szét a harcvonalukat, hogy a katonák utána leszámolhassanak a szétzilálódott egységek túlélőivel.

Mivel a vállkendős nők sikerrel megakadályozták, hogy a trallokok zárt, hatékony alakzatban támadjanak, a küzdelem – a szörnyű veszteségek ellenére – egészen jól alakult. Amióta kihátráltak a hegyek közül, még nem kellett jobban visszavonulniuk. Ezen a véráztatta földön immár egy hete sikerült fenntartaniuk a trallokok előrenyomulását.

Silviana Egwene mellett ült egy aranyderes herélt nyergébe. Minden tőle telhetőt megtett azért, hogy a trallokok ne jussanak oda a közelükbe. A két nő előtt jókora gödrök és mélyedések látszódtak a talajban. Silviana támadásai felszaggatták a földet. Szinte az egész mezőt az ilyen árkok összevisszasága borította. Ennek ellenére egy-egy trallok időnként csak eljutott a közelbe, hogy összemérje az erejét Gawynnal.

Az őrző észrevette, hogy valami megmozdult a legközelebbi árokban. Közelebb lépett. Odalent egy farkasfejű trallok kuporgott. Hörögve vicsorogni kezdett, majd elindult felfelé. „Hegyről lefolyó víz”.

A trallok visszazuhant a mélyedésbe. Gawyn újra letörölte a pengét a véres rongyban. Ez volt az ötödik. Nem is olyan rossz, hiszen csak két órán át tartott a szolgálata. Előfordult, hogy az aes sedaiok képesek voltak teljes mértékben visszaverni a szörnyetegek támadását. Olyankor az őrző akár karba tett kézzel is ácsoroghatott volna Egwene mellett. Az amyrlint ma Silviana kísérte el. A Fehér Torony harcos asszonyai mindig párokat alkotva szálltak csatába. Gawynban valamiért feltámadt a gyanú, hogy a Krónikaőr szándékosan engedett át néhány trallokot, mert nem akarta, hogy az őrző egész idő alatt csak a napot lopja.

A közelben váratlanul robbanások sorozata mart a talajba. Kénytelen volt hátrébb lépni. Hátrapillantott a válla fölött. Megérkezett a váltás. Gawyn felemelt karddal tisztelgett Sleete-nek, amikor a másik harcos elhelyezkedett, hogy Piava sedai őrzőjével szemmel tartsa a környéket.

Gawyn felzárkózott Egwene-hez és Silvianahoz, amikor a két nő levonult a csatatérről. A kötés révén nagyon is érezte, hogy az amyrlin mennyire kimerült. Túlságosan is sokat vállalt magára. Ragaszkodott ahhoz, hogy a többieknél lényegesen többször vegyen részt a küzdelemben.

Keresztülsiettek a letaposott fűvel borított térségen. Elhaladtak a vágtában a küzdelem felé tartó illiani társaság egyik egysége mellett. Az ifjú őrző nem igazán láthatta át a teljes csata menetét, ezért nem tudhatta, hogy pontosan hol is volt szükség a kiváló lovasokra. A tekintetében némi irigységgel figyelte, ahogy elvágtattak.

Nagyon is tudta, hogy Egwene-nek szüksége volt rá. Most sokkal jobban, mint bármikor korábban. Éjszaka enyészek kúsztak be a táborba. Thakan'darban kovácsolt pengéikkel aes sedaiok életét akarták kioltani. Gawyn személyesen őrködött Egwene álma fölött. Biztosra vette, hogy a felesége képes lesz eltüntetni a kimerültségét, ha a fáradtság már azzal fenyegette az őrzőt, hogy harcképtelenné válik. Csupán akkor tudott aludni, ha Egwene a Torony Csarnokával tanácskozott.

Az őrző ragaszkodott ahhoz, hogy az amyrlin minden éjjel másik sátorban aludjon. Néha még arra is rá tudta venni, hogy egy Kapun át menjenek át Mayene-be és a palota egyik ágyában pihenjék ki magukat. Jó pár napja nem jártak odaát. Gawyn hiába erősködött, hogy az amyrlinnek igenis ellenőriznie kell a Sárga nővéreket, meg oda kell figyelnie a Gyógyítók munkájára. Az érvei egyre átlátszóbbnak tűntek. Rosil sedai meglehetősen jó munkát végzett a messzi délen.

A három megfáradt harcos tovább haladt a tábor felé. Néhány katona meghajolt az érkezők előtt. Ők éppen nem voltak szolgái latban, míg társaik sietve meneteltek a csatatér irányába. Gawyn alaposan megnézte őket magának. Túlságosan fiatalok, túlságosan zöldfülűek voltak. Akadtak itt aztán sárkányhívek is. Ki a jó ég tudta volna megmondani, hogy mit gondoljon róluk? Nem kevés aiel is volt közöttük. Ez nagyon is kézenfekvőnek tűnt, hiszen az ifjú őrző úgy vélte, az aielek alapvetően mintha mind sárkányhívek lettek volna. Csakhogy e különös társaság soraiban néhány aes sedai is felbukkant. Gawyn nem igazán tudta mire vélni az ő döntésüket.

Megcsóválta a fejét és továbbsietett. Hatalmas tábor várta a kimerült harcosokat, bár gyakorlatilag egyetlenegy fegyvertelen szolga vagy cseléd sem kísérte el a hadba indulókat. Az ételt minden nap szekerekkel hozták keresztül a Kapukon. Némelyiket nem is igavonó jószág, hanem azok a megbízhatatlan, Cairhienben készült fémgépezetek vontatták. A szekerek visszafelé sem mentek üresen. Megpakolták őket szennyes ruhával, sérült fegyverekkel és javításra váró csizmákkal.

Nagyon is jól sikerült megszervezni a tábor életét. A hatalmas területen azonban meglehetősen kevés katonát lehetett látni, hiszen a harcosok nagy része kint küzdött a csatamezőn. Mindenki, kivéve Gawynt.

Az ifjú pontosan tudta, hogy itt volt szükség rá. Amit tett, fontos dolog volt, ám ennek ellenére önkéntelenül is úgy érezte, hogy elpocsékolja a képességeit. Hiába volt ő az egész hadsereg egyik legfélelmetesebb kardmestere, ha naponta csupán pár órára engedték ki a harctérre. Ellenfelei kizárólag azok közül az ostoba trallokok közül kerültek ki, akik úgy gondolták, hogy érdemes lesz megtámadniuk két aes sedait. Gawyn igazából nem is harcolt ellenük, hanem csupán megadta a kegyelemdöfést a szörnyfajzatoknak.

Egwene búcsúzásképpen odabiccentett Silvianának, majd a parancsnoki sátor felé fordította a lovát.

– Egwene... – figyelmeztette Gawyn.

– Csak ellenőrizni akarom a dolgokat – felelte nyugodtan a nő. – Arra számítottam, hogy Elayne mostanra már átküldi az új parancsait.

– Aludnod kellene.

– Úgy tűnik, hogy mostanában semmi mást sem teszek, csak alszom.

– Odakint a csatatéren annyit érsz, mint ezer harcos – ellenkezett Gawyn. – Ha napi huszonkét órányi alvásra volna szükséged ahhoz, hogy minden erőddel képes legyél a maradék két órán keresztül az embereket védelmezve harcolni, akkor is azt javasolnám, hogy aludj eleget. Szerencsére ilyen sok alvásra nincs is szükség, mint ahogy arra sem, hogy ilyen keményen hajtsad magadat.

A kötés révén jól érezte a felesége ingerültségét, ám Egwene gyorsan elhessegette a kellemetlen gondolatait.

– Nagyon is igazad van – szólalt meg most az ifjú nő, és dühös pillantást vetett a férjére. – Semmi okod meglepődni, csak mert beismertem, hogy neked van igazad.

– Nem is lepődtem meg – tiltakozott Gawyn.

– Nagyon is tisztában vagyok az érzéseiddel, Gawyn.

– Á, azt valami egészen más dolog miatt éreztem – vágta rá ártatlan arccal az ifjú. – Eszembe jutott Sleete egyik pár nappal ezelőtti megjegyzése. Csak most értettem meg, hogy miről beszélt.

Ezzel végre rászolgált egy mosolyra. Meglehetősen halvány mosoly volt csak, de akkor is több, mint a semmi. Egwene mostanában nem nagyon mosolygott. Ezzel távolról sem volt egyedül.

– Ezenfelül pedig – folytatta az őrző, miközben közelebb lépett. Megfogta a ló kantárát és a parancsnoki sátor előtt segített az amyrlinnek leszállni a nyeregből –, eddig nem is nagyon figyeltem fel arra, hogy az őrzők természetesen figyelmen kívül hagyhatják a Három Esküt. Kíváncsi vagyok, hogy a nővérek milyen gyakran éltek az ebben rejlő lehetőséggel.

– Remélem, nem túl gyakran – válaszolta Egwene. Milyen diplomatikus válasz. A parancsnoki sátorban Gareth Bryne éppen egy új, most már nagyon is elterjedt Kapun keresztül bámult. A fonatokat egy aprócska szürke nővér tartotta, akit Gawyn nem ismert. Bryne odalépett a térképekkel teli asztalához. Siuan hiába küszködött azzal, hogy rendet tartson. A hadúr néhány jelet rajzolt az egyik térképre, majd elégedetten biccentett és az érkezők felé fordult.

– Anyám – köszöntötte az amyrlint, és megragadta a kezét, hogy megcsókolja a gyűrűjét.

– Úgy tűnik, egészen jól alakul a csata – jelentette ki Egwene és odabiccentett Siuannak. – Meglehetősen jól tartjuk magunkat ezen a helyen. Úgy látom, készen állsz az előrenyomulás terveivel, igaz?

– Nem maradhatunk itt örökre, anyám – válaszolta Bryne. – Elayne királynő azt javasolta, vegyem fontolóra az előrenyomulást. Jobban be kellene hatolnunk Kandorba. Úgy vélem, bölcs javaslatot tett. Attól tartok ugyanis, hogy a trallokok beveszik magukat a hegyek közé, ahol erősebben megvethetik a lábukat. Észrevetted, hogy éjszakánként egyre több hullát gyűjtenek be a csatamezőn?

– Igen.

Gawyn nagyon is jól érezte az amyrlin ingerültéségét. Egwene kifejezetten örült volna, ha az aes sedaiok elég erősek ahhoz, hogy napról napra az Egyetlen Hatalom segítségével szénné égessék az ellenséges dögöket.

– Élelmiszert halmoznak fel – magyarázta a hadúr. – Talán úgy döntenek, hogy elindulnak kelet felé és megpróbálnak bekeríteni minket. Kénytelenek leszünk továbbra is ezen a helyen lekötni az erőiket. Ez azzal a következménnyel járhat, hogy be kell nyomulnunk a hegyek közé. Egy ilyen vállalkozás rendkívül súlyos személyi veszteségekkel járna, ám most...

Megcsóválta a fejét. Visszasietett a térképasztalhoz, majd keresztülnézett a harcvonalra nyíló Kapun. – Az aes sedaiok határozott kézzel irányítják a csata alakulását, anyám. Sohasem láttam még csak ehhez hasonlót sem.

– Oka van annak, hogy az Árnyék minden tőle telhetőt megtett azért, hogy elpusztítsa a Fehér Tornyot – válaszolta az amyrlin. – Mert tudta, hogy a Fehér Torony képes magára vállalni a háború irányítását.

– Oda kell figyelnünk azokra a Rémurakra – szólt közbe Siuan, miközben a papírokat rendezgette. Gawyn úgy vélte, hogy az asszony a kémek jelentéseit nézte át. Keveset tudott Siuan Sanchéről, pedig az asszonyság valamikor megkímélte az életét. Egwene azonban gyakran emlegette, hogy az egykori amyrlin milyen mohón gyűjti az értesüléseket.

– Igen – bólintott Egwene. – Jönni fognak.

– A Fekete Torony! – mordult fel Bryne elkomorulva. – Megbízhatunk Mandragoran nagyúr szavában?

– Az életemet is felteszem rá – válaszolta Egwene. – Asha'manek harcolnak az ellenség oldalán? Miért nem akadályozta ezt meg az Újjászületett Sárkány? A Fényre! Ha az összes többi asha'man az Árnyékot választotta...

Egwene megcsóválta a fejét.

– Bryne, küldjünk ki lovasokat a Fekete Torony környékére. Induljanak onnan, ahol még lehet Kaput nyitni. Lóhalálában vágtassanak el a Fekete Torony kapujában táborozó nővérekhez.

– Azt akarod, hogy lendüljenek támadásba? – kapta fel a fejét Gawyn.

– Nem. Vonuljanak vissza egészen odáig, ahol már Kapukat tudnak nyitni, és utána csatlakozzanak hozzánk itt. Nem engedhetjük meg magunknak a további időhúzást. Magam mellett akarom tudni őket.

Egy ujjával megkopogtatta az asztalon fekvő térképet.

– Nemsokára itt lesz Taim, itt lesznek a Rémurai. Egészen eddig távol tartották magukat ettől a csatatértől, mert Mandragoran nagyúr csapataira összpontosítottak. Az erőiket egy helyre összevonva ugyanúgy uralhatják azt a csatamezőt, ahogyan mi is ugyanezt tesszük itt ezzel. Kiválasztok további nővéreket, hogy elküldjem őket a határvidékiek seregébe. Előbb vagy utóbb kénytelenek leszünk szembeszállni a Rémurakkal.

Gawyn csendben maradt, de az állán megfeszültek az izmok. Ha kevesebb nővér marad itt a táborban, akkor ez azt jelentette, hogy Egwene-nek és a többieknek sokkal gyakrabban kell majd kimenni a csatatérre.

– Most pedig – folytatta az amyrlin. – Először is...

Gawyn arckifejezését megpillantva elhallgatott.

– Először is aludnom kell. Ha valakinek szüksége van rám, akkor megtalálhattok... a Fényre! De hát nem is tudom, hogy hol alszom ma éjjel. Gawyn?

– Maerin sedai sátrában fogsz aludni. Ő nemsokára bevetésre megy, így néhány órán keresztül senki sem zavarja meg az álmodat.

– Kivéve persze, ha szükség lesz rám – makacskodott Egwene. Elindult a sátor kijárata felé.

– Hát persze – válaszolta Gawyn, és elindult az amyrlin nyomában. Közben maradt még ideje arra, hogy a fejét csóválva Bryne és Siuan irányába nézzen. Az idős hadúr elmosolyodott és biccentett. A csatatéren ebben a pillanatban kevés olyan dolog akadt, amelyek feltétlenül igényelték volna az amyrlin beavatkozását. A hadseregek közvetlen irányítása a Torony Csarnokára hárult.

Odakint Egwene felsóhajtott és becsukta a szemét. A férje átölelte, a fiatal nő pedig valósággal hozzá simult. Csupán néhány szívdobbanásnyi ideig bújtak így össze, aztán Egwene kihúzta magát, hátralépett, és az arcán ismét megjelent az amyrlin megrendíthetetlen derűje.

Annyira fiatal – gondolta az őrzője. – Ráadásul hatalmas teher nehezedik a vállára.

Persze Egwene alig valamivel volt fiatalabb magánál al'Thornál. Gawyn örömmel és enyhe meglepődéssel tapasztalta, hogy nem kapott dührohamot, amikor arra a fickóra gondolt. Al'Thor megvívja majd a maga harcát. Egyáltalán nem tartozott Gawynra, hogy mit miért tesz az az alak.

Átvezette Egwene-t a Zöld ajah táborrészébe. A terület biztonságára vigyázó őrzők tiszteletteljes biccentéssel üdvözölték a közeledőket. Maerin sedai jókora sátrat hozott magával. A legtöbb aes sedainak megengedték, hogy olyan felszereléssel keljen útra, amilyet csak jónak látott. Csupán az a szabály szabott gátat a nagyobb karavánok kialakulásának, hogy mindenkinek a saját maga által nyitott Kapun keresztül kellett áthoznia a holmiját és a felszerelés cipelésével csupán a saját őrzőiket bízhatták meg. Egyértelmű volt, hogy minden holmijukat hátra kell hagyni, ha valamiért a hadsereg kénytelen váratlanul mozgásba lendülni. Számos aes sedai csupán egész kevés dolgot hozott magával. Mások viszont… hát látszott, hogy nem igazán voltak hozzászokva a nélkülözéshez. Maerin ez utóbbi csoportba tartozott. Csak kevesen érkeztek olyan hatalmas poggyásszal, mint ő.

Leilwin és Bayle Domon a sátor előtt várakoztak. Ők ketten közölték Maerin sedaijal, hogy kölcsönveszik a sátrát. A lelkére kötötték, senkinek sem mondhatja el, hogy Egwene fogja használni. Ezt a titkot egyébként sem lett volna különösebben nehéz kideríteni. Egwene két megbízottja nem álcázta magát, amikor besétált erre a táborrészre. Ugyanakkor meglehetősen nagy feltűnést keltett volna, ha valaki tudakozódni kezd, hogy hol alszik az amyrlin. Gawyn igyekezett a lehető legjobban gondoskodni Egwene védelméről, amióta kiderült, hogy a felesége nem hajlandó éjszakáról éjszakára új titkos helyre utazni, hogy ott aludjon.

A kötés révén egyértelmű volt, hogy Egwene ingerültté vált, mihelyt megpillantotta Leilwint.

– Te magad mondtad, hogy tartsuk őket a kezünk ügyében – emlékeztette Gawyn a feleségét.

– Nem örülök annak, hogy tudja, hol alszom. Ha az orgyilkosaik tényleg eljönnek értem a táborba, akkor lehet, hogy éppenséggel ő mutatja meg nekik a helyes irányt. .

Gawyn nagy nehezen lenyelte az ingerült válaszát. Egwene nagyon is okos, találékony nő volt, ám valósággal elvakították az érzelmei, ha a seanchanok jöttek szóba.

– Majd szemmel tartom – ígérte meg az őrző. Az őrző a maga részéről úgy vélte, hogy nagyon is megbízhat Leilwinben. Az az asszonyság szemmel láthatóan azon emberek közé tartozott, akik betartották, amit ígértek. Egwene vett egy mély lélegzetett, megnyugodott, majd egyetlen szó nélkül ellépdelt Leilwin mellett. Gawyn nem ment utána.

– Úgy vélem, hogy az amyrlin továbbra is elszántan ragaszkodik ahhoz, hogy ne legyen lehetőségem felajánlani a szolgálataimat – fordult Leilwin jellegzetes és feltűnő seanchan kiejtéssel kántálva az őrzőhöz.

– Nem bízik meg benned – válaszolta kertelés nélkül Gawyn.

– Hát ilyen keveset ér az ember esküje az óceán innenső partján? – méltatlankodott a seanchan. – Olyan súlyos esküt tetteim neki, amit az égvilágon senki sem szegne meg. Még egy mulami sem!

– Az árnybarátok bármilyen esküt megszegnek.

Az asszonyság jeges pillantással válaszolt.

– Egyre inkább az az érzésem, hogy az amyrlin szerint valamennyi seanchan árnybarát.

Gawyn megvonta a vállát.

– Összevertétek, ólba zártátok és úgy bántatok vele, mintha csupán egy pórázra kötött állat lett volna.

– Én aztán semmi ilyet nem tettem – ellenkezett a seanchan – Ha egy pék csapnivaló minőségű kenyeret adott el neked, attól kezdve talán azt fogod képzelni, hogy mindegyik pék az életedre tör? Ostobaság! Ugyan már! De ne vitatkozzunk. Nincs értelme. Ha nem szolgálhatom őt, akkor téged foglak szolgálni. Ettél már ma bármit is, őrző?

Gawyn ezen eltöprengett. Tényleg, mikor is evett utoljára? Ma reggel? De nem. Túlságosan is izgatottan várta a harc kezdetét. A gyomra hatalmasat kordult.

– Tudom, hogy nem fogod egyedül hagyni – folytatta Leilwin. – Főleg nem, hogy egy seanchan vigyázzon rá. Gyere, Bayle! Hozzunk ételt ennek a bolondnak, mert különben elájul az éhségtől, amikor eljönnek az orgyilkosok.

Elsietett. Hatalmas termetű illiani férje azonnal a nyomába eredt. A fickó hátranézve olyan pillantást vetett az őrzőre, hogy attól a kardja tokján kicserződött a bőr.

Gawyn hatalmasat sóhajtott és leült a földre. A zsebéből három fekete gyűrűt vett elő. Egyet kint hagyott, a többi viszont elrakta.

Az orgyilkosok emlegetése miatt mindig eszébe jutottak ezek az ékszerek. Azoktól a seanchanoktól vette el őket, akik valóban megpróbálták meggyilkolni Egwene-t. A gyűrűk ter'angrealok voltak. Ha a Vérpengék az ujjukra húzták őket, akkor elképesztő gyorsasággal tudtak mozogni és valósággal beleolvadtak az árnyékba.

A fény felé tartotta az egyiket. Cseppet sem hasonlított bármelyik korábban látott ter'angrealra, ám az Egyetlen Hatalommal kapcsolatban álló tárgyak bármilyen külsőt ölthettek. A gyűrűket valamilyen nehéz, fekete kőből készítették. Gawyn nem ismerte fel az anyagot. Külső részükre töviseket metszettek, ám a gyűrűk belseje, amely rásimult a bőrre, makulátlanul sima maradt.

Forgatni kezdte az ékszert az ujjai között. Nagyon is tudta, hogy meg kellene mutatnia Egwene-nek a három ékszert. Csak hát azzal is tisztában volt, milyen szemmel néz a Fehér Torony a ter'angrealokra. Gondosan elzárták az ilyen tárgyakat, mert nem mertek kísérletezni velük. Csak hát elérkezett az Utolsó Csata napja. Ez az a pillanat, amikor az ember kockázatot vállal... Úgy döntöttél, hogy Egwene árnyékában maradsz, Gawyn – gondolta. – Úgy döntöttél, hogy megvédelmezed. Azt teszed, amit meg kell tenned az érdekében. Úgy tűnt, hogy az amyrlin megnyeri a háborút. Egwene és persze az aes sedaiok. Mi oka volna a férjének arra, hogy ugyanúgy irigyelje a felesége sikerét, ahogy egykoron al'Thorra is féltékenykedett?

– Ugye ez nem az, mint aminek gondolom?

Gawyn felkapta a fejét és öklébe zárta a gyűrűt. Leilwin és Bayle Domon már voltak az étkezősátornál és egy tál étellel tértek vissza az őrzőhöz. A tányérból felszálló illatok alapján meging árparagu volt a vacsora. A szakácsok elképesztő mennyiségű borsot tettek bele. Néha már kifordult az ember gyomra tőle. Gawyn erősen gyanakodott arra, hogy csupán azért folyamodtak ehhez a főzési fortélyhoz, mert a fekete borsszemek miatt a katonák nem figyeltek fel a szétmorzsolt zsizsikdarabokra.

Nem szabad úgy tennem, mintha bármi gyanús dologgal foglalkoztam volna – villant át az ifjú elméjén. – Nem engedhetem meg, hogy beáruljanak Egwene-nek.

– Erről beszélsz? – kérdezte, és felmutatta a gyűrűt. – Azoktól a seanchan orgyilkosoktól vettük el, akik megpróbálták meggyilkolni Egwene-t. Azt feltételezzük, hogy valamiféle ter'angreal lehet. A Fehér Torony még csak nem is hallott ilyesmiről.

Leilwin halkan felmordult.

– Ezeket az ékszereket egyes-egyedül a császárnő – éljen... – megrándult, elhallgatott és mélyen beszívta a levegőt. – Csupán olyan valaki viselheti eme gyűrűt, aki bekerült a Vérpengék soraiba. Csakis az, aki a császárnő lába elé helyezte az életét. Rendkívül, de tényleg rendkívül helytelen dolog volna, ha az ujjadra húznád.

– Mekkora szerencse, hogy nem húztam fel – jegyezte meg Gawyn.

– Ezek a gyűrűk nagyon veszélyesek – folytatta a seanchan – Nem tudok túl sokat róluk, de azt mondják, hogy megölik a használóikat. Semmiképpen nem kerülhet érintkezésbe a véreddel. Az ugyanis működésbe hozná. Akkor pedig életveszélybe kerülnél, őrző.

A férfi kezébe nyomta a tálat és továbblépdelt.

Domon nem indult el utána. Az illiani megvakarta rövid szakállát.

– Hát az bizony kétségtelen tény, hogy az én drága feleségem bizony nem tartozik a legkedvesebb fehércselédek közé – magyarázta Gawynnak. – Viszont bizony igen erős és felettébb bölcs. Igen jól tennéd, ha odafigyelnél arra, amit mondott tenéked.

Gawyn zsebre vágta a gyűrűt.

– Egwene különben sem engedné meg, hogy viseljem.

Ez igaz is volt. Nem engedné, ha tudna róla.

– Mondd meg a feleségednek, nagyra értékelem a figyelmeztetését. Ugyanakkor emlékeztetlek benneteket arra, hogy az amyrlin még mindig nagyon érzékenyen viselkedik, ha szóba kerülnek azok az orgyilkosok. Azt javaslom, még véletlenül se hozzátok szóba azokat a Vérpengéket, sem az ő ter'angrealjaikat.

Domon biccentett és végre elindult Leilwin után. Gawyn kicsit elszégyellte magát az előbbi képmutatása miatt. Nem mintha egyetlen hazug szó is elhagyta volna a száját. Egyszerűen arról volt szó, nem akarta, hogy Egwene kellemetlen kérdéseket tegyen fel.

Ez a gyűrű meg a két társa jelentettek valamit. Egy őrző nem igazán tudta volna bármire is felhasználni őket. Mert mi volt az ilyen harcos dolga? Az, hogy Egwene mellett álljon és megvédje a veszélyektől. Azzal tehet eleget a küldetésének, ha a csatamezőn szolgálja az amyrlint, nem pedig azzal, hogy egy csataménen vágtat harcba, mint valami nagy hős.

Gawyn ezt újra és újra elismételte magának, miközben megette a ragut. Mire befejezte az evést, már csak egész kevés hiányzott ahhoz, hogy elhiggye, valóban komolyan gondolja azt, amit ilyen lelkesen bizonygatott magának.

Ennek ellenére nem szólt Egwene-nek a gyűrűkről.

Rand visszaemlékezett arra, hogy milyen volt, amikor először látott trallokot. Nem arra a napra gondolt, amikor odahaza a Folyóközben a szörnyszülöttek megtámadták az otthonát. Hanem a legelső alkalomra, amikor tényleg először találkozott velük. Még az előző korban.

Eljön majd az a korszak, amikor többé már nem léteznek – gondolta, miközben összefonta Tűz és a Levegő szálait, majd pedig egy robbanva fellángoló tűzfallal lecsapott egy jókora trallok osztagra. Perrin Farkasőrségének közelben álló tagjai hálás mozdulattal a magasba emelték a fegyverüket. Rand visszabiccentett feléjük. Ebben a csatában egyelőre Jur Grady arcát viselte.

Mert volt kor, amikor a trallokok nem éktelenítették el a világot. Visszatérhetne az az állapot. Ha Rand megöli a Sötét Urat, akkor vajon egy csapásra helyreáll a régi rend?

A tűzfal forrósága miatt izzadság öntötte el a homlokát. Óvatosan használta fel a kövér férfit ábrázoló angreal erejét. Nem engedhette meg magának, hogy túlságosan is erősnek tűnjön. Lesújtotta a szörnyszülöttek következő csapatát is. Az Alguenya folyótól nyugatra dúlt a harc. Elayne hadserege átkelt az Erininen, és keresztülmeneteltek a keleti part sík vidékén. Arra vártak, hogy elkészüljenek az Alguenya hidjai. Már majdnem készen álltak, ám eközben a trallokok előőrse beérte az emberek seregét. Elayne követői védekező csatarendet kialakítva megpróbálták távol tartani az üldözőiket, míg át nem tudnak kelni a folyón.

Rand örömmel segített nekik. Az igazi Jur Grady a kandori táborban pihent. Alig állt a lábán, mert olyan sokat Gyógyított. Nagyon is kapóra jött, hogy Rand magára ölthette az arcát, mert így nem figyeltek rá a Kitaszítottak.

Elégedetten hallotta a halálra perzselődő trallokok üvöltését. Valamikor valósággal imádta ezt a zajt. A hatalom háborújának végső időszakában. Amikor a szörnyszülöttek így jajveszékeltek, attól elfogta az érzés, hogy tett is valamit. Amikor először látott trallokot, akkor fogalma sem volt arról, hogy milyen fajta lények bukkantak fel. Ó, természetesen tudott Aginor kísérleteiről. Lews Therin nem is egy alkalommal nyilvánosan őrültnek nevezte azt a megszállottat. Nem értette, hogy mi hajtotta Aginort. Nagyon sokan képtelenek voltak felfogni a megszállott mozgatórugóit. Aginor túlságosan is imádta a maga sajátos kutatásait. Lews Therin pedig elkövette azt a hibát, hogy úgy vélte, a háborodott Semirhage-hoz hasonlóan egyszerűen csak betegesen élvezte más szenvedését.

És akkor megszülettek az árnyfattyak.

Akik most rángatózva lángoltak ott előtte.

Ennek ellenére Rand még mindig aggódott azért, hogy ezek a szörnyfattyak esetleg újjászületett emberek. Aginor annak idején emberekből teremtette meg a trallokokat és a myrddraalokat. Talán ez a sors várt néhány emberre? Hogy ilyen torz teremtményként szülessenek újjá? Már a puszta gondolattól is a rosszullét környékezte.

Felpillantott az égboltra. A felhők megkezdték lassú visszavonulásukat, ahogy mindig is, ha valahol felbukkant. Rá tudná kényszeríteni őket arra, hogy ne tegyenek így, de... Nem. Az embereknek szükségük volt a Fényre. Rand nem harcolhatott túl sokáig ezen a helyen, mivel akkor nagyon hamar nyilvánvalóvá vált volna, hogy az egyik asha'man túlságosan is erős, már ha valóban az, akinek az arcát látták.

Hagyta, hogy a csatatérre zúduljon a napfény.

A folyóhoz közeli harcmezőn mindenütt a magasba pillantottak az emberek. Beborította őket a ragyogás, ahogy a felhők lassan meghátráltak.

Elég volt a bujkálásból! – gondolta Rand. Levette magáról a Ködök Tükrét és ökölbe szorított kezét a feje fölé emelte. Levegőből, Tűzből és Vízből új fonatot készített. A kezéből ragyogó lényoszlop emelkedett a magasba. A harcosok mindenfele hangos éljenzésbe törtek ki.

Nem fog belelépni a Sötét Úr ide készített csapdáiba. Egy Kapun keresztül elindult vissza Merrilorba. Sohasem maradt túl sokáig egy-egy hadszíntéren. Távozás előtt azonban mindig megmutatta magát. Hagyta, hogy odafent megnyíljanak a felhők és miután jelét adta annak, hogy tényleg ott járt, átment valahova máshova.

Min Merrilor mezején az Utazótér szélén állva várta. Rand hátrapillantott, amikor a bezáródó Kapu elvágta azoktól az emberektől, akik most már nélküle folytatták a harcot. Min a kedvese karjára tette a kezét. Testőrei, a hajadonok itt várakoztak. Gyanakodva megengedték, hogy egyedül harcoljon, hiszen tisztában voltak azzal, hogy a felbukkanásuk azonnal elárulta volna.

– Szomorúnak tűnsz – szólalt meg Min halkan.

Valahonnan észak felől forró szellő támadt. A közelben álló katonák tisztelegtek. Az itt lévők legnagyobb része domani, teari és aiel volt. Ezeket a támadóerőket majd Rodel Ituralde és Darlin király fogja vezetni. Megpróbálják megszállni és megtartani Thakan'dar völgyét, miközben Rand megküzd a Sötét Úrral.

Már majdnem elérkezett a küzdelem ideje. Az Árnyék láthatta, hogy Rand ott küzd valamennyi harcmezőn. Sorban kivette a részét Lan küzdelméből, Egwene harcából és Elayne erőfeszítéseiből. Mostanra az Árnyék seregeinek nagy része belemerült a déli csataterek mocsarába. Közeledett a perc, amikor Rand lecsaphatott Shayol Ghulra.

A kedvesére pillantott.

– Moiraine azt mondja, hogy bolond vagyok. Ezek miatt a támadások miatt. Azt vágja a fejemhez, hogy nem lenne szabad a legcsekélyebb kockázatot sem vállalnom. Túl nagy a veszély. Nem érek el így eleget.

– Valószínűleg igaza van – felelte Min. – Gyakran jól látja a dolgokat. Én azonban jobban szeretem azt a valakit, aki hajlandó ilyesmire. Mert éppen ő lesz az, aki legyőzi a Sötét Urat. Az ifjú, aki nem tud a háttérbe húzódva, csendben tervezgetve ücsörögni, míg mások meghalnak.

Rand átkarolta a lány derekát. A Fényre! Mire is menne nélküle? Elbuktam volna – gondolta. – A sötét hónapok idején egész biztosan elbuktam volna. Miközben magához ölelte Mint, lány válla fölött észrevette a közeledő, szürke hajú asszonyt. Az idős nő mögött pedig egy alacsonyabb, kék ruhás alak is felbukkant, majd megtorpant és utána sokatmondó határozottsággal irányt változatott. Cadsuane és Moiraine igyekeztek széles ívben elkerülni egymást a táborban. Rand le merte volna fogadni, hogy Moiraine szeme hatalmasat villant, amikor észrevette, hogy Cadsuane ért oda hamarabb az ifjúhoz.

Az idős asszonyság odaért az ölelkezőkhöz. Megkerülte a két fiatalt és alaposan megnézte magának Randet. Közben kifejezéstelen arccal bólogatott.

– Megpróbálja eldönteni, hogy készen állok-e a feladatra? – kérdezte Rand. Gondosan odafigyelt arra, hogy semmilyen érzelem se érződjön a hangjában. Ebben az esetben elsősorban ingerültség.

– Ebben sohasem kételkedtem – válaszolta az aes sedai. – Már akkor sem, amikor még nem is tudtam, hogy újjászülettél. Sosem kételkedtem abban, hogy az a férfi lesz belőled, akire szükség van a nagy feladat végrehajtására. Az ilyenfajta kételkedést jobb meghagyni a bolondoknak. Te talán bolond vagy, Rand al'Thor?

– Ez meg mégis milyen kérdés? – méltatlankodott Min. – Ha azt mondja, hogy igen, azzal elismeri, hogy bolond. Ha viszont azt mondja, hogy nem, azzal közvetve arra utal, hogy nem kíván bölcsebbé válni.

– Butaság! Nem kellene olyan sokat olvasnod, gyermekem – legyintett Cadsuane, de egyértelmű volt, hogy a válasz jókedvre derítette. Újra az ifjúra nézett. – Remélem, hogy valamilyen szép dolgot adtál Minnek.

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte az ifjú.

– Megajándékoztad a hozzád közel állókat – folytatta az ősz hajú nő. – így készülsz a halálodra. Az idős férfiak gyakran viselkednek így, mielőtt ellovagolnának abba a csatába, amelyről úgy vélik, hogy nem nyerhetik meg. Apád kardot kapott. Andor királynője egy ter'angrealt, Mandragoran nagyúr koronát, az aiel lány ékszereket és akkor még itt van ő is.

Min felé biccentett.

Rand valósággal megdermedt. Valahol a tudata mélyén nagyon is tisztában volt azzal, hogy mit tesz, ám zavarba jött, amikor így kendőzetlenül a fejére olvasták tettei indítékát. Min elkomorodott. Megszorította a kedvese karját.

– Sétáljunk egyet! – folytatta Cadsuane. – Csak te és én, Sárkány nagyúr.

A fiú szemébe nézett.

– Ha van kedved hozzá.

Min Rand felé fordult, ám az ifjú megveregette a vállát és biccentett.

– A sátorban találkozunk.

A lány felsóhajtott, de távozott. Az aes sedai közben már el is indult. Randnek futnia kellett pár lépést, hogy utolérhesse. Az idős hölgy alighanem szándékosan tett így. Biztos élvezte a dolgot.

– Moiraine sedai kezd ingerültté válni a késlekedésed miatt – szólalt meg.

– És ön mit gondol?

– Úgy vélem, nem teljesen ostobaság, amiről beszél. Ugyanakkor távolról sem gondolom, hogy te viszont esztelenül viselkednél. A továbbiakban azonban nem húzhatod az időt.

Randnek jó oka volt arra, hogy nem közölte senkivel sem a Shayol Ghul elleni támadás időpontját. Azt akarta, hogy minden bizonytalan maradjon. Ha a környezetében ugyanis senki sem tudhatta, mikor veszi kezdetét a sorsdöntő csata, akkor felettébb jónak tűntek az esélyek arra, hogy a Sötét Úr sem értesül a szándékáról.

– Mindazonáltal nem azért jöttem ide, hogy a késlekedésről beszéljek veled – folytatta az ősz hajú asszonyság. – Úgy vélem, hogy Moiraine sedai nagyon is jól kézben tartja ezen a területen a… a képzésedet. Valami azonban igen nagy mértékben aggaszt.

– Mi volna az?

– Arra számítasz, hogy meg fogsz halni. Hogy olyan bőkezűen elosztogatod a dolgaidat. Nem is próbálsz meg életben maradni.

Az ifjú mélyen beszívta a levegőt. Kettőjüket a hajadonok kisebb csapata követte. Elhaladtak a szélkeresők apró tábora mellett. A sötét bőrű nők guggolva beszélgettek a Viharok Tálja körül. Amikor felnéztek, és szemügye vették a közeledőket, az arcukon semmilyen indulat sem tükröződött. Nyugodtnak és békésnek látszódtak.

– Engedje meg, hogy átadjam magam a sorsomnak, Cadsuane – felelte végül Rand. – Magamhoz öleltem a halált. Elfogadom, ha eljön értem.

– Ezt örömmel hallom – hangzott fel a válasz. – És ne gondold egy pillanatra sem, hogy ne áldoznám fel szemrebbenés nélkül az életedet, csak hogy a világ megmeneküljön.

– Ezt már az első pillanatban is egyértelműen a tudtomra adta – bólintott az ifjú. – Akkor most miért aggódik? Ez az összecsapás az életembe kerül. Így kell ennek lennie.

– Nem veheted biztosra, hogy meg fogsz halni – ellenkezett az aes sedai. – Még akkor is, ha szinte elkerülhetetlennek látszik, akkor sem tehetsz úgy, mintha a halálod teljes bizonyosság volna.

– Elayne is pontosan ezt mondta.

– Ezek szerint akkor élete során legalább egy alkalommal okos dolgot mondott. Nem is feltételeztem, hogy ilyen sokra viszi az a kislány.

Rand nem volt hajlandó ráharapni erre a csalira. Cadsuane arcán halvány mosoly villant. Örült, hogy az ifjúnak ilyen erős az önuralma. Éppen ezért tette újra és újra próbára. Hát sohasem lesz vége ezeknek a próbatételeknek?

Hát nem – gondolta Rand. – Egészen az utolsó erőpróbáig küzdenem kell. Egészen a végső legfontosabb összecsapásig.

Az idős nő megtorpant az ösvényen. Rand is kénytelen volt megállni.

– Én is kapok tőled valamilyen ajándékot?

– Azokat ajándékoztam meg, akiket szeretek.

Ezt hallva Cadsuane még jobban elmosolyodott.

– Kettőnk kapcsolata nem volt mindig zökkenőmentes, Rand al'Thor.

– Így is lehet mondani.

– Mindazonáltal szeretném, ha tudnád, hogy elégedett vagyok – folytatta a nő, és Rand szemébe nézett. – Egészen jól megálltad a helyedet.

– Ezek szerint megengedi nekem, hogy megmentsem a világot?

– Igen.

Cadsuane felnézett az égboltra. A fent kavargó sötét felhőkben Rand közelsége miatt már rés támadt a felhőtakaróban. Nem is próbálta meg visszatartani a felhőket.

– Igen – ismételte meg az aes sedai. – Megengedem neked. Feltéve, ha nem habozol sokat. Növekszik a sötétség.

Mintha csak ez lett volna a végszó, remegni kezdett a talaj. Mostanában egyre többször tett így. A sátrak meginogtak, és a táborlakók alig tudtak talpon maradni.

– Ott lesznek a Kitaszítottak – felelte az ifjú. – Amikor majd bemegyek. Valakinek szembe kell szállni velük. Azt gondoltam Aviendhát kérem meg arra, hogy vezesse az ellenállókat. Jól tudná használni az ön segítségét.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – biccentett az idős nő.

– Hozza Aliviát is – folytatta Rand. – Nagyon erős, de nem merem a többiek mellett hagyni. Egyszerűen képtelen felfogni a saját korlátait.

Az aes sedai ismét bólintott. A tekintetét látva Randben felmerült a gyanú, hogy az ősz hajú asszonyság eleve erre készült.

– Mi van a Fekete Toronnyal?

Rand összeszorította az ajkát. A Fekete Torony csapda volt. Ezt egészen pontosan tudta. Taim egy olyan helyre akarta csalni Randet, ahonnan nem tudott volna elszökni egy Kapun keresztül.

– Elküldtem Perrint, hogy segítsen.

– Már nem akarsz személyesen is elmenni oda?

– Segítenem kell rajtuk. Valahogy. Hagytam, hogy Taim maga köré gyűjtse őket. Egész egyszerűen nem engedhetek át mindenkit neki...

– Még mindig bizonytalan vagy – mérgelődött rosszkedvűen Cadsuane. – Kockára tennéd az életedet, kockára tennél mindannyiunkat, ha besétálnál abba a kelepcébe.

– Én...

– A barátaid szabadok – jelentette ki az asszonyság, és elfordult, hogy elmenjen. – Taimot és a csatlósait kiűzték a Fekete Toronyból.

– Micsoda? – kiáltotta Rand, és megragadta a nő karját.

– Az embereid kiszabadították magukat – magyarázta az aes sedai. – Persze azok alapján, amit hallottam, előtte még igen csúnyán elbántak velük. Kevesen tudnak róla. Lehetséges, hogy Elayne királynő még egy ideig nem használhatja fel őket a harcban. Nem vagyok tisztában a részletekkel.

– A saját erejükből győztek? – kérdezte Rand.

– Igen.

– Sikerült nekik! Vagy Perrinnek.

Randet elfogta a lelkesedés, de utána azonnal elszégyellte magát. Hány hívének kellett meghalnia? Megmenthette volna őket, ha személyesen odamegy? Napok óta tudott a szorult helyzetükről, ám ennek ellenére sem sietett a segítségükre, mivel engedelmeskedett Moiraine kitartó korholásának, a tanácsainak. Az aes sedai szerint a Fekete Torony olyan kelepce volt, amibe semmiképpen nem léphetett bele.

És az asha'manek csak kiszabadultak.

– Bárcsak sikerült volna kipréselnem belőled a választ arra a kérdésre, hogy mégis mire készültél az érdekükben! – sóhajtott lel Cadsuane.

Megcsóválta a fejét.

– Repedések tátonganak a vértezetedben, Rand al'Thor, ám mégiscsak neked kell majd menned.

Magára hagyta az ifjút.

– Deepe nagyon derék ember volt – szólalt meg Antail. – Túlélte Maradon bukását. Ott állt a falon, amikor az felrobbant. Életben maradt és folytatta a harcot. A Rémurak végül eljöttek érte. Hatalmas robbanással pusztították el. Deepe azonban még az utolsó pillanatban is fonatokkal bombázta őket. Úgy halt meg, ahogy halni illik.

A malkieri katonák magasba emelték kupájukat és az elesettek dicsőségét zengték. Lan maga is megemelte a poharát, bár kicsit arrébb állt, a tűz körül ülők gyűrűjén kívül. Bárcsak Deepe engedelmeskedett volna a parancsainak. Megcsóválta a fejét és kiitta a bort. A késő éjszakai óra ellenére a katonái egy része ébren volt. Felváltva virrasztottak, hogy készen álljanak egy meglepetésszerű támadásra. Lan megpöckölte a kupa peremét. Még mindig Deepe járt az eszében. Egész egyszerűen képtelen volt haragudni az elesettre. Deepe megpróbálta megölni az Árnyék egyik legveszélyesebb fókuszálóját. Lan nem lehetett biztos abban, hogy jó maga képes lett volna ellenállni egy ilyen lehetőségnek, ha feltárult volna előtte.

A katonák tovább folytatták a megemlékezést az elesettekről Az ilyen ünneplés most már hagyománnyá vált. Gyorsan elterjedt az összes határvidéki haditáborban is. Lan kifejezetten jól jelnek tartotta, hogy az itteni harcosok egyre inkább a bajtársaiknak tekintették Antailt és Narishmát. Az asha'manek még mindig távolságtartóan viselkedtek, de Deepe halála erős kapcsot kovácsolt a fekete kabátosok és az egyszerű katonák között. Mindannyian vérrel fizettek a győzelmükért. A katonák felfigyeltek Antail gyászára és odahívták maguk közé, hogy ő emlékezzen meg az elhunyt dicsőségéről.

A vezérük most hátat fordított a tűznek és keresztülsietett a táboron. Az egyszerű karámok mellett állt meg, hogy megnézze Mandarbot. A csatamén még mindig nagyon jól tartotta magát, bár a szügyén, baloldalt jókora sebhely éktelenkedett. Erre a helyre már sose fog visszanőni a szőr. Ennek ellenére úgy látszott, hogy a seb szépen gyógyul. A lovászok még most is csak suttogva mertek beszélni arról az éjszakáról, amikor Deepe halála után a sebesült ló egyszer csak előbukkant a sötétből. Azon a napon rengeteg harcos halt meg. A robbanások miatt sokan elveszítették a hátasukat. A trallokok a legtöbb lóval végeztek. Csak néhány paripa jutott vissza a táborba.

Lan megveregette Mandarb nyakát.

– Nemsokára megpihenünk, barátom! – suttogta az állatnak. – Megígérem!

Mandarb felhorkant a sötétben, és a közelben több ló is felnyerített.

– Lesz saját otthonunk – folytatta Lan. – Az Árnyék legyőzése után Nynaeve meg én visszafoglaljuk Malkiert. Újra teremni fognak a földek. Megtisztítjuk a tavakat. Zöld lesz a mező. Nem lesznek trallokok, akik ellen harcolnunk kéne. Gyerekek fognak felülni a hátadra, öreg cimborám! Békességben töltheted el a hátralévő napjaidat. Reggeltől estig almát ehetsz és a legszebb kancák várnak rád!

Nagyon hosszú idő telt el azóta, hogy az egykori őrző akárcsak a remény legcsekélyebb szikrájával is gondolhatott volna a jövőre. Furcsa, hogy ilyesmi járt a fejében éppen itt, éppen most, a háború kellős közepén. Lan kemény ember volt. Időnként úgy érezte, sokkal jobban hasonlít a sziklákra és a homokkal borított földre, mint a tábortűz mellett nevető emberekre.

Nem a véletlen műve, hogy ilyen lett a jelleme. Komoly erőfeszítés árán kovácsolt kőkemény harcost magából. Nem lehetett másmilyen. Ez a harcos egy napon majd képes lesz elindulni Malkier felé, mert azt követelte a családja becsülete. Rand al'Thor érkezésekor azonban repedés támadt a vastag kérgen. Nynaeve szerelme pedig darabokra szaggatta az egészet.

Vajon Rand sejt bármit is? – töprengett az idős harcos, miközben elővett egy lókefét és elkezdte megtisztogatni a csatamén szőrét. Lan nagyon is tisztában volt azzal, milyen érzés, ha valakit már a gyerekkorában arra szántak, hogy a halálba menjen. Tudta, milyen érzés az, amikor valakinek megmutatják, merre fekszik a Fertő, és a tudtára adják, hogy egy napon majd ott fogja föláldozni az életét. A Fényre! Hogy mennyire tisztában volt ezzel! Rand al'Thor azonban valószínűleg sosem fogja felismerni, hogy ők ketten mennyire hasonlítanak egymásra.

Még egy jó darabig tisztogatta Mandarb szőrét, pedig majd összeesett a fáradtságtól. Talán aludnia kellett volna. Nynaeve egész biztosan elküldte volna aludni. Elmosolyodott, ahogy elképzelte, hogy kettőjük között milyen párbeszéd zajlott volna le. A felesége könnyedén nyert volna a vitában. Jól lehordta volna, miután a képébe vágja, hogy egy tábornoknak is kell aludni. Ráadásul akad itt éppen elég lovász, aki gondoskodna a csataménről.

Nynaeve azonban nem volt itt. A férje ezért tovább foglalkozott a lóval.

Valaki közeledett a lovak között. Lan természetesen már jóval azelőtt felfigyelt a léptek zajára, mielőtt meglátta volna az érkezőt. Baldhere nagyúr levett egy kefét az állványról, odabiccentt az egyik őrnek, majd elindult a saját lova irányába. Csak ekkor figyelt fel Lanra.

– Mandragoran nagyúr? – kérdezte.

– Baldhere úr – biccentett Lan a kandori irányába. Ethenielle királynő kardhordozója karcsú férfi volt. Egyébként hollófeke hajában csupán néhány fehér tincs látszott. Bár nem tartozott a korszak nagy kapitányai közé, mégis remek hadvezérnek tartották és a királya halála óta becsülettel szolgálta Kandort. Sokan úgy vélték, hogy a királynő majd hozzá megy feleségül. Ez persze ostobaság volt. Ethenielle mintha csak a fivérének tekintette volna a harcost. Ezenfelül pedig, ha valaki jobban odafigyelt a részéletekre, nagyon is tisztában lehetett azzal, hogy Baldhere sokkal inkább a férfiakat kedvelte, mint a nőket.

– Sajnálom, hogy megzavartalak, dai shan! – szólalt meg Baldhere. – Nem vettem észre, hogy más is van itt.

Már mozdult, hogy visszamenjen.

– Már majdnem kész vagyok – válaszolta Lan. – Egészen nyugodtan gyere és törődj a lovaddal.

– A lovászok egyébként jó munkát végeznek – biccentett a kandori. – Nem azért jöttem ide, hogy ellenőrizzem a dolgukat. Arról van szó, hogy rájöttem, sokkal jobban tudok gondolkodni, ha közben valamilyen egyszerű, és ismerős munkát végzek.

– Nem te vagy az egyetlen, aki felismerte ezt a bölcsességet – felelte Lan, és tovább tisztogatta Mandarbot.

Baldhere nevetni kezdett, de aztán elhallgatott. Végül halk hangon szólalt meg:

– Dai shan, nem aggódsz Agelmar nagyúr miatt?

– Miért kellene aggódnom?

– Attól tartok, hogy a fővezér túlhajtja magát – magyarázta Baldhere. – Némelyik döntését... nem tudom felfogni. Nem arról beszélek, hogy rossz döntéseket hozott volna. Csak mintha túl rámenősek lennének a hadműveleteink.

– Háborúban vagyunk. Nem tudom, hogyan kerülhetnénk el, hogy túl rámenősek legyünk, ha le akarjuk győzni az ellenségeinket.

A kandori egy darabig csendben maradt.

– Hát persze. De ahhoz mit szólsz, hogy elveszítettük Yokata nagyúr két lovasszázadát?

– Sajnálatos balfogás volt, de hát az ilyesmi előfordul.

– Agelmar nagyúrnak nem lett volna szabad elkövetni ezt a hibát. Volt már korábban is ugyanilyen helyzetben, dai shan. Tudnia kellett volna, hogy mi történik.

A két lovasszázad az egyik legutóbbi támadás során pusztult el. Az asha'manek lángra lobbantották Fal Eisent és a környező vidéket. Agelmar parancsára Yokata a lovasai élén megkerült egy jókora hegyet, hogy lecsapjon az asha'manek felé vonuló trallok sereg jobb szárnyára. Egy klasszikus bekerítő módszert alkalmazva Agelmar további lovasokat akart küldeni az ellenség bal szárnya ellen is, az asha'manek pedig arra készültek, hogy szemtől szembe lecsapjanak a trallokokra.

Az Árnyék vezérei azonban átláttak az emberek tervein. Mielőtt Agelmar vagy az asha'manek. közbeléphettek volna, egy jókora hordányi trallok átkelt a hegyen és oldalba támadta Yokata lovasait. A horda maradéka pedig szemből csapott le Yokatáékra. Bekerítették a lovasságot.

A két század az utolsó emberig elpusztult. Közvetlenül utána a trallokok támadást indítottak az asha'manek ellen, akik éppen csak el tudtak menekülni.

– A vezérünk teljesen kimerült, dai shan – folytatta Baldhere – Ismerem Agelmart. Sohasem követett volna el ilyen hibát, ha nem lenne holtfáradt és kimerült.

– Baldhere, bárki követhet el ilyen hibát.

– Agelmar úr a korszakunk egyik nagy kapitánya. Egészen más rálátása van a csatákra, mint a közönséges embereknek.

– Nem gondolod, hogy egyszerűen túl sokat követelsz tőle? – kérdezte Lan. – Ő is csak egy ember. Ahogy mindannyian esendő halandók vagyunk.

– Én... talán igazad van – felelte Baldhere, miközben a keze kardja markolatán pihent. Úgy tűnt, hogy aggódik. Természetesen nem a királynő fegyvere lógott az oldaláról. Azt a kardot csak akkor viselte, ha az uralkodója képviseletében cselekedett.

– Azt hiszem, csupán ösztönösen gyanakszom, Lan. Valami nyugtalanít. Agelmar nagyon kimerültnek tűnik, és én erősen aggódom azért, hogy ez hatással lesz a haditerveire is. Csak arra kérlek, hogy vigyázz rá!

– Vigyázni fogok – ígérte meg Lan.

– Köszönöm – felelte a kandori. Úgy tűnt, hogy már nem aggódik annyira, mint az előbb.

Lan búcsúzóul megveregette Mandarb nyakát. Hagyta, hogy Baldhere is foglalkozhasson a lovával. Keresztülment a táboron, a parancsnoki sátor felé. Belépett. A jól megvilágított sátrat számos katona őrizte. Úgy helyezték el őket, hogy még ezek a megbízható harcosok se láthassák a harctéri térképeket.

Megkerülte a sátor nyílása elé állított szövetből készült paravánt. Biccentéssel üdvözölte Agelmar két shienari segédtisztjét. Ők ügyeltek a parancsnoki sátor rendjére. Egyikőjük a földre terített térképeket tanulmányozta. Agelmar maga nem volt ott. Egy vezérnek is aludnia kellett néha.

Lan lekuporodott és megnézte magának a térképet. A holnapi visszavonulás után eljutnak majd egy Vérforrásnak nevezett helyre. A környéket azért hívták így, mert a folyóágy sziklái mintha csak vérvörösre festették volna a vizet. A környező hegyek miatt ezen a területen az emberek előnyösebb körülmények között szállhatnak majd harcba az ellenséggel. Agelmar arra készült, hogy szorosan együttműködő íjászok és lovasság segítségével ellentámadást indítanak az árnyfattyak ellen. És persze megint jókora területet fel kellett perzselni.

A malkieri főtiszt fél térdre ereszkedett és alaposan szemügyre vette a főparancsnok jegyzeteit az egyes seregtestek beosztásáról. Megnézte, hogy ki hol fog harcolni és Agelmar miként oszlotta fel a támadó erőket. A terv merésznek tűnt, de Lan semmi kivetni valót sem talált benne.

Miközben a térképet vizsgálta, a bejáratot fedő függöny susogva félrehúzódott és a saldaeai Ells úrhölgy társaságában halkan beszélgetve maga Agelmar lépett be. Megtorpant, amikor észrevette Lant. Elbúcsúzott beszélgetőtársától és odalépett a malkierihez.

Bár Agelmar most is szálfaegyenesen tartotta magát, Lan nagyon is felfigyelt a fáradtság és a kimerültség apró, de sokatmondó jeleire. A híres kapitány szeme egészen kivörösödött. A leheletébe lapfű illata vegyült. Ezt a növényt akkor rágcsálja az ember, ha túl sokáig nem aludhatott, de elengedhetetlen volt, hogy tiszta maradjon az elméje. Agelmar nagyon fáradt volt – akárcsak mindenki más is a táborban.

– Megfelelőnek tartod a terveimet, dai shan? – kérdezte a fővezér, és letérdelt.

– Ritka rámenősen harcolunk visszavonulás közben.

– Megengedhetnénk magunknak, hogy ne így tegyünk? – kérdezte Agelmar. – Felperzselt földet hagyunk a hátunk mögött. Olyan alaposan elpusztítjuk Shienart, mintha az Árnyék kezébe került volna. A trallokok vérével oltom el a füstölgő parazsat.

Lan bólintott.

– Baldhere odament hozzád? – kérdezte a fővezér.

Lan felkapta a fejét.

Agelmar komoran elmosolyodott.

– Le merném fogadni, hogy Yokata és az emberei elveszítése miatt akart beszélni veled.

– Igen.

– Az bizony hiba volt, ehhez nem férhet kétség – bólintott Agelmar. – Kíváncsi voltam, hogy ki hívja fel majd rá a figyelmemet. Szerintem Baldhere azok közé tartozik, akik szerint eleve el sem követhettem volna egy ilyen hibát.

– Azt gondolja, hogy túl kíméletlen vagy önmagaddal szemben.

– Baldhere kiváló taktikus – biccentett a fővezér. – De a tudása mégsem olyan nagy, mint ahogy azt gondolná. Megzavarták a fejét a nagy kapitányokról szóló legendák. Én sem vagyok hibátlan, dai shan. Lesznek még később is rossz döntéseim. Áttekintem, hogy mit rontottam el, ahogy ezt a ballépésemet is elemeztem. Tanulni fogok a hibákból.

– Ennek ellenére lehet, hogy jobb volna, ha többet aludnál.

– Nincs nekem semmi bajom, Mandragoran nagyúr. Tudom, hogy meddig mehetek el. Az egész életemet azzal töltöttem, hogy ezt kitapasztaljam. Ez a csata az utolsó csepp erőt is kipréseli belőlem, én pedig nem tehetek mást.

– De hát...

– Fogadj el olyannak, amilyen vagyok, vagy válts le! – vágott a szavába Agelmar. – Meghallgatom a jó tanácsot, hiszen nem vagyok bolond. Azt viszont nem tűröm, hogy megkérdőjelezzék döntéseimet.

– Ám legyen – felelte Lan, és felkelt. – Megbízom a bölcsességedben.

Agelmar bólintott és máris a térképek felé fordult. Akkor is a terveit csiszolgatta, amikor Lan végül távozott, hogy lefeküdjön aludni.

Tizenkilencedik fejezet

A folt kiválasztása

Elayne a folyó keleti partján találta meg Bashere-t.

Úgy tűnt, hogy mostanra már csak a folyók partján tartotta magát az élet. Rengeteg minden haldoklott. A fák nem hajtottak levelet, a fű nem nőtt ki a földből és az állatok csüggedten elbújtak az odúikban. Nem lehetett őket mozgásra bírni.

A folyókban azonban továbbra is mozgott a víz. Bár a vízpartot csupán satnya növények borították, de akkor is érződött az élet ígérete. Az Alguenya azok közé az alattomos, hatalmas folyamok közé tartozott, amelyek messziről nyugodtnak és békésnek tűntek, ám a hullámok azonnal összezárultak a vízbe merészkedő ember fölött, és addig nem engedték fel, amíg meg nem fulladt. Jól emlékezett arra, mit tanított Bryne Gawynnak, amikor egyszer a régi időkben elvitte magával vadászni a gyerekeket. A hadúr az akkori leányörökössel is elbeszélgetett. Talán elsősorban éppen Elayne-nek szánta a kioktatást, bár Bryne mindig is óvatosan ügyelt arra, hogy megadja a leányörökösnek kijáró tiszteletet.

Figyeljetek nagyon az áramlatokra! – erről beszélt. – A folyók áramlatai a Fény alatti világ legveszélyesebb dolgai közé tartoznak, ám csupán azért, mert az emberek lebecsülik a bennük rejlő veszélyeket. Azért tűnik, annyira békésnek a felszín, mert senki sem küzd ellene. Senki sem akar ellene küzdeni. A halak elfogadják az áramlat irányítását, az emberek pedig kint maradnak a parton. Kivéve azok az ostobák, akik kérkedni akarnak az erejükkel.

Elayne leereszkedett a sziklás vízparton, hogy odamenjen a fel-alá sétáló hadúrhoz. A testőrei fent maradtak. Birgitte éppen nem volt velük. Többmérföldnyire lejjebb az íjász századokat ellenőrizte. A lövészek minden erejüket összeszedve megpróbálták megállítani a trallok tutajok átkelési kísérleteit. Birgitte íjászai és Talmanes sárkányai kiváló munkát végeztek. Hiába rendeztek azonban vérfürdőt a trallokok között, csupán idő kérdése volt, hogy az ellenfél iszonyatos serege végül átkeljen az Alguenyán.

Elayne erői egy héttel korábban vonultak ki Andorból. Akárcsak Bashere, a királynő is elégedett volt a haladásuk ütemével Egészen addig, amíg fel nem fedezték a csapdát.

– Izgalmas, igaz? – kérdezte, amikor odalépett a víz mellett álló Bashere-hoz.

A hadúr felpillantott, majd biccentett.

– Odahaza nincsenek ilyen hatalmas folyamok.

– Az Arinelle nem ilyen?

– Az csak jóval Saldaea után nő ilyen irdatlanul nagyra – válaszolta legyintve a hadúr. – Ez meg itt majdnem akkora, mint egy óceán. Hatalmas távolság van a két part között. Kénytelen vagyok somolyogni, ha az eszembe jut, vajon mit szólhattak az aielek, amikor először megpillantották, miután átkeltek a Világ Gerincén.

Egy darabig mind a ketten hallgattak.

– Milyen rossz a helyzetünk? – kérdezte végül a királynő.

– Nagyon rossz – ismerte be Bashere. – Hogy égnék meg a Fényben! De hát látnom kellett volna. Észre kellett volna vennem.

– Nem lehetnek terveid minden eshetőségre, Bashere.

– Felséged megbocsát – ellenkezett a férfi. – De pontosan az a dolgom, hogy felkészüljek minden eshetőségre.

Braem erdejéből az eredeti terveknek megfelelő ütemben vonultak vissza keletre. Felégették az Erinin, majd pedig az Alguenya hídjait is, miközben rengeteg trallokkal végeztek, amikor az árnyfattyak megpróbáltak maguk is átjutni a folyókon. Elayne serege most már a folyó mentén felfele haladó úton állomásozott. Innen könnyedén el lehetett jutni Cairhien városába. Bashere eredeti tervei szerint az árnyfattyak elleni végső ütközetre az utat övező hegyek között került volna sor jó nyolcvanmérföldnyire a fővárostól délre.

Az Árnyék azonban ravaszabbnak bizonyult az embereknél. A felderítők észrevették a trallokok másik seregét is. Az ellenség Elayne állásaitól kissé északabbra nyílegyenesen vonult keleti irányba Cairhien városa felé. Azok a katonák, akik megvédelmezhették volna a falakat, itt szolgáltak a királynő seregében. A fővárosban csupán a menekültek maradtak. Ugyanolyan nagy volt Cairhienben a tömeg, mint amilyen korábban Caemlynben is volt.

– Hogy a pokolba sikerülhetett nekik? – méltatlankodott a királynő. – Ezek a trallokok semmiképpen sem jöhettek ide Tarwin Résén keresztül.

– Onnan egyszerűen nem érhettek volna még ide – bólintott Bashere.

– Talán egy másik Átjárókapu? – kérdezte a fiatal nő.

– Talán igen – válaszolta a hadúr. – Talán nem.

– De akkor meg hogyan? Honnan került ide az a sereg? A trallok horda olyan közel járt a városhoz, hogy az előőrsök kis híján bekopogtak a kapun. A Fényre!

– Elkövettem azt a hibát, hogy emberi fővel próbáltam meg elképzelni a működésüket – magyarázta Bashere. – Figyelembe vettem, hogy a trallokok milyen sebességgel képesek menetelni. Azzal viszont nem törődtem, hogy mit tesznek, ha a myrddraalok hajtják őket. Ostoba hibát követtem el. A vadonban küzdő hadsereg alighanem két részre bomlott. Az egyik horda északkelet felé haladva keresztülverekedte magát a vadonon Cairhien irányába. Ez az egyetlen szóba jöhető magyarázat.

– Olyan gyorsan mozogtunk, ahogy csak lehetett – töprengett Elayne – hogy a Fénybe tudtak leelőzni minket?

Az emberek seregének megvoltak a maguk Kapui. Nem lehetett mindent és mindenkit keresztülvinni rajtuk, mivel a királynőnek nem volt elegendő fókuszálója ahhoz, hogy hosszú időn keresztül nyitva tartsák ezeket az átjárókat. Ennek ellenére nagyon is egyszerűnek bizonyult az ellátó szekerek, a sebesültek és a táborlakók mozgatása. A sereg nagy része pedig a jól kiképzett katonáktól elvárható ütemben menetelt.

– Olyan gyorsan mozogtunk, amennyire biztonságos volt! – ellenkezett Bashere. – Az emberek egyetlen parancsnoka sem rendelt volna el egy olyan könyörtelen erőltetett menetet. Iszonyatos nehézségekkel kellett megküzdeniük. Az a terep szörnyű. Folyókat szeltek át, erdőket és mocsarakat. A Fényre! Alighanem ezrével hullottak el pusztán a kimerültségtől is. Az enyészek azonban nem riadtak vissza a könyörtelenségtől és most harapófogóba zártak minket. Ráadásul a főváros is elpusztulhat.

Elayne elkomorodott.

– Semmiképpen nem fogom megengedni – szólalt meg határozottan. – Még egyszer nem! Mindent megteszünk, hogy megakadályozzuk.

– Talán rajtunk múlik?

– Igen – vágta rá a királynő. – Bashere, te ennek a földrésznek az egyik legnagyobb katonái lángelméje vagy. Olyan fegyvereid vannak, mint egyetlen embernek sem korábban. Azok a sárkányok. A Vérség tagjai, az ogierek is készen állnak arra, hogy harcoljanak... neked sikerülni fog. Tudom, hogy képes vagy rá.

– Felséged meglepően megbízik bennem ahhoz képest, hogy csak olyan rövid ideje ismerjük egymást.

– Rand megbízik benned – felelte a királynő. – Még akkor is megbízott Bashere nagyúrban, amikor abban a komor és sötét időszakában sötét tekintettel, gyanakodva figyelte a környezetét. Bízott benned.

Mintha a hadúr zavarba jött volna.

– Talán van egy kiút.

– Mi volna az?

– Minden erőnkkel mozgásba lendülünk, és a lehető leghamarabb lecsapunk a Cairhien melletti trallokokra. Kimerültek. Ehhez semmi kétség sem férhet. Ha elég gyorsan szétzúzzuk őket, mielőtt a dél felől közeledő árnyfajzatok lecsapnának ránk, akkor talán van egy esélyünk. Nehéz lesz. Az északi horda valószínűleg el akarja foglalni a várost. Fel akarják használni ellenünk mindaddig, amíg megérkeznek a déli trallokok.

– És ha Kapukat nyitva erősítést küldünk a városba?

– Kétlem, hogy sikerülhetne – ellenkezett Bashere. – Holtfáradtak a fókuszálóink. Ezenfelül pedig nem érhetjük be azzal, hogy lelassítjuk az északi trallok hordát! El kell pusztítanunk őket! Ha nem intézzük el a lehető leghamarabb az ellenfeleinket, akkor kipihenik magukat. Ráadásul felzárkóznak hozzájuk a délről közeledő trallokok, majd pedig a Rémurak segítségével úgy hámozzák meg Cairhient, mint egy túlérett almát. Hát nem, Elayne! Addig kell támadnunk és szétzúznunk az északi sereget, amíg az gyenge! Csak utána lesz lehetőségünk arra, hogy szembeforduljunk a déli hordával. Ha csődöt mondunk, ez a két haderő egyszerűen összezúz minket.

– Ez a kockázat elkerülhetetlen – bólintott a királynő. – Dolgozd ki a haditerveket, Bashere! Utána majd valóra váltjuk őket.

Egwene belépett Ter'aran'rhiodba. Az Álmok Világa mindig is veszélyes és kiszámíthatatlan volt. Mostanra még nagyobbak voltak a kihívások. Az álomban egészen különös módon jelent meg Tear fejedelmi városa. Az épületek olyan megviseltnek látszottak, mintha több száz éven keresztül tartó viharok koptatták volna el őket. A város falai alig voltak tíz lábnál magasabbak. Tetejüket legömbölyítette és elsimította az idő múlása, a tomboló szél. Odabentről eltűntek az épületek. Csupán az alapjuk maradt meg, meg elszórt kőhalmok.

Egwene megborzongott a látványtól. A Kő felé fordult. Ez legalább ugyanolyan büszkén emelkedett az ég felé, mint azelőtt. A magas, erőteljes fellegvárat cseppet sem viselte meg a szelek őrjöngése. Legalább ez megnyugtathatta az amyrlint.

Egy gondolattal az erődítmény szívébe küldte magát. Itt már várták a tudós asszonyok. Ez is megnyugtató érzés volt. Hiába változott meg minden, hiába tombolt a vihar, az aiel nők olyan rendíthetetlennek tűntek, mint maga a Kő. Amys, Bair és Melaine fogadta az érkezőt. Meghallott pár szót a beszélgetésükből, mielőtt észrevették volna.

– Ugyanazt láttam, amit ő – mondta éppen Bair. – Bár a saját leszármazottaim bocsátották a rendelkezésemre a szemüket. Azt hiszem, mindannyian ugyanazt fogjuk látni, ha harmadszor is visszatérünk. Mindenkit fel kell szólítanunk erre.

– Háromszor is végigmenjünk közöttük? – kérdezte Melaine – Annak bizony nagy következményei lesznek. Még mindig nem tudjuk, hogy a második látogatás ugyanezt mutatja-e, vagy pedig az előző látomásunkat.

Mivel Egwene nem akart hallgatózni, ezért megköszörülte a torkát. Az aielek megfordultak és azonnal elhallgattak.

– Nem állt szándékomban hallgatózni – jelentette ki az amyrlin és elindult az oszlopok között, hogy csatlakozzon a többiekhez.

– Semmi baj – válaszolta Bair. – Jobban kellett volna vigyáznunk a nyelvünkre. Végül is éppenséggel mi kértünk meg arra, hogy találkozz ma itt velünk.

– Örülök, hogy láthatlak, Egwene al'Vere! – szólalt meg nyájas mosollyal Melaine. Nagyon úgy tűnt, hogy már a terhessége végéhez közeledett. Nemsokára szülni fog. – A jelentések szerint a sereged igen sok jit halmozott fel.

– Jól tartjuk magunkat – válaszolta az érkező, és letelepedett a földre a többiek mellé. – Neked is meglesz majd a magad alkalma a harcra, Melaine.

– A Car'a'carn csak az időt húzza – méltatlankodott Amys. – A lándzsák türelmetlenné válnak. Ideje volna elindulnunk Szemégető ellen.

– Rand szereti gondosan kidolgozni a terveit – jegyezte meg Egwene, de aztán habozni kezdett. – Nem maradhatok sokáig veletek. Ma még később vele is kell találkoznom.

– Mi miatt? – kérdezte kíváncsian előrehajolva Bair.

– Nem tudom – válaszolta Egwene. – A sátram padlóján találtam meg a levelét. Azt mondta, hogy találkozni akar velem. De nem a Sárkány akar beszélni az amyrlinnel, hanem egy régi barátja.

– Mondd meg neki, hogy ne habozzon tovább! – figyelmeztette Bair. – Van itt azonban valami, amit éppenséggel veled kell megbeszélnünk.

– Mi az? – kérdezte kíváncsian az amyrlin.

– Láttál már ilyesmit? – hallatszott Melaine kérdése. A tudós asszony erősen összpontosított. Az ülő alakok között vékony repedések jelentek meg a padlón. Melaine rákényszeríttette az akaraterejét az Álmok Világára. Létrehozott valamit, hogy megmutathassa Egwene-nek.

A fiatal nő először értetlenül bámult maga elé. Repedezett sziklák? Még szép, hogy látott már azelőtt is repedéseket a sziklában. Mivel pedig mostanában olyan sokszor rázták meg földrengések a világot, igencsak kézenfekvőnek tűnt, hogy még gyakrabban láthatnak majd ilyen repedéseket.

Ezek a rések azonban egészen különösnek tűntek. Egwene előbbre hajolt. Úgy látta, mintha a repedések a semmibe nyílottak volna. Mély feketeség volt odalent. Természetellenesnek tűnt a látvány.

– Ez meg micsoda? – kérdezte.

– A népünk tagjai arról számoltak be – válaszolta Amys halkan –, hogy sok helyen látnak ilyeneket. Ezt jelentették az Andorban harcolók, és akik elkísérték Rand al'Thort az Átokföldre. Mintha csak hajszálrepedések jelentek volna meg a Mintában. Néhány pillanatig sötétek maradnak, de aztán elenyésznek. Közönséges repedések maradnak a nyomukban.

– Igencsak veszélyes jelenség – vette át a szót Bair. – Az egyik társunkat elküldtük fel a Határvidékre, ahol Lan Mandragoran harcol. Úgy tűnik, hogy ott látni legsűrűbben ilyen repedéseket.

– Különösen a harcoló Rémurak közelében gyakoriak – magyarázta Amys. – Hogyha az öröktűz nevű fonatot használják.

Egwene megborzongva bámulta a sötétet.

– Az öröktűz elgyengíti magát a Mintát. A hatalom háborúi idején egy idő múlva már a Kitaszítottak sem merték használni, mert attól tartottak, hogy szálaira foszlik tőle a világ.

– Értesítenünk kell erről a szövetségeseinket – jelentette ki Amys. – Nem használhatjuk ezt a fonatot.

– Már megtiltottam az aes sedaioknak, hogy éljenek vele – felelte Egwene. – Ismét a lelkükre kötöm azonban, hogy még csak nem is gondolhatnak a tilalom megszegésére.

– Ez igen bölcs döntés volna – biccentett Melaine. – Ahhoz képest, hogy az aes sedaiok milyen rengeteg szabállyal kötik meg a saját kezüket, valamiért nagyon is az az érzésem, hogy elképesztő módon figyelmen kívül szokták hagyni az útmutatásokat, ha azt lehetővé teszi a helyzetük.

– Megbízunk a nővéreinkben – jelentette ki Egwene. – A Három Eskü megszabja, hogy mit tehetnek. Ettől eltekintve engedjük, hogy a saját bölcsességük vezesse őket. Ha Moiraine nem lett volna hajlandó e szabály semmibevételére, akkor Perrin ma már nem élne. Ahogy Mat is halott volna, ha Rand semmibe vette volna a tiltást. Én azonban mégiscsak felhívom rá a nővéreim figyelmét.

Az öröktűz erősen aggasztotta. Nem azért, hogy egyáltalán létezhetett és nem is a hatásai miatt. Nem létezett még egy ilyen veszélyes fegyver. Csak hát volt valami, amit Perrin mondott abban az álomban. Ez is „csak egy fonat...”

Annyira igazságtalannak tűnt, hogy az Árnyék erői ilyen félelmetes fegyvert használhattak. Olyan eszköz volt a kezükben, amelyik használata során szétzilálta a Mintát. Hogyan szállhatnának szembe vele? Miként semlegesíthetnék a hatását?

– Nem csak ez az egyetlen oka annak, hogy érted küldtünk, Egwene al'Vere – ragadta magához Melaine a szót. – Felfigyelni a változásokra? Az Álmok Világában?

– A vihar itt sokkal erősebben tombol – bólintott Egwene.

– Többé már nem jövünk át ide olyan gyakran, mint azelőtt – szólalt meg Amys. – Ezt a döntést hoztuk. Ezenfelül pedig, annak ellenére, hogy mennyit panaszkodtunk miatta, a Car'a'carn igenis felkészítette a csapatait az indulásra. Nemsokára vele együtt elindulunk és elkísérjük az Árnyék fellegvárába.

Egwene lassan bólintott.

– Hát akkor ezt tesszük.

– Büszke vagyok ám rád, te lány – folytatta Amys. Ez a kőkemény asszonyság a könnyeivel küszködött. Felálltak és Egwene mindenkit megölelt.

– Oltalmazzon benneteket a Fény, Amys, Melaine, Bair! – búcsúzott el tőlük. – Adjátok át köszöntésemet a többieknek!

– Tudni fogják, hogy gondoltál rájuk, Egwene al'Vere – válaszolta Bair. – Találj most és mindig is vizet és árnyékot!

Egymás után elhalványultak Tearből. Egwene vett egy mély lélegzetet és felnézett a magasba. Az építmény úgy nyöszörgött, mint a viharba került hajó. Mintha maga a Kőszikla is elmozdult volna körülötte.

Annyira szeretett itt lenni. Nem a Kőben, hanem Tel'aran'rhiodban. Hiszen olyan sokat tanult ezen a helyen. Ugyanakkor nagyon is tisztában volt azzal, hogy az Álmok Világa pontosan olyan volt, mint az életveszélyes áramlatokkal teli folyó. Bármenynyire is ismerősnek, nyugodtnak tűnt a hely, nem kockáztathatta meg, hogy idejöjjön. Addig nem, amíg a Fehér Toronynak szüksége volt Egwene-re. Felkészült a távozásra.

– Búcsúzom tőled is, öreg barátom! – köszönt el Ter'aran'rhiodtól. – Egyszer majd újra álmodom.

Felébresztette önmagát.

Gawyn szokás szerint az ágya mellett őrködött. A Toronyban voltak. Egwene felöltözve feküdt a dolgozószobája melletti kamrában. Még nem volt este, ám a tudós asszonyok kérésének minden körülmények között eleget akart tenni.

– Itt van – szólalt meg Gawyn halkan, és a dolgozószoba ajtajára pillantott.

– Akkor menjünk ki hozzá – felelte a felesége. Egwene felkészült, felkelt és lesimította a ruháját. Biccentett Gawynnak, majd kiléptek az ajtón és odaálltak az Újjászületett Sárkány elé.

Rand elmosolyodott, amikor meglátta az érkezőket. Egwene nem ismerte az ifjúra vigyázó két hajadont.

– Mégis mit akarsz tőlem? – kérdezte fáradtan. – Rá akarsz venni arra, hogy feltörjem a pecséteket?

– Annyira borúlátó lettél – jegyezte meg Rand.

– A legutóbbi két találkozásunk alkalmával mindent megtettél azért, hogy felbőszítsél – vágott vissza Egwene. – Talán nem ugyanerre kellene számítanom?

– Nem próbállak felbőszíteni – ellenkezett Rand. – Nézd csak!

Előhúzott valamit a zsebéből. Egy hajszalagot. A fiatal nő felé nyújtotta.

– Annak idején alig győzted kivárni, hogy végre befonhasd a hajadat.

– Azzal vádolsz talán, hogy gyerekesen viselkedem? – hördült fel Egwene felháborodva. Gawyn a vállára tette a kezét. Megpróbálta megnyugtatni.

– Micsoda? Dehogyis! – sóhajtott hatalmasat Rand. – A Fényre, Egwene, jóvá akarom tenni a dolgokat. Olyan voltál számomra, mintha a húgom lettél volna. Sohasem volt testvérem. Vagyis az egyetlen testvérem nem is ismer. Csak te vagy nekem. Kérlek értsd meg! Nem próbállak meg felmérgesíteni.

Egy pillanatra pontosan úgy nézett ki, mint akkor régen. Egy ártatlan, komoly fiú állt Egwene előtt. Az amyrlin érezte, hogy szertefoszlik a felháborodása.

– Rand, nagyon sok a dolgom. Mindenkinek sok a dolga. Nincs időnk az ilyesmire. Türelmetlenek a seregeid.

– Nemsokára eljön majd az ő idejük is – felelte elkomorodva az ifjú. – Mielőtt véget érne ez az egész, azon fognak csodálkozni, hogy mire is vártak olyan türelmetlenül. Vágyakozva gondolnak majd vissza a várakozás csodálatos nyugodt napjaira.

A keze lassan ökölbe szorult a szalag körül.

– Én csak... nem akartam úgy harcba szállni, hogy az utolsó találkozásunk során is veszekedjünk. Még akkor is, ha egy fontos dolog miatt vitatkoztunk.

– Jaj, Rand! – kiáltotta Egwene. Előrelépett és elvette a szalagot. Magához ölelte a fiút. A Fényre! Mostanában annyira elviselhetetlen volt ez a legény. Igaz, Egwene annak idején gyakran a saját szüleiről is ezt gondolta. – Az oldaladon állok! Ez persze nem azt jelenti, hogy megteszem, amire kérsz a pecsétekkel kapcsolatban, de akkor is veled vagyok!

Elengedte az ifjút. Semmiképpen nem fog sírva fakadni. Még akkor sem, ha valószínűleg most találkoztak utoljára.

– Várj csak – szólt közbe Gawyn. – A testvéred? Neked van testvéred?

– Tigraine fia vagyok – vonta meg a vállát Rand. – Azután születtem, hogy elment volna a pusztába. Hogy beállt volna a hajadonok közé.

Gawyn döbbenten bámult rá, bár Egwene már régen rájött mindenre.

– Te Galad öccse vagy? – kiáltotta az őrző.

– A féltestvérem – válaszolta Rand. – Persze, nem hiszem, hogy ez sokat számítana egy fehérköpeny szemében. Ugyanaz volt az anyánk. Galad apja, akárcsak a tied Taringail volt. Az én apám viszont egy aiel volt.

– Azt hiszem, Galad képes volna meglepni téged – suttogta Gawyn. – De Elayne...

– Nem kívánlak a saját családfád részleteivel untatni, de azt tudnod kell, hogy Elayne nem a vérrokonom – mondta Rand, és Egwene felé fordult. – Megnézhetném a pecséteket? Mielőtt útra kelek Shayol Ghulba, szeretnék még egy utolsó pillantást vetni rájuk. Megígérem, hogy semmit nem teszek velük.

A fiatal nő vonakodva elővette a pecséteket a csípőjéről lógó erszényből. Általában ebben tartotta őket. Gawyn még mindig döbbent arckifejezéssel odalépett az ablakhoz és szélesre tárta. Világosabb lett a szobában. A Fehér Toronyban továbbra is... a csend volt az úr. Elmentek a seregei, az úrnői pedig a háborúban voltak.

Egwene kicsomagolta az első pecsétet és átadta Randnek. Arra nem lett volna hajlandó, hogy egyszerre odaadja neki az összeset.

Jobb a biztonság. Természetesen megbízott Rand szavában. Hiszen ismerte... ám ennek ellenére jobb a biztonság.

Rand felemelte a kerek tárgyat. Úgy nézte, mintha bölcs tanácsra számított volna a kígyózó vonaltól.

– Én alkottam meg őket – suttogta. – Azt akartam, hogy az idők végezetéig kitartsanak. Miközben azonban létrehoztam a pecséteket, nagyon is tisztában voltam azzal, hogy végül csődöt fognak mondani. Minden megromlik, ha hozzájuk ér...

Egwene határozott mozdulattal elővett egy újabb pecsételi Erősen szorította a kezében. Nagyon nem lett volna helyénvaló véletlenül eltörni. Mindegyiket külön becsomagolta és az erszényét is gondosan kibélelte szövettel. Erősen aggasztotta, hogy valahol menet közben esetleg összetörnek, hiába bizonygatta Moiraine, hogy Egwene majd szándékosan fogja megtörni a korongokat.

Úgy érezte, ostobán viselkedik, csak hát mindaz, amit olvasott róluk, meg amit Moiraine mondott... szóval, ha majd eljön a pecsétek megtörésének a pillanata, akkor azoknak ott kell lenniük Egwene keze ügyében. Így aztán mindig ott tartotta őket maga mellett. Lehetséges, hogy az egész világ pusztulását őrizte a csípőjére kötve.

Rand hirtelen holtsápadttá vált.

– Egwene! – kiáltotta. – Ezzel nem tudsz bolonddá tenni!

– Hogy micsoda?

A fiatalember az amyrlin szemébe nézett.

– Ez egy hamisítvány. Kérlek, értsd meg, nincs semmi baj. Mondd meg az igazat! Készítettél róla egy másolatot, és azt adtad ide nekem.

– Semmi ilyesmit nem tettem! – csattant fel Egwene.

– Ó, a Fényre! – kiáltotta Rand, és ismét a magasba tartotta a pecsétet. – Hamisítvány.

– Micsoda? – hördült fel Egwene, és kirántotta a kezéből. Végigsimította a korongot. Semmi különöset sem érzett. – Hogyan lehetsz biztos benne?

– Én alkottam meg őket – hangzott a válasz. – Megismerem a kezem munkáját, ez nem az én pecsétjeim egyike. Hanem... a fényre! Valaki megszerezte őket.

– Egyetlen pillanatra sem tettem le őket, amióta csak ide adtad nekem! – tiltakozott Egwene.

– Akkor még azelőtt történt – suttogta Rand. – Nem néztem meg eléggé alaposan, amikor magamhoz vettem őket. Valahogy tudta, hogy hová rejtettem el a pecséteket. – Elvette a másikat is a lánytól és megcsóválta a fejét. – Ez sem igazi! – szólalt meg, majd megnézte a harmadikat is. – És ez sem.

Ismét az amyrlin szemébe nézett.

– Nála vannak, Egwene. Visszalopta őket, valahogy. A Sötét Úr a saját kezében tartja a börtöne kulcsait.

Mat egész életében másra sem vágyott, mint hogy hagyják végre békén az emberek. Ne törődjenek már annyira vele. Miért kellett állandóan gyilkos pillantásokkal méregetni, csak mert állítólag mindenféle csínytevéseket elkövetett? Nem mintha bármiért is tényleg ő lett volna a felelős. Az a sok megrovó pillantás! Még akkor is, ha éppen csak ártatlanul arra sétált. Számított talán, hogy megpróbált kedves lenni hozzájuk? Mutassanak csak egyetlen olyan fiút, aki néhanapján ne emelt volna el egy süteményt! Nem lesz abból semmi baj. Gyakorlatilag elvárás a fiúktól, hogy elcsenjenek ezt-azt.

Mat gyermekkora az átlagosnál jóval több megpróbáltatással telt. Az emberek állandóan szemmel tartották, pedig erre tényleg semmi okuk sem volt. Perrin bezzeg egész nap falhatta volna a lopott süteményt, és a falusiak csak mosolyogtak volna a szép szál gyerekre, de az is lehet, hogy összekócolták volna göndör fürjeit. Matet viszont többnyire seprűvel a kézben üldözték.

Amikor pedig beült valahova kockázni, mindenki gyanakodva méregette. Úgy bámulták, mintha csalni készült volna. Mat sohasem csalt. Aki nem gyanakodott, az meg irigykedett. Hát igen... Mindig is azt gondolta, nagyszerű érzés volna, ha a többiek nem tartanák szemmel. Azon a napon jogosan ünnepelhetne.

Ez az álma most valóra vált, és ettől kis híján elhányta magát.

– Nyugodtan rám nézhettek! – méltatlankodott. – De tényleg! Égjetek meg a Fényben, tényleg nem zavar!

– Akkor a földre kellene sütnöm a pillantásomat – felelte a szolgálónő, miközben szövethalmokkal borította be a fal mellett álló alacsony asztalt.

– De hát már most is a földet bámulod! Mindenki ezt a fényverte padlót nézi. Hát nem látjátok? Éppen azt akarom, hogy emeld fel a tekintetedet!

A seanchan nő nem szakította félbe a munkáját. A világos bőrű, szeplős teremtés cseppet sem nézett ki rosszul, bár mostanában Mat már a sötétebb árnyalatokat kedvelte. Ennek ellenére azért nagyon is elviselte volna, ha ez a lány rámosolyog. Hogy a csudába beszéljen úgy egy nőszemélyhez, ha képtelen rávenni arra, hogy elmosolyodjon?

Újabb lesütött szemű szolgálók léptek be a terembe. Ők is szövettekercseket hoztak. Ez a helyiség Mat állítólagos lakosztályában volt a palotában. Sokkal több volt itt a szoba, mint amennyire valaha is szüksége lehetne. Mi volna, ha beköltöztetné Talmanest és a Banda jó pár tagját, hogy ne kongjon az ürességtől ez az irdatlan, fényverte hodály?

Lassan odament az ablak elé. Odalent, a Mol Hara téren nagy nehezen alakzatba rendeződött a hadsereg. Túl sokáig tartott a felkészülés. Galgan ugyan elkezdte összevonni a határvidékekről a seanchan seregeket, ám az átcsoportosításuk igencsak lassan haladt. A tábornok erősen aggódott azért, hogy a csapatok kivonása után elveszítik Almoth síkját. Eddig csupán egyetlen alkalommal találkozott vele. A legcsekélyebb mértékben sem bízott a fickóban, hiába erősködött Tuon, hogy Galgan orgyilkosai a siker minden reménye nélkül próbáltak meg az életére törni.

Remélhetőleg hajlik majd a jó szóra. Matnek már így sem volt túl sok oka, hogy kedvelje a tábornokot, és ha az továbbra is elügyetlenkedi a...

– Tiszteletre méltó uram? – szólította meg az egyik szolgálólány.

Mat megfordult és felvonta a szemöldökét. Az utolsó szövettekercseket néhány da'covale hozta be. A félszemű fiatalember elvörösödött. Ezeken a lányokon alig volt ruha, és amit hordtak, az is átlátszó szövetből készült. Nézni persze szabad. Egészen biztosan. Csak nem viselnének ilyen öltözéket, ha nem volna szabad rájuk nézni. De vajon mit szól az egészhez Tuon?

Nem vagyok a tulajdona – gondolta elszántan az ifjú. – Nem lesz belőlem papucsférj. A szeplős szolgáló félig leborotvált feje elárulta, hogy a so'jhinek közé tartozik. Kezével a da'covalék mögött belépő alak felé mutatott. A középkorú asszonyság kontyban fogta össze a sötét haját. A feje egyetlen darabkáját sem borotválták kopaszra. Olyan volt az alakja, mint egy harangé. Mintha csak valakinek a nagymamája lett volna.

Alaposan megnézte magának az ifjút. Végre valaki hajlandó volt Matre nézni! Milyen kár, hogy ezzel az arckifejezéssel utoljára akkor találkozott, amikor a lókupecek a vásáron az eladó hátasokat vizsgálták.

– Az új rangjához a fekete szín illik – jelentette ki az asszonyság, és egyszer összeütötte a tenyerét. – A származása miatt a zöldet választjuk. Visszafogott, mély erdei zöldet. Valaki hozza ide a szemkötőket és égessétek el azt a kalapot is.

– Hogy micsoda?! – kiáltott fel Mat. A szolgák valósággal megrohanták. Rángatni kezdték a ruháját. – Várjatok csak, mit műveltek?

– Elkészítjük az új fejedelmi öltözékedet, tiszteletre méltó uram – magyarázta az asszonyság. – Nata vagyok, a személyes szabód.

– Eszedbe ne jusson elégetni a kalapomat! – förmedt rá Mat. – Csak olyan valaki nyúljon hozzá, aki úgy véli, hogy nem árt meg neki négyemeletnyi zuhanás. Értitek, amit mondok?

Úgy tűnt, a nő elbizonytalanodott.

– Igenis, tiszteletre méltó uram. Ne égessétek el a ruháját. Őrizétek meg gondosan, hátha még szükség lesz rá.

Egyértelműnek tűnt, hogy ez utóbbi lehetőségben erősen kételkedett.

Mat már nyitotta volna a száját, hogy tovább tiltakozzon, de ekkor az egyik da'covale elé tartott egy kinyitott dobozt. Valósággal ragyogtak benne az ékszerek. Rubintok, smaragdok, tűzcseppek. Matnek elakadt a lélegzete. Egy valóságos vagyon volt abban a ládikóban!

Annyira megdöbbent, hogy szinte észre sem vette, amikor a szolgálólányok levetkőztették. Rángatni kezdték az ingét is, és Mat nem védekezett. A kendőjéhez ugyan ragaszkodott, ám nem gondolta volna magáról azt, hogy túlzottan szemérmes. Semmi összefüggést sem fedezett fel hirtelen elvörösödő arca és a tény között, hogy lerángatták a nadrágját. Egyszerűen csak meglepte ez a sok ékszer.

Az egyik da'covale, egy fiatalember megragadta Mat alsóneműjét.

– Levágott ujjakkal nem fogsz tudni enni! – mordult rá az ifjú.

A da'covale felpillantott. Tágra nyílt a szeme és holtsápadttá vált. Azonnal lesütötte a tekintetét, meghajolt és hátrébb állt. Mat ugyan nem volt túl szemérmes, de azt azért semmiképpen nem engedte volna meg, hogy lerángassák róla az alsóneműjét.

Nata csettintett a nyelvével. A szolgái elkezdték drága szövetekkel beborítani Matet. Feketét és sötétzöldet választottak. Ez utóbbi annyira komor volt, hogy szinte már feketének tűnt.

– Kiszabjuk és megvarrjuk a megfelelő öltözéket, amelyeket a katonai összejövetelek, az udvari ünnepségek, a magánjellegű összejövetelek során és a nyilvánosság előtt viselhetsz. Az lesz a…

– Nem! – vágott a szavába az ifjú. – Csak katonai öltözék kell.

– De hát...

– Megkezdődött a fényverte Utolsó Csata, te némber! – magyarázta Mat. – Ha túléljük, akkor olyan feneette ruhát varrsz nekem, amelyet csak akarsz. Addig is azonban hadban állunk, ezért egyedül harctéri öltözékre van szükségem.

Az asszonyság bólintott.

Az ifjú vonakodva felemelte a két karját és hagyta, hogy beborítsák a szövetekkel, és mindent gondosan lemérjenek. Ha már arra kényszerült, hogy elviselje ezt az egész ostobaságot, ha már mindenki tiszteletre méltó uramnak meg fenségnek szólította, akkor legalább nézzen ki jól a majomparádé közben.

Ami azt illeti, valójában már tényleg nagyon unta a régi, kopott ruháját. Úgy tűnt, hogy a seanchan szabó nem nagyon szeret csipkét használni. Mat ezt sajnálta, ám ugyanakkor nem akart beleszólni abba, hogy egy szakember miként végzi a munkáját. Csak nem fog minden apróság miatt panaszkodni? Az emberek ki nem állhatják azt, aki állandóan nyavalyog. Ezzel ő maga is pontosan így volt.

A szabó és a segédei még javában méregették, amikor belépett egy szolgáló kezében aprócska, bársonnyal bélelt dobozzal. A dobozkában a legkülönfélébb szemkötők hevertek. Mat elbizonytalanodott. Alaposan megnézte magának őket. Némelyiket drágakövek, míg másokat festett minták díszítettek.

– Azt kérem – jelentette ki végül, és rámutatott a legkevésbé díszesre. A fekete szövetdarabot csupán két parányi rubint ékesítette. A vékonyra csiszolt, hosszúkás drágakövek egymással szemben, a szemet eltakaró bőrdarabka két oldalán ragyogtak. A szolgáló a helyére kötötte a szemtakarót, miközben a többiek végre befejezték a méricskélést.

Amikor mindezen túljutottak, Nata és a segédei feladták a magukkal hozott jelmezt az ifjúra. Úgy tűnt, még annyi időre sem veheti fel a régi holmiját, amíg elkészül az új öltözéke.

Az átmeneti holmija viszonylag egyszerűnek tűnt. Legalábbis az elején. Rendkívül finom anyagból készült selyemköntöst kellett felvennie. Mat ugyan jobban örült volna annak, ha nadrágot viselhet, de a köntös egészen kényelmesnek tűnt. Csakhogy ekkor rákényszerítettek egy másikat is, amely sokkal merevebb anyagból készült. A sötétzöld selyemszövetet valósággal elborította a hímzett csigavonal. A kényelmetlen ruhadarab ujja elég bő volt ahhoz, hogy egy ló is kényelmesen keresztülügessen rajta. A két köntös így együtt meglehetősen nehéznek és ormótlannak tűnt.

– Biztosra veszem, hogy mondtam, egy harcos öltözékét kívánom viselni – jelentette ki Mat.

– Fenséged most egészen pontosan a császári család egyik tagját megillető katonai díszruhát viseli – válaszolta Nata. – Nagyuramat nagyon sokan kívülállónak fogják tartani. Természetesen senki sem vonja kétségbe a hűségét, ám nagyon is jót tesz a katonáinknak, ha a fenséges úrra nézve elsősorban a Hollók Hercegét látják, s csupán másodsorban a külföldit. Nagyuram egyetért velem?

– Hát azt hiszem – válaszolta az ifjú.

A szolgák pillanatnyi szünet nélkül sürögtek-forogtak tovább. Nem csupán gazdagon díszített övet kötöttek Mat derekára, ám mindkét karjára az övvel azonos mintázatú alkarvédő került, ami egyébként nem látszott, mert eltakarta a külső köntös bő ujja. Mat már kezdte egy kicsivel jobban érezni magát, mivel az öv valamelyest összefogta az öltözék derékrészét, és így már nem tűnt annyira tohonyának.

Sajnos azonban a következő ruhadarab minden eddiginél szörnyűbbnek tűnt. Erős, merev szövetdarabot borítottak a vállára. A sápadt vászon eltakarta a hátát és a mellrészt is. Hiába volt kétoldalt nyitott, vállban mind a két oldalon egy-egy lábnyival szélesebb volt Matnél. Olyan volt, mintha egy nehéz csatavért váll-lapjait erősítették volna fel a vállára. A két oldalra kilógó nevetséges ruhadarabot azonban nem fémből, hanem szövetből készítették. – Ezt nem gondoljátok komolyan! – méltatlankodott. – Ugye a gonosz kis tréfát minden újonnan érkezővel eljátsszátok? Ugye nem gondoljátok komolyan?

– Milyen tréfára gondol a tiszteletre méltó úr? – kérdezte Nata.

– Nem gondolhatjátok azt... – folytatta volna az ifjú a méltatlankodást, ám ekkor valaki elsétált a nyitott ajtó előtt. Egy másik főtiszt. Nagyon hasonló öltözéket viselt, mint amibe Matet is bújtatták. Igaz, a fickó ruhája nem volt ennyire díszes, és a váll-lapjait is lényegesen keskenyebbre szabták. Ezek szerint így nézett ki a seanchan főnemesek udvari díszruhája. Még azoké is egész díszes volt, akik nem voltak a császári család tagjai. A főtiszt odakint megtorpant, meghajolt Mat előtt, majd folytatta az útját.

– Égjek meg a Fényben! – mordult fel az ifjú.

Nata tapsolt egyet, mire a szolgák valósággal elborították Matet drágakövekkel. Elsősorban rubintokat választottak, amivel sikerült igencsak zavarba hozniuk az ifjút. Ez csakis a véletlen műve lehetett! Egészen biztos. Nem igazán tudta mire vélni, hogy rárakják ezt a sok drágaságot. Akár el is adhatja majd a drágaköveket. Jobban belegondolva, ha ezekkel a rubintokkal a markában leülne kockázni, vagy egy kártyaasztalhoz, akkor rövid idő alatt elnyerhetné egész Ebou Dart...

Csak hát a város már így is Tuoné – villant hirtelen az elméjébe a felismerés. – Én pedig a férje vagyok. Ami pedig azt jelentette, hogy nagyon is gazdag. Dúsgazdag.

A gondolattól valósággal ledermedt. Miközben azon töprengett, hogy mit is jelenthet ez az egész, még az ellen sem tiltakozott, hogy kifessék a körmeit. Egy ideje már különben sem kellett sokat aggódnia a pénz miatt. Ha pénzre volt szüksége, bármikor nyerhetett magának. Most viszont gyökeresen megváltozott a helyzet. Mi értelme van kártyázni vagy kockázni, ha az embernek már megvan mindene? Ez az új élet nem tűnt túlságosan vidámnak. Micsoda dolog, hogy csak így egyszerű elhalmozzák ezzel a drága holmival? Az volna a helyénvaló, ha az ember a saját erejéből tenne szert a vagyonára, úgy, hogy közben a józan eszét, a szerencséjét vagy a tudását használja.

– Hogy égnék meg a Fényben! – morogta, majd leeresztette a két karját, mivel befejezték a körmök kifestését. – Hát nem egy feneette nemesember lett belőlem?

Hatalmasat sóhajtott, és egy gyors mozdulattal kirántotta a kalapját a régi ruháit tartó, döbbent arcú szolga kezéből. Az ifjú nő éppen megpróbált eloldalogni a kopott holmikkal. Mat felvette kalapot.

– Tiszteletre méltó nagyúr – figyelmeztette Nata –, kérem, bocsássa meg keresetlen őszinteségemet, de fenséged szíves engedelmével kötelességem, hogy jó tanácsokkal lássam el az öltözködés területén. Az a kalap... nagyon nem illik a díszegyenruhához.

– Kit érdekel? – vágott vissza Mat, miközben határozott léptekkel kisietett a lakosztályból. A küszöbön kis híján oldalra kellett fordulnia, hogy kiférjen az ajtón. – Ha már úgy is nevetségesen nézek ki, akkor legalább megadom a módját. Valaki mutassa már meg nekem, hogy hol gyülekeznek azok a feneette tábornokok! Ki kell derítenem végre, hogy hány katonánk van.

Huszadik fejezet

Irány thakan'dar

Nem sokkal azután, hogy Randdel találkozott, Egwene maga elé tartotta Vora sa'angrealját, és Tűzből szőtt fonatot. A szálak megtalálták egymást, és a hajszálvékony, izzó szalagok összetett mintázatot hoztak létre a levegőben az ifjú nő előtt. Valósággal érezte a fonatból áradó hőséget. Mintha narancssárga színben tündöklött volna a bőre.

Befejezte a fonatot. A háznyi nagyságú tűzgömb bömbölve, hangosan pattogva nekilendült. Úgy vágódott be az egyik távoli hegytetőbe, mint egy meteor. A robbanás szétszórta az íjjal felfegyverzett trallokokat. Messzire repültek a tetemeik.

Romanda Egwene mellett nyitott Kaput. Azon Sárga nővérek közé tartozott, akik itt maradtak a csatatéren, hogy azonnal Gyógyítani tudják a sebesülteket. Romanda és parányi csapata rengeteg életet mentett meg. Szinte felbecsülhetetlen volt a segítségük.

A mai nap folyamán azonban nem nyílott alkalmuk arra, hogy bárkit is megmentsenek. A trallokok visszavonultak a hegyek közé. Pontosan úgy, ahogy azt Bryne megjósolta. Másfél napi pihenő után az aes sedaiok nagy része visszanyerte az erejét. Az egyhetes, elkeseredett küzdelem után persze senki sem volt olyan jó bőrben, mint azelőtt, de már ez a pihenő is éppen eleget számított.

Ahogy megnyílt a Kapu, Gawyn kivont karddal a kezében már keresztül is lépett rajta. Egwene a nyomába eredt. Az amyrlint Romanda, Lelaine, Leane, Silviana, Raemassa és egy maroknyi őrző, meg katona követte. Pontosan azon a hegytetőn bukkantak elő, amit Egwene az előbb megtisztított. Talpuk alatt még forró volt az elszenesedett, megégett föld. A levegőben az égett hús bűze terjengett.

Ez a hegy gyakorlatilag a trallok sereg kellős közepén emelkedett a magasba. Körülöttük minden irányban nyüzsögtek az árnyfattyak. Romanda nyitva tartotta a Kaput, Silviana pedig kupolát szőtt Levegőből, hogy a szél elsöpörje a nyilakat. A többi nővér viszont azonnal támadásba lendült.

Az ellenség csupán lassan reagált. A trallokok azért várakoztak itt, a hegyek között, hogy lecsapjanak Egwene seregére, amikor az megpróbál behatolni a völgyekbe. Igazi katasztrófa lett volna, ha sikerül a tervük. A magasból az ellenség nyílzáport és köveket zúdíthatott volna az emberekre, Egwene lovassága pedig csak a legnagyobb nehézség árán tudta volna megtámadni a magaslatok őrzőit. Ráadásul a hegyek csúcsáról a trallokok és az enyészek mindent jobban láthattak volna. Észrevehették volna emberek seregének gyenge pontjait, és annak megfelelően indíthattak volna támadást.

Az amyrlin és a parancsnokai azonban nem voltak hajlandóik arra, hogy megadják ezt az előnyt az ellenségnek. A szörnyfajzatok összezavarodtak, amikor hirtelen aes sedaiok szállták meg közöttük a dombtetőket. Némelyik szörnyszülött megpróbált támadásba lendülni, hogy visszafoglalja a magaslatot. A legtöbb társuk azonban menekülni akart. A völgyekben ekkor már jól hallatszott a támadásba lendülő nehézlovasság dübörgése. A trallokok eddig úgy gondolták, hogy remek leshelyet választottak maguknak. Most viszont kiderült, hogy éppenséggel ők estek csapdába! A nehézlovasság gyakorlatilag akadálytalanul csaphatott le az ellenségre, miután az aes sedaiok a magasból eltávolították a trallok íjászokat.

Miután továbbdübörgött a nehézlovasság, a helyüket az alakzatban érkező, gyalogos egységek foglalták el. Nekiszorították a trallokokat a hegyek oldalának, hogy odafentről az aes sedaiok könnyebben végezhessenek velük. Sajnálatos módon azonban úgy tűnt, hogy a szörnyszülöttek mostanra már hozzászoktak az Egyetlen Hatalmat használó ellenséghez. Persze az is lehet, hogy csupán a myrddraaloknak sikerült rájönniük, hogyan tudják hatékonyabban harcra kényszeríteni a társaikat.

Nemsokára jól szervezett trallok csapatok indítottak rohamot a hegytetők ellen. Mások viszont alakzatba rendeződve szembefordultak a gyalogság támadásával. Bryne-nek igaza volt – gondolta Egwene. – Az enyészek már megint összekötötték magukat a trallokokkal. Az amyrlin lecsapott a szörnyfajzatok egyik hordájára, amelyik kis híján már odaért hozzájuk. Az elmúlt napok során az Árnyék teremtményei vonakodva ugyan, de lemondtak erről a módszerről, mivel az enyész halála magával rántotta a pusztulásba az összes hozzá kötött trallokot is. Mostanra viszont felettébb valószínűnek tűnt, hogy csupán így tudták rávenni a trallokokat arra, hogy mászva elinduljanak felfelé, a szinte biztos halál irányába.

Ha megtalálná a közeli szörnyszülötteket irányító myrddraalt, akkor az egész csapatot elpusztíthatná egyetlen jól irányzott Tűz-fonattal. Sajnos azonban az enyészek nagyon is tanulékonynak bizonyultak. Mostanában már elbújtak a trallokok között.

– Mindjárt ideérnek – zihálta Lelaine.

– Visszavonulás! – parancsolta Egwene.

Keresztülsiettek Romanda Kapuján. Az aes sedaiokat az őrzők követték. Utolsónak Romanda ugrott át a Kapun. Ekkor már a trallokok is fent jártak a hegytetőn. Az egyik szörnyszülött, egy hatalmas termetű, bozontos szőrrel borított, medvére emlékeztető iszonyat a nő után vetette magát.

Keresztülzuhanva a Kapun azonnal meghalt. A teteméből halvány füst emelkedett a magasba. Társai hangosan üvöltöttek és vicsorogtak a túlsó oldalon. Egwene a társaira pillantott, majd megvonta a vállát, és a nyitott Kapun keresztül átküldött néhány Tűzfonatot. Pár trallok rángatózva összerogyott, míg a többiek hangos vonyítással a fegyverüket elejtve elmenekültek.

– Ez így egészen hatékony – biccentett Leaine. Összefonta a karját a mellén, és egyik tökéletes alakú szemöldökét sokatmondóan a magasba vonta. Nem számított, hogy javában dúlt az Utolsó Csata, ez a nőszemély még most is minden reggel szakított magának időt arra, hogy rendbe tegye az arcát.

A Kapun keresztül a táborba jutottak vissza. Ott most alig volt valaki. A tartalék erők felsorakoztak a tábor peremén, és készen álltak arra, hogy szükség esetén a társaik segítségére siessenek. Csupán Bryne parancsnoki sátrát őrizte ötszáz válogatott harcos.

Egwene övén, az erszényben még mindig ott lógtak a hamis pecsétek. Rand szavai mélységesen megrázták. Hogyan fogják visszaszerezni a pecséteket? Ha az Árnyék rabszolgái egy rossz pillanatban törnék meg a korongokat, akkor annak beláthatatlan következményei lehetnének.

De mi van, ha már össze is törték őket? Észrevenné ezt a világ? Egész egyszerűen nem tudott megszabadulni a rettenetes borzalomtól. Mivel azonban a háború változatlan hevességgel tombolt, ezért nem tehetett mást, mint hogy harcoljon. Valahogy majd csak visszaszerzik azokat a pecséteket. Feltéve, ha ez lehetséges. Rand megesküdött arra, hogy megpróbálja. Egwene azonban nem volt egészen biztos abban, hogy az ifjú mit is tehet.

– Nagyon keményen küzdenek – szólalt meg Gawyn.

Egwene megfordult. Az őrzője nem sokkal arrébb állt, és látócsővel pásztázta a csatateret. Az amyrlin érezte, ahogy az őrzőjét elöntötte a vágyakozás. Pontosan tudta, hogy Gawyn feleslegesnek érezte magát, mivel nem állhatott olyan harcosok élén a küzdelem során, mint amilyenek a Csemeték voltak.

– A trallokokat a myrddraalok hajtják – jelentette ki az amyrlin. – Összekapcsolódva az enyészek sokkal jobban irányíthatják a szörnyszülötteket.

– Ez igaz, de miért tartanak ki ilyen elszántan? – kérdezte Gawyn, és továbbra is a csatateret bámulta a fémcsövön át. – Hiszen nem érdekli őket ez a környék. Nyilvánvalónak kéne lenni, hogy elveszítették a hegyeket. Mégis milyen elszántan harcolnak. A trallokok csupán az ösztöneikre hallgatnak. Ha harcolnak és győznek, akkor együtt maradnak, ha vesztenek, akkor szétszóródnak és visszavonulnak. Nem szoktak ilyen elszántan védeni egy területet. Most viszont pontosan ezt teszik. Mintha... mintha ez enyészek azt gondolnák, hogy még egy ilyen iszonyatos vereség után is kedvező helyzetben vannak.

– Ki a megmondhatója, hogy mi jár az enyészek fejében? – kérdezte összefont karral Lelaine. Még mindig a nyitott Kapun keresztül nézte a csatateret.

Egwene megfordult és ő is átpillantott a Kapun. Az elhagyott hegycsúcs még mindig üres volt. Igen különös látványt nyújtott a harctér kavargásában. A hegyek közötti keskeny völgyekben az amyrlin katonái könyörtelen közelharcot vívtak a sarokba szorított trallokok ellen. Jól hallatszott a küzdők hörgése, kiabálása, és a fém csengése. Véres hegyű pikák emelkedtek a magasba, amikor egy alegység meghátrálásra kényszerült, miközben alabárdos társaik megpróbálták felmenteni őket, hogy lelassítsák a trallokok támadását.

Az árnyfattyak megsemmisítő veszteségeket szenvedtek el. Ez valóban különös volt. Bryne arra számított, hogy majd visszavonulnak.

– Valami nagyon nincs itt rendben! – kiáltotta Egwene. A karján felállt a szőr. Ebben a pillanatban már nem is aggódott annyira a pecsétek miatt. Veszélybe került a serege. – Gyűjtsétek össze az aes sedaiokat, és a katonáink vonuljanak vissza!

A többiek úgy bámultak rá, mintha megőrült volna. Gawyn viszont rohanva elindult a parancsnoki sátor irányába, hogy továbbítsa az utasításokat. Az őrzője nem vonta kétségbe a szavait.

– Anyám? – kérdezte Romanda, és hagyta elenyészni a Kapuját. – Miért...

Egwene haditáborának túlsó oldalán, a lehető legmesszebb a csatatértől, valami belemetszett a levegőbe. Az amyrlin még sohasem látott ilyen széles Kaput. A fénylő nyílás majdnem akkora volt, mint maga a tábor. A ragyogó vonal elmozdult, és utána már látni lehetett, hogy mi van a túloldalán. Egész biztosan nem Kandor déli részét látták. A túloldalon hatalmas páfrányok és görnyedező fák álltak. Bár ezek is ugyanúgy megbarnultak, mint a jól ismert növények, egyetlenegy sem tűnt ismerősnek közülük, vagy a környéken honosnak.

A különös tájon hatalmas, néma hadsereg várakozott. Zászlók ezrei lobogtak a magasban. Egwene nem ismerte fel a lobogókat díszítő jeleket. A gyalogság térdig érő öltözéket viselt. Mintha csak vastag, szövetpáncélzatot hordtak volna. Ormótlan öltözékeket négyzetmintában rávarrt láncokkal erősítették meg. Mások viszont féminget viseltek. Úgy tűnt, hogy ezeket egymáshoz erősített pénzérmékből készítették.

Jó páran valamilyen bárdot tartottak a kezükben. Fegyverük egyetlen ismert mintára sem hasonlított. A hosszú, vékony nyél végén jókora gömb éktelenkedett, amiből keskeny, szinte már csákányra emlékeztető fej állt ki. Valamennyi fegyver nyelét, a lándzsákat ugyanúgy, mint a kardok markolatát – kacskaringós növényi díszítés borította. A lándzsák nyele különböző vastagságú volt. Valamilyen sötétvörös fából faragták őket. Oldalukra színes pöttyök sorát festették.

Egwene mindezt egyetlen szempillantás alatt fogta fel. Eközben az elméje lázasan töprengve próbálta meg azonosítani a különös sereget. Egyetlen jól azonosítható pontot sem talált rajtuk. Ekkor azonban megérezte a fókaszálókat. A saidar ragyogása több száz nőt vett körül! Valamennyien nyeregben ültek. Különös öltözéküket merev, fekete selyemből szabták. A ruhát nem fogták össze csípőben, hanem a vállukról széles hullámokba hullott alá. A nyakuk alá a legkülönbözőbb színű és hosszúságú, téglalap alakú szövetdarabokat erősítettek. A nők arcát tetoválás borította.

– Engedjétek el az Egyetlen Hatalmat! – kiáltotta, és maga is pontosan így tett. – Ne hagyjátok, hogy felfigyeljenek rátok!

Elindult oldalra. Lelaine a nyomába eredt. Körülöttük kihunyt a ragyogás.

Romanda semmibe vette Egwene parancsát. Káromkodni kezdett. Megpróbált Kaput nyitni.

Egy tucatnyi, különböző forrásból kiinduló tűzsugár csapott le arra a helyre, ahol állt. Még csak sikítani sem maradt ideje. Egwene és a többiek meggörnyedve próbáltak elmenekülni, amikor a tábort valósággal elárasztotta az Egyetlen Hatalom áradata. A tűzsugarak elpusztították a sátrakat, felperzselték a készleteket, és lángba borították az egész táborhelyet.

Pontosan akkor ért oda a parancsnoki sátorhoz, amikor Gawyn ugrott ki az ajtón. Megragadta a férjét, és lerántotta a földre, amikor a fejük magasságában egy tűzgömb süvített el. A lángoló csapás felperzselte a közelben álló sátrakat.

– A Fényre! – kiáltotta az őrző. – Ez meg mi? .

– Sharaiak – zihálta a melléjük kuporodó Lelaine.

– Biztos vagy ebben? – suttogta Egwene. Lelaine bólintott.

– Az aiel háború előtti időszakból rengeteg cairhieni feljegyzés maradt meg, bár ezekből nem derül ki túl sok minden. Sok mindent nem láthattak, ám a leírt dolgok erősen hasonlítottak erre a seregre.

– Seregre? – hördült fel Gawyn. Kissé arrébb csúszott, és a sátrak között a felfoghatatlanul széles Kapun keresztül vonuló csapatok felé pillantott. Hangosan káromkodni kezdett, és sietve behúzta a fejét. – Vér és fényverte hamu! Ezrével jönnek át!

– Túl sokan vannak ahhoz, hogy szembeszálljunk velük – biccentett Egwene, és lázasan töprengeni kezdett. – Harapófogóba kerültünk a két ellenség között. Egyik oldalon a trallokok, a másikon meg ezek itt. Vissza kell vonulnunk.

– Továbbítottam a parancsot Bryne-nek, hogy vonja ki a harcból a csapatokat – jelentette Gawyn. – De hát... Egwene. Hova vonulhatnánk vissza? Előttünk a trallokok, az a sereg meg itt van mögöttünk! A Fényre! Egyszerűen össze fognak zúzni minket!

Bryne persze gyorsan cselekszik. Kaput nyit, és futárt küld a harctéri parancsnokokhoz. Jaj, ne... Megragadta Gawyn karját, és igyekezett a lehető legmesszebb elhúzni a parancsnoki sátortól, mert megérezte odabent a fókuszálást. Lelaine felsikoltott, és az ellenkező irányba, oldalra vetette magát. A sharai nők azonnal lecsaptak a fókuszálóra. A sátor alatt valósággal szétrobbanj a talaj. A hatalmas erő cafatokra tépte az építményt. A hasalókra por, kődarabok és megperzselődött szövetfoszlányok hullottak!

Egwene a hátára zuhant. Gawyn sietve továbbhúzta egy felborult, összetört szekér mögé. A jármű egyik kereke darabokra hasadt, és kiborult belőle a tűzifa. A fatömbök mellett, a szekér mögött találtak menedékre. Bebújtak a jármű alá. Körülöttük lángra lobbant a talaj. A tűz azonban nem jött túl közel. A hőség kellemetlen volt, de nem kibírhatatlan.

Az amyrlin lelapult a földre. Könnyezni kezdett, mert a füst marta a szemét. Keresni kezdte Lelaine-t. Hol lehetett... A Fényre! Siuan és Bryne is bent voltak a sátorban. Meg Yukiri és a vezérkar számos tagja.

A szekér alatt megbújva figyelték a táborra zúduló lángok záporát. A tűzcsapások feltépték a talajt. A sharaiak mindenre lecsaptak, ami csak megmozdult. Jó pár pánikba esett szolgálólányt is azonnal szénné égettek.

– Készüljünk fel a menekülésre! – mordult fel Gawyn. – Ha majd nem záporozik a tűz.

A lángözön tényleg abbamaradt. Csakhogy abban a pillanatban sharai páncélt viselő lovasok rohanták le a tábort. Hangosan ujjongtak, és rikoltoztak. A lovas íjászok mindenkire lőttek, akit csak megpillantottak. Tucatjával végeztek a tábor lakóival. Utána zárt alakzatban bevonult a gyalogság is. Egwene feszülten várakozott. Megpróbálta kitalálni, hogyan osonhatnának el innen.

Egyetlen használható ötlet sem jutott az eszébe. Gawyn viszont hátrébb húzta a feleségét. Korommal befeketítette az arcát, majd intett neki, hogy lapuljon a földre. Mindkettőjüket betakarta az őrzők köpenyével. A közelben égő tűzifa erősen füstölt. Lehet, hogy majd nem veszik észre őket.

Egwene szíve majd kiugrott a helyéről. Gawyn valamit az arcára szorított. Az előbb a vizestömlőjével nedvesítette be a kendőt. Egy ugyanilyen, nedves szövetdarabot tartott a saját arca elé is. Azon át vette a levegőt. Egwene elvette a felé nyújtott vizes kendőt. Alig mert levegőt venni. Azok a katonák nagyon közel voltak.

Az egyik sharai harcos a szekér felé fordult. Megnézte magának a farakást, de amikor a pillantása a füstön keresztül a két rejtőzködő felé siklott, mintha semmit sem vett volna észre. Egwene csendben hálát adott azért, hogy egy őrző köpenye alatt rejtőzködtek. A színváltoztató szövetből készült ruhadarab gyakorlatilag láthatatlanná tette mindkettőjüket. Feltéve persze, ha képesek lesznek mozdulatlanul feküdni.

És nekem miért nincsen ilyen köpenyem? – gondolta rosszkedvűen. – Miért csak az őrzők viselhetnek ilyet?

A katonák közben összegyűjtötték a szolgákat. Aki menekülni próbált, azt habozás nélkül agyonlőtték. Az íjaik elképesztően rugalmasnak bizonyultak. A lassabban mozgó szolgákat bekerítették, és arra kényszerítették őket, hogy lefeküdjenek a földre.

Egwene legszívesebben magához ölelte volna az Igazi Forrást. Úgy szeretett volna tenni valamit. Tűzzel és villámmal akart lesújtani az ellenségre. Még mindig ott volt nála Vora sa'angrealja. Azzal akár...

Elhessegette magától az ilyen gondolatokat. Minden irányból ellenség vette körül. A fókuszálóik határozott fellépése egyértelművé tette, hogy figyelik az aes sedaiokat. Ha csak egy pillanatra is megragadná az Egyetlen Hatalmat, az ellenség azonnal megölné. Így nem menekülhet el. Összegörnyedve lapult Gawyn oldalán a férfi köpenye alatt. Azt remélte, hogy egyetlen sharai fókuszáló sem jön olyan közel hozzájuk, hogy felfigyeljenek a képességeire. Persze ismert egy olyan fonatot, amivel el lehetett volna rejteni, hogy képes fókuszálni. Csakhogy ahhoz először meg kellett volna ragadnia az Igazi Forrást. Elég merész ahhoz, hogy ezzel próbálkozzon?

Egy jó óráig, de talán még annál is tovább rejtőzködtek. Ha nem lettek volna odafent azok a sötét, komor felhők, ha nem borult volna állandó félhomály a vidékre, akkor bizony köpeny ide vagy oda, az ellenség felfedezte volna a rejtőzködőket. Egy alkalommal majdnem felkiáltott, amikor néhány sharai katona vödrökben vizet hozott, és megpróbálta eloltani a füstölgő, kiborult tűzifát. Mind a két rejtőzködő bőrig ázott.

A saját seregéről semmit sem tudhatott, bár a lehető legrosszabbtól tartott. Az ellenséges fókuszálók és a seregük jelentős része erőltetett menetben átszelte a tábort, és a csatatér felé vonult. Bryne és az amyrlin eltűnt, ráadásul pedig az ellenfél váratlanul hátba támadta az embereit...

Egwene a rosszullét ellen küzdött. A hívei közül hányan haltak már meg? Hányan küszködtek a halállal ebben a pillanatban? Gawyn megragadta a karját, amikor megérezte, ahogy megmoccant. Megrázta a fejét, és szinte némán néhány szót suttogott.

– Várjuk ki az éjszakát!

– Mindenki meghal! – suttogta vissza Egwene.

– Nem segíthetsz rajtuk!

Az őrzőnek igaza volt. A felesége hozzábújt, és hagyta, hogy ismerős illata megnyugtassa. De mégis, hogy a csudában várhatott volna, miközben lemészároltak mindenkit, aki csak tőle függött? A katonáit és az aes sedaiokat! A Fényre! A Fehér Torony legnagyobb része kint volt a csatatéren! Ha elpusztul ez a sereg, azok a nők...

Én vagyok az Amyrlin-trón – gondolta határozottan. – Erős leszek. Életben maradok. Ameddig én élek, addig áll a Fehér Torony.

Ennek ellenére hagyta, hogy Gawyn átölelje.

Aviendha úgy kúszott a sziklák között, mint télen a meleget kereső gyík. Hiába volt kemény az ujjai hegyét borító bőr, úgy érezte, hogy az ujja így is lefagy a maró hidegben. Shayol Ghul nemcsak fagyba burkolódzott, de a levegőnek olyan volt a szaga, mintha egy sír bűzét érezték volna. A fiatal nőtől balra Rhuarc, jobbra pedig egy Shaen nevű Kőkutya kúszott. Mind a ketten a siswai'amanek vörös fejpántját viselték. Nem tudta mire vélni, hogy Rhuarc törzsfő létére is magára vette a fejpántot. Még csak véletlenül sem említette volna meg. Mintha az a vékony szövetcsík nem is létezett volna. Persze pontosan ugyanúgy viselkedett az összes siswai'aman is. Amys Shaentől jobb kéz felől kúszott. Ezúttal senki sem tiltakozott az ellen, hogy a tudós asszonyok is elkísérik a felderítőket. Egy ilyen helyen, az itteni körülmények között egy fókuszáló szeme talán azt is észreveheti, amit közönséges ember nem láthat.

Aviendha nesztelenül továbbcsúszott előre. A sok nyaklánca ellenére is zaj nélkül mozgott. Ezeken a sziklákon semmilyen növény sem nőtt. Még penész vagy moha sem. Most már az Átokföldek mélyén jártak. Szinte már elérték azt a határt, ameddig be lehetett jutni ide.

Elsőként Rhuarc ért fel a hegygerincre. Aviendha jól látta, hogy az idős harcos megfeszült. Ő volt a második. Éppen csak hogy felemelte a fejét. Kinézett a szikla fölött, de ügyelt arra, hogy lentről ne láthassák meg. A látványtól elakadt a lélegzete.

Hallott már történeteket erről a helyről. A lejtő aljában álló, irdatlan kovácsműhelyről. És a mellette csordogáló fekete patakról. A vízbe olyan sok méreg keveredett, hogy már a puszta érintése is halálos volt. A völgyben nyitott sebhelyre emlékeztető tűzrakó helyek világítottak. Fényük vöröses izzással festette meg a ködöt. Ifjú hajadon korában tágra nyílt szemmel hallgatta az egyik ősöreg házúrnő meséjét arról, hogy milyen teremtmények dolgoznak az Árnyék kovácsműhelyeiben. Ezek a kovácsok nem tartoztak sem az élők, sem a halottak közé. A nesztelen szörnyűségek úgy mozogtak, mintha csupán egy ketyegő óra élettelen mutatói lettek volna. A durva alakokból hiányzott az élet leghalványabb nyoma is.

Legcsekélyebb mértékben sem törődtek az emberekkel telizsúfolt ketrecekkel. A foglyok vérére azért volt szükség, hogy bennük eddzék az újonnan elkészült pengéket. Ugyanúgy nyersanyagnak tekintették az embereket, mint a vastömböket. Bár a lesben álló lány túl messze volt ahhoz, hogy meghallja a foglyok suttogását, valahogy mégis érezte őket. Olyan erővel szorította a sziklát, hogy fájdalom hasított az ujjába.

Az egész völgy mintha a fölébe tornyosuló hegycsúcs, Shayol Ghul lába elé borult volna. A fekete hegygerinc fűrészfogas késként metszett az égboltba. A hegyoldal egy százszor is megkorbácsolt férfi felszaggatott bőrére emlékeztetett. A sebhelyekből gőz áradt a magasba. Talán emiatt borult ködtakaró a völgyre. A sűrű, szürke felhők kavarogva mozogtak. A völgy valamilyen sötét folyadékkal teli edényre emlékeztetett.

– Micsoda rettenetes hely! – suttogta Amys.

Aviendha még egyszer sem volt fültanúja annak, hogy az idős nő hangjában ilyen sok iszonyat csengett volna. Ettől legalább annyira elborzadt, mint a ruháját rángató, rettenetesen hideg szelektől. A völgy csendjébe a fémre zúduló fém távoli csengése mart. A szörnyűséges mesterek újabb kardokat kovácsoltak. A legközelebbi tűzhelyből sűrű, fekete füstfelhő emelkedett a magasba. A szél nem tudta széttépni. Mintha fekete köldökzsinór kötötte volna össze a műhely tüzét a fenti sötét felhőkkel. A magasból félelmetes gyakorisággal, újra és újra villámok cikáztak alá.

Igen, Aviendha már számos történetet hallott erről a helyről. A beszámolók azonban képtelenek voltak visszaadni a völgy szörnyűségeit. Lehetetlennek tűnt, hogy bárki is leírhassa ezt a tájat. Csak az érti meg, hogy milyen a völgy, aki a saját szemével látja.

A háta mögül halk nesz hallatszott. Néhány pillanattal később Rodel Ituralde mászott oda Rhuarc mellé. Vízföldi létére egész halkan mozgott.

– Olyan türelmetlen voltál, hogy nem tudtad kivárni a jelentésünket? – kérdezte tőle halkan Rhuarc.

– Egyetlen jelentés sem tudja visszaadni azt, amit a saját szemével lát az ember – felelte a hadvezér. – Nem ígértem meg, hogy hátul fogok maradni. Csak annyit mondtam, hogy menjetek előre. Ti pedig pontosan ezt tettétek.

Felemelte a nézőcsövét. Az elejét eltakarta a tenyerével, bár arra a sűrű felhők miatt valószínűleg nem is volt szükség.

Rhuarc elkomorodott. Bár északra jövetelük előtt a többi aielhez hasonlóan beleegyezett abba, hogy egy vízföldi tábornokot kövessenek, a dolog egyiküknek sem tetszett. Ami nem is baj. Véghezviszik a kiszabott feladatot, de közben nem kezdenek el barátkozni egymással. A bizalom miatt már nagyon sok férfi halt meg.

Legyen ennyi is elég – gondolta Aviendha, és visszafordulva ismét a völgyet kezdte el tanulmányozni. – Legyen elég a népemnek. Legyen elég Randnek. Legyen képes arra, hogy véghezvigye azt, amit meg kell tennie.

Amikor tanúja volt a népe végzetének, a felismerés nem csupán halálra rémítette és mélységesen felzaklatta, de valósággal felnyitotta a szemét. Ha Rand győzelme elérhetetlen volt az aielek feláldozása nélkül, akkor Aviendha feláldozza a népét. Közben persze üvölteni fog, és elátkozza a Teremtő nevét, de akkor is megfizeti a győzelem árát. Bármelyik harcos így tenne. Inkább egyetlen nemzet pusztuljon el, mint hogy az egész világ az Árnyék uralma alá kerüljön.

Ha a Fény úgy akarja, akkor erre nem lesz szükség. Talán azzal is megvédik és megóvják az aieleket, hogy belevették őket a Sárkány békéjébe. Ha a Fénynek is ez a szándéka. Aviendha egész egyszerűen nem engedte meg, hogy a bukás gondolata megtorpanásra kényszerítse. Harcolni fognak. Az ember bármikor felébredhet az álomból, ha táncra perdültek a lándzsák.

– Érdekes – jelentette ki Ituralde halkan, és még mindig a fémcsőbe bámult. – Mit gondolsz, aiel?

– El kell terelnünk a figyelmüket – válaszolta Rhuarc. – A kovácsműhelytől keletre kijuthatunk a hegyoldalra. Kiszabadítjuk azokat a foglyokat, és elpusztítjuk azt a szörnyű helyet. A myrddraalok így többé nem kapnak új fegyvereket, a Sötét Úr figyelme pedig ránk irányul, és nem a Car'a'carnra.

– Mennyi időre lesz szüksége a Sárkánynak? – kérdezte Ituralde. – Mit gondolsz, aiel? Mennyi időt kell nyernünk ahhoz, hogy ő megmenthesse a világot?

– A Car'a'carn harcolni fog – felelte Amys. – Behatol a hegy gyomrába, és párbajra hívja a Szemégetőt. A küzdelem pontosan annyi ideig tart, ameddig tartania kell. Talán néhány óráig Ki tudhatja? Még egyetlen, annál hosszabb párharcot sem láttam még akkor sem, ha két igen ügyes ellenfél csapott össze.

– Nyugodtan feltételezhetjük – mosolyodott el Ituralde szomorúan –, hogy odabent nem csupán egyszerű párbajra kerül sor.

– Nem vagyok bolond, Rodel Ituralde – válaszolta Amys hűvös hangon. – Biztosra veszem, hogy a Car'a'carn nem lándzsával és pajzzsal fog harcolni. Amikor azonban megtisztította az Igazi Forrást, az talán nem ment végbe egyetlen nap leforgása alatt? Lehet, hogy most is hasonló a helyzet.

– Talán igen – biccentett a hadúr. – Talán nem.

Leengedte a látócsövet és az aielek felé fordult.

– Melyik lehetőségre készülnétek inkább fel?

– A lehető legrosszabbikra – válaszolta Aviendha.

– Akkor pedig felkészülünk arra, hogy mindaddig kitartsunk, amíg a Sárkánynak szüksége van ránk – biccentett Ituralde. – Napokon, heteken, hónapokon... éveken át? Ameddig szükség van ránk.

Rhuarc lassan bólintott.

– Mit javasolsz?

– A völgybe vezető hágó igen keskeny – magyarázta a hadúr, – A felderítők jelentése szerint az árnyfattyak legnagyobb része már elhagyta a Fertőt. Még ők is a lehető legkevesebb időt akarták eltölteni ezen az átokverte helyen. Ha elzárjuk a völgy bejárátát, akkor a kezünkre kerül ez a terület. Elpusztítjuk azokat a lényeket a műhelyben és a megmaradt pár enyészt. Utána az idők végéig is ki tudunk tartani itt. Ti, aielek nagyon is értetetek a gyors, meglepő támadásokhoz. Égjek meg a Fényben! De hát ezt a saját bőrömön tapasztaltam meg. Ti majd megtámadjátok kovácsműhelyt, mi pedig elzárjuk a hágót.

Rhuarc bólintott. Jó terv.

Leereszkedtek vissza a hegygerinc mögötti völgybe, ahol Rand várakozott. A hátratett kézzel álló ifjú vörös és aranyszínű ruhát viselt. Húsz hajadon, hat asha'man, valamint Nynaeve és Moiraine kísérte el. Valami nagyon zavarta. Aviendha világosan érezte az ifjú nyugtalanságát. Furcsa, hiszen azt hitte volna, hogy Rand jókedvű lesz. Hiszen rá tudta venni a seanchanokat arra, hogy bekapcsolódjanak a küzdelembe. Valami azonban történt később. Amikor Egwene al'Vere-rel találkozott. Mi zaklathatta fel ennyire?

Rand megfordult és a magasba pillantott. Shayol Ghul csúcsát kezdte el bámulni. Közben megváltoztak az érzelmei. A Háromszoros Föld valamelyik gyermeke bámul ilyen arccal a szökőkútra, miközben elképzeli a csodálatos víz hűvös érintését. Aviendha nagyon is érezte, hogy az ifjú várakozással készül a küzdelemre. Természetesen félt is egy kicsit. Egyetlen harcos sem tud teljesen megszabadulni a félelemtől. Rand azonban szilárdan uralkodott az aggodalmai fölött. A félelmet elnyomta az a vágy, hogy belevesse magát a küzdelembe, hogy kipróbálja mire is képes.

Egyetlen férfi vagy nő sem lehetett teljesen tisztában a képességeivel, legalábbis nem teljes mértékben, mindaddig, amíg próbára nem tette önmagát. Csak akkor tudhatják, hogy mi lakik bennük, ha eljárták a lándzsák halálos táncát, ha látták, ahogy a vérük beszennyezi a földet, és a fegyverükkel átütötték egy ellenfél dobogó szívét. Rand al'Thor erre a megmérettetésre készült. Aviendha éppen e vágya miatt tudta megérteni az ifjút. Nagyon különösnek tartotta, hogy csupán ilyen hosszú idő után jött rá arra, hogy ők ketten mennyire egyformák. Odalépett Randhez. Az ifjú nem várta be, hanem mellé állt. Összeért a válluk. Nem karolta át Aviendhát, a fiatal nő pedig nem fogta meg a kezét. Egyikőjük sem volt a másik tulajdona. A puszta tény viszont, hogy mind a ketten ugyanabba az irányba néznek, jóval többet jelentett a lánynak, mint bármilyen más gesztus vagy mozdulat.

– Szívem árnyéka – szólalt meg Rand halkan, miközben az asha'manjei Kaput nyitottak. – Mit láttál?

– Egy sírkamrát – felelte Aviendha.

– Az enyémet?

– Nem, az ellenségedét. A helyet, ahol egyszer már eltemették, és ahol újabb, hosszú börtön vár rá.

Rand bensőjében valami megdermedt. Aviendha pontosan érezte. Érezte ezt a megdöbbentő elszántságot.

– De hiszen, te meg akarod ölni! – suttogta az ifjú nő. – Szemégetőt, magát.

– Igen.

Aviendha néma maradt.

– Mások azt mondják, hogy bolond vagyok, ha ilyesmire gondolok – folytatta az ifjú. Az őrei már elindultak keresztül a Kapun, vissza Merrilor mezejére.

– Egyetlen harcos sem mehet csatába úgy, hogy ne akarja befejezni a küzdelmet – válaszolt az ifjú tudós asszony. Amikor azonban kimondta e szavakat, töprengeni kezdett. Valami más is az eszébe jutott.

– Mi az? – kérdezte Rand.

– Ami azt illeti, a legnagyobb győzelmet az jelentené, ha képes volnál gai'shainná tenni az ellenfeledet.

– Nem hiszem, hogy belemenne ebbe – ellenkezett Rand.

– Ezen nem szabad tréfálkozni! – csattant fel a lány, és könyökkel oldalba taszította. Rand nagyot nyögött. – Igenis figyelembe kell venned ezt a lehetőséget, Rand al'Thor! Melyik úton indulva felelsz meg jobban a ji'e'tohnak! Ha a Sötét Urat bebörtönzöd, az nem olyan, mintha gai'shaint csináltál volna belőle? Mert ha igen, akkor az volna a helyes út.

– Mostanában már nem igazán érdekel, hogy mi a helyes Aviendha.

– A harcosnak mindig ügyelnie kell a ji'e'tohra! – felelte a nő szigorú hangon. – Hát semmire sem tanítottalak meg? Ha így beszélsz, azzal csak megint meg fogsz szégyeníteni a többi tudós asszony előtt!

– Abban reménykedtem, hogy... figyelembe véve, miként alakult a kettőnk kapcsolata, hogy többé már nem fogsz leckéztetni, Aviendha.

– Azt gondoltad, hogy véget ér az oktatásod, csak mert közelebb kerültél hozzám?! – kiáltotta döbbenten az aiel. – Rand al'Thor, én elég időt töltöttem el a vízföldiek asszonyai között ahhoz, hogy lássam...

Az ifjú megcsóválta a fejét, és átlépett a Kapun. Aviendha követte. Érezte, hogy Randnek jobb lett a kedve. Ez jó jel volt. Már nem tűnt annyira feszültnek, mint azelőtt. Ugyanakkor nem lett volna szabad tréfálkozni az ilyesmivel. A vízföldieknek csapnivaló volt a humorérzékük. Néha egész egyszerűen nem értették, hogy mikor kell nevetni.

A Kapu túloldalán egy számos részre osztott táborba érkeztek. Rand parancsára vártak a hajadonok, a siswai'amanek, valamint a legtöbb tudós asszony.

Az aielek mellett sátoroztak az aes sedaiok. Rand szavára háromtucatnyian jöttek ide. Kivétel nélkül olyan fókuszáló asszonyok, akik személyesen hűséget esküdtek neki. A legtöbbjüket Rand valamelyik asha'manje kötötte magához. Ez pedig azt jelentette, hogy még kéttucatnyi, különböző rangú asha'man is várt a bevetésre.

A közelben várakozott Rodel Ituralde elsősorban domaniakból álló serege is. Gyér szakállú királyuk is elkísérte őket a hadjáratra. A férfi egy szépségjegyet viselt az arcán. Az uralkodó személyes jelenléte ellenére a nagy kapitányra bízta a seregei irányítását. Most intett, Ituralde pedig odasietett hozzá, hogy jelentést tegyen. Alsalam mintha kényelmetlenül érezte volna magát Rand táraságában, és nem kísérte el a felderítő útra induló Sárkányt. Aviendhának nagyon is megfelelt, hogy így alakultak a dolgok. Nem igazán bízott meg a domaniak királyában.

Az aielek sátrain túl még egy jelentős haderő táborozott. A teari seregben ott volt országuk egyik leghíresebb egysége, a Kő Védelmezői. Élükön Rodrivar Thiera állt. Tear seregét is elkísérte a királyuk. A közmegegyezés őt tartotta Rand után az egyesült seregek legtekintélyesebb vezetőjének.

A teariek kulcsszerepet játszottak Rodel Ituralde terveiben. Az ifjú tudós asszony fogcsikorgatva ugyan, de kénytelen volt elismerni, hogy Ituraldénak volt igaza. Az aielek nem igazán tudtak volna sikeresen védekezni. Szükség esetén persze rájuk lehetett volna bízni a hágó megőrzését, de sokkal jobban értettek ahhoz, hogy támadó hadműveleteket hajtsanak végre.

A teariek viszont nagyon is alkalmasak voltak a területvédelemre. Nem csupán jól képzett, pikás századaik voltak, de már egy egész zászlóaljnyi harcost kiképeztek az újfajta számszeríjak használatára. A kovácsokat csak nemrég tanították be az újfajta szerkezetek készítésére és karbantartására. Az elmúlt hét során komoly erőfeszítések árán az új fegyverekkel cserélték le a régebbieket.

Rand követőinek egy csoportja igencsak elképesztette az ifjú nőt. Rengeteg sárkányhívő is táborozott a közelben. Zászlajukra egy sárkány képmását helyezték az aes sedaiok ősi jelképe fölé. Ebben a sokaságban ugyanúgy akadtak közemberek, mint katonák, nemesurak, úrihölgyek, de még néhány aes sedai és az őrzőik is. Valamennyi nemzet gyermekei ott voltak közöttük. Még az aielek is. Egyetlenegy közös pontjuk akadt: kivétel nélkül félrelökték valamennyi régi kötésüket, elszakították az összes köteléküket, hogy az Utolsó Csatában harcolhassanak. Aviendha fülét néhány igencsak zavarba ejtő híresztelés is megütötte. Az ottani aielek között állítólag gai'shainok is akadtak szép számmal. Letették a fehér ruhát, és arról beszéltek, hogy majd azután veszik fel újra, ha sikerült megnyerni az Utolsó Csatát.

Rand eljövetele állítólag semmivé tette az emberek közötti kötődéseket. A közelében szilánkokra hasadtak az esküvések. Nemszámított a hűség vagy a szövetségesi eskü, mert mindennél fontosabb volt, hogy az egész emberiség utolsó küzdelme során őt szolgálják. Az ifjú tudós asszony szerette volna elhinni, hogy a vízföldieknek elment az eszük. Ugyanakkor tudta, nem lenne szabad elhamarkodottan ítéletet mondania. Most már elvárás volt, hogy a dolgok mélyére lásson.

Itt, a Kapun túl Aviendha végre hajlandó volt elengedni a saidart. Elhalványult a világ, és a dolgokból egy csapásra eltűnt az élet és a csodálatos szépség. Valahányszor el kellett engednie az Egyetlen Hatalmat, mindig úgy érezte, mintha kiszürkült volna az élete. Eltűnt belőle a boldogság, és az izgalom.

Ituralde és Rhuarc odamentek Darlin királyhoz. Elkezdték megbeszélni a hadjárat terveit. Aviendha a sátra felé tartó Randhez csatlakozott.

– A tőr bevált – jelentette ki az ifjú. Leengedte a karját, és az ujjával végigsimította a tompa pengéjű fegyvert tartó tokot. – Artham. Hallottam, hogy annak idején, még a legendák korában beszéltek róla, de senki sem hozott létre ilyesmit. Vajon kinek sikerült végül...

– Biztos, hogy működik a tőr? – kérdezte Aviendha. – Lehet, hogy észrevett, felfigyelt rád, de visszafogta magát.

– Nem, éreztem volna a figyelmét! – ellenkezett Rand. – A tőr rendben van. A segítségével egészen addig nem fogja megérezni a közeledésemet, míg ott nem állok a Furat torkolatában. Amikor pedig már tudja, hogy ott állok, csak nehezen fog rám összpontosítani. Nem tud olyan könnyen lesújtani. Aviendha, hogy éppen te találtad meg, és pontosan akkor, amikor erre sor került… Elayne pedig odaadta nekem... A Minta oda sző minket, ahol lennünk kell.

Az ifjú elmosolyodott, majd így folytatta:

– Elayne szomorúnak tűnt, amikor átadta a tőrt. Azt hiszem, részben azért szerette volna megtartani, mert úgy káromkodás közben szabadon használhatta volna a Sötét Úr nevét, aki nem figyelt volna fel rá.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez a legmegfelelőbb alkalom a tréfálkozásra? – méltatlankodott az ifjú nő.

– Ha vannak napok, amikor helyénvaló a nevetés, akkor az éppenséggel a mai – válaszolta Rand, ám a jókedv mintha elveszett volna a hangjából. Miközben közelebb értek a sátorhoz, ismét érezhetővé vált az aggodalma.

– Mi az, ami ennyire felzaklatott? – tudakolta az aiel nő.

– Náluk vannak a pecsétek – válaszolta az ifjú.

– Micsoda?!

– Csak Egwene tud a dologról, de akkor is igaz. Ellopták őket! Talán még az én rejtekhelyemről, vagy talán az után, hogy átadtam mindet Egwene-nek.

– Akkor mostanra már összetörtek.

– Nem – válaszolta Rand. – Azt megéreztem volna. Azt hiszem, hogy még kivárnak. Talán tisztában vannak azzal, hogy a pecséteket megtörve szabad kezet kapnék a börtön újjáépítéséhez. A lehető legrosszabb pillanatban akarják összetörni a pecséteket, hogy a Sötét Úr akkor érinthesse meg a világot. Talán így akarják még nagyobb erőhöz juttatni, hogy elsöpörhessen, amikor szembeszállok vele...

– Megtaláljuk annak a módját, miként lehet megakadályozni – vágta rá a lány határozott hangon. Rand Aviendhára nézett, és elmosolyodott.

– Így beszél egy igazi harcos.

– Pontosan.

Mi más lenne, ha nem harcos?

– Valami más miatt is aggódom. A Kitaszítottak megpróbálnak majd lecsapni rám, amikor belépek a barlangba, hogy szembeforduljak vele. A Sötét Úr nem látja, hogy hol vagyok. Nem tudja, merre járok. Ezért kénytelen az erői egy részét kivezényelni a különféle harcmezőkre. Az Árnyék keményen rárontott Lanra. Megpróbálja elpusztítani. A Sötét Úr majdnem ilyen könyörtelenül támadja Elayne-t is Cairhienben. Úgy tűnik, hogy egyelőre Egwene tartja magát sikeresen.

– Mindhárom harctéren engem keres. Az erői nagy részét oda vezényelte át. Ha lecsapunk Shayol Ghulra, akkor a völgyet egész hadseregekkel szemben is meg tudjuk védeni. A Kitaszítottak azonban Kapukat használnak. Hiába zárjuk el a szorost, ezzel nem tudjuk visszatartani őket. Ugyanez igaz a Rémurakra is, függetlenül attól, hogy férfiak-e vagy nők. Amikor összecsapok a Sötét Úrral, az ugyanúgy oda fogja vonzani őket, mint amikor megtisztítottam az Igazi Forrást. Csak éppen ezerszer akkora elszántsággal fognak odasietni. Érkezésükkor tűz és villám lesz a kezükben. Azért jönnek, hogy öljenek.

– Akárcsak mi.

– Erre számítok – bólintott az ifjú. – Ám így nem engedhetem meg magamnak, hogy te is begyere velem a barlangba, Aviendha!

A fiatal nő érezte, hogy valami mélyen megsajdult a lelkében. Lecsapott a váratlan érzésre, halálra döfködte, és hagyta kimúlni.

– Sejtettem, hogy így lesz. Eszedbe se jusson biztonságos helyre küldeni engem, Rand al'Thor! Ne merészelj...

– Eszembe se jutna – tiltakozott az ifjú. – Tudom, hogy az életemet kockáztatnám, ha ilyesmire vetemednék. Ezenfelül pedig mostanra egyetlen biztonságos hely sem maradt. Azért nem vihetlek be magammal a barlangba, mert odakint a völgyben van rád szükségem. Figyeld a Kitaszítottakat, és keresd a pecséteket. Szükségem van rád, Aviendha. Elengedhetetlen, hogy mind a hárman figyeljetek. Harc közben ti lesztek a kezeim, ti lesztek a szívem. Mind elküldöm Egwene-hez. Biztosra veszem, hogy valami történni fog azon a hadszíntéren. Elayne délen fog harcolni, te pedig... Rád Thakan'dar völgyében van szükségem, hogy vigyázz rám. Parancsba adom az aes sedaioknak és az asha'maneknek, mi a teendőjük, Aviendha. Ituralde vezeti a csapatainkat, de Shayol Ghulban te vagy a fókuszálóink parancsnoka. Meg kell akadályoznod, hogy az ellenség utánam jöjjön a barlangba. Ebben a csatában te vagy az én lándzsám. Ha lecsapnak rám, miközben odalent vagyok a mélyben, akkor nem tudok védekezni. Amit meg kell tennem, az leköti minden erőmet. Erre kell összpontosítanom. Olyan leszek, mint a rengetegben hagyott csecsemő. Magatehetetlen a bestiák között.

– És szerinted ez miben különbözik attól, amilyen egyébként is szoktál lenni, Rand al'Thor? – kérdezte a lány. A megszólított nevetni kezdett. Annyira jó volt, hogy Aviendha a szemével láthatta, a kötés révén pedig érezhette a jókedvét.

– Meg mernék esküdni arra, hogy az előbb te szidtál össze a túlzott jókedvem miatt.

– Valakinek ügyelnie kell arra, nehogy elbizakodottá válj – felelte az ifjú tudós asszony. – Nagyon nem volna helyénvaló, ha elkezdenél pöffeszkedni pusztán azért, mert megmented a világot.

Rand ismét nevetni kezdett. Bevezette a sátorba Minhez. Nynaeve és Moiraine is odabent várakozott. Az egyik arcán ingerültség, míg a másikén angyali nyugalom látszódott. Az egykori javasasszony igen furcsán nézett ki most, hogy a haja túl rövid volt ahhoz, hogy szépen befonja. Ma hátrafésülte és feltűzte a fürtjeit.

Moiraine mozdulatlan ült egy jókora kődarabon. Az ölében Callandor – a Kard, ami nem az – feküdt. Egyik kezét védelmezően a fegyver markolatán nyugtatta. Az aes sedai mellett Thom ücsörgött. Halkan fütyörészve egy pálcát faragott.

– Nekem is veled kellett volna mennem, Rand! – csattant fel azonnal Nynaeve. Összefonta a karját a mellén.

– Neked más volt a dolgod – felelte az ifjú. – Megpróbáltad, amire megkértelek?

– Újra és újra megpróbáltam – vágta rá az egykori javasasszony.

– Képtelenség kikerülni azt a hibát, Rand. Semmiképpen sem használhatod Callandort. Túl veszélyes volna.

Az ifjú odalépett Moiraine elé. Az aes sedai felé nyújtotta a kezét, aki átadta Callandort. Rand maga elé tartotta a pengét, és átpillantott a kristályon. A fegyver lágyan izzani kezdett.

– Min, van számodra egy feladatom – suttogta. – Egwene egészen jól tartja magát, de én mégis úgy érzem, az a csata lesz a legfontosabb. Szeretném, hogy odamenj, és tartsd szemmel őt is, meg a seanchanok császárnőjét is, akit megkértem arra, hogy csatlakozzon Egwene seregeihez, ha majd hadba tud vonulni.

– Azt akarod, hogy a seanchanok Egwene oldalán harcoljanak? – kiáltotta döbbenten Moiraine. – Jól meggondoltad?

– Mostanában már nem tudok különbséget tenni a bölcs megfontolás és a szemtelen vakmerőség között – magyarázta az ifjú. – Mégis jobban érezném magamat, ha valaki szemmel tartaná azt a két társaságot. Min, megteszed a kedvemért?

– Azt reméltem... – kezdte volna a sötét hajú lány, de aztán elfordult.

Azt remélted, hogy levisz magával a barlangba – gondolta Aviendha. Amit persze nem tehet.

– Sajnálom, Min – folytatta Rand. – Szükségem van rád.

– Megteszem.

– Rand, magaddal viszed Callandort, amikor bemész oda? – tudakolta Nynaeve. – A fegyver gyengesége... Ameddig ezen a... valamin keresztül fókuszálsz, addig bárki képes lesz az irányítása alá vonni téged. Felhasználhatják az erődet, de azt is megtehetik, hogy Callandoron keresztül olyan sok Hatalommal árasztanak el, hogy egészen egyszerűen kiégsz. Te így minden erődet elveszíted, ők viszont képesek lesznek elsöpörni a hegyeket, vagy éppen egész városokat elpusztítani.

– Magammal viszem – felelte az ifjú.

– De hát csapda! – kiáltotta Nynaeve.

– Igen – bólintott Rand, és nagyon fáradtnak tűnt. – Olyan kelepce, amit nem kerülhetek el. Bele kell lépnem, hogy összezáródjon körülöttem. – Hirtelen hátravetett fejjel kacagni kezdett. – Ahogy az eddig mindig is megtörtént! Mi lenne ebben a meglepő? Add tovább mindenkinek, Nynaeve. Szólj Ituraldénak, Rhuarcnak és Darlin királynak. Holnap megtámadjuk Shayol Ghult. A miénk lesz! Ha már úgyis az oroszlán szájába kell dugni a fejünket, akkor gondoskodjunk róla, hogy megfulladjon, mielőtt jóllakhatna.

Huszonegyedik fejezet

Megbocsáthatatlan tévedés

Siuan megmozgatta a vállát. Elkomorodott az éles fájdalom miatt.

– Yukiri, kicsit még dolgoznod kellene ezen a fonaton! – mérgelődött.

Az aprócska, Szürke nővér halkan káromkodva felállt a sebesült katona mellől. A harcos elveszítette az egyik kezét. Az aes sedai nem Gyógyította meg, hanem átadta a közönséges gyógyítóknak, akik majd bekötözik a sebhelyet. Csak az erejét pocsékolta volna azzal, ha meggyógyít egy olyan harcost, aki soha többé nem fog tudni küzdeni. Olyan katonák számára kellett tartalékolniuk az erőt, akik még visszatérhetnek a csatába.

Könyörtelen dolog volt így gondolkodni, csak hát könyörtelen időket éltek át. Siuan és Yukiri odaléptek a következő katonához. A sebesültek hosszú sorba feküdtek. A lemetszett kezű harcosnak Gyógyítás nélkül kellett életben maradnia. Talán sikerül majd neki... Hiába segítettek a Mayene-i Sárga nővérek, minden erejük ráment arra, hogy meggyógyítsák az élve elmenekült aes sedaiokat, meg a még harcképes katonákat.

A kezdetleges, új táborhelyet Arafel földjén, a gázlótól keletre alakították ki. Olyan sokan voltak a sebesültek, hogy mindenütt hangosan nyöszörgő vagy síró katonák hevertek. Siuan és Yukiri azon kevés fókuszálók közé tartoztak, akikben még maradt egy kevés erő a Gyógyításhoz. A többiek teljesen kimerültek, amikor újabb és újabb Kapukat nyitva megpróbálták a sereget kimenteni a két ellenséges erő közül.

A sharaiak elszánt könyörtelenséggel támadtak. Miután azonban sikeresen elfoglalták a Fehér Torony táborát, kissé lelassultak, és így a seregnek lehetősége volt elmenekülnie. Legalábbis egy töredékének.

Yukiri alaposan megvizsgálta a következő sérültet, majd bólintott. Siuan letérdelt mellé, aztán létrehozott egy Gyógyító fonatot. Sohasem értett különösebb ilyesmihez, ezért aztán angreal használatával is igencsak kimerült. Sikerült kiragadni a katonát a halál markából. Begyógyította az oldalán tátongó sebet. A sebesült felhördült. A Gyógyításhoz szükséges erő nagy része ugyanis a saját testéből származott.

Siuan megtántorodott, aztán a kimerültségtől térdre zuhant. A Fényre, úgy tántorgott itt, mint valami úriasszony első nap a hajó fedélzetén!

Yukiri alaposan megnézte magának a társát, majd a kőből készült virágra emlékeztető angreal felé nyúlt.

– Menj, és pihenj meg, Siuan!

A társa összeszorította a fogát, de átadta az angrealt. Azonnal elveszítette az Egyetlen Hatalmat. Szívből felsóhajtott, miközben félig megkönnyebbülést, félig pedig szomorúságot érzett, amiért elveszítette a saidar minden csodáját.

Yukiri továbblépett a következő katonához. Siuan maradt, ahol volt. Hanyatt dőlt a földön. Az egész teste tiltakozott a rengeteg kék folt, és zúzódás miatt. Csak elmosódva emlékezett vissza, hogy mi történt a csatában. Valamennyire rémlett, hogy az ifjú Gawyn Trakand valósággal berobbant a parancsnoki sátorba, és arról üvöltözött, hogy Egwene parancsára a seregnek vissza kell vonulnia.

Bryne gyorsan kapcsolt. A papírra vetett parancsát átdobta a padlóban kialakított Kapun. Mostanában már így jutatta célba az utasításait. Egy nyílvesszőre kötötte az üzenetét, amire hosszú szalagot erősített. Az egészet egy Kapun keresztül a címzett mellé ejtette. A nyílvesszőkről leszedték a hegyet, csupán egy aprócska kőnehezéket hagytak rajtuk.

Bryne már azelőtt is rendkívül nyugtalan volt, hogy Gawyn berontott volna hozzájuk. Nagyon nem tetszett neki a csata alakulása. A trallokok viselkedése egyértelművé tette, hogy az Árnyék készült valamire. Siuan le merte volna fogadni, hogy a visszavonulási parancsokat már jóval korábban elkészítette.

Aztán pedig az egész tábort megrázták a robbanások. Yukiri hirtelen üvölteni kezdett, hogy ugorjanak keresztül a talajban tátongó Kapun. A Fényre, hát nem azt hitte abban a pillanatban, hogy a társának teljesen elment az esze. Éppen az ellenkezőjéről volt szó. Yukiri talpraesettsége megmentette az életüket.

Égjek meg a Fényben, ha továbbra is úgy fekszem itt, mint a tegnapi fogás bűzlő maradéka a fedélzeten! – méltatlankodott Siuan, és felnézett az égre. Nagy nehezen feltápászkodott, és elindult, át az új táboron.

Yukiri persze azt állította, hogy a fonata távolról sem volt annyira meghökkentő, bár Siuan sohasem hallott róla. A Levegő jókora párnáját azért hozták létre, hogy felfogják vele a magasból aláhulló ember zuhanását. A fonat létrehozása persze magára vonta a sharaiak figyelmét. Már tényleg csak éppen ők hiányoztak! Ennek ellenére sikerült elmenekülni. Siuan, Bryne, Yukiri és néhány szárnysegéd átvetette magát a nyíláson. A Fény égetné meg, de kijutottak a halálos csapdává vált sátorból. Még mindig görcsbe rándult a gyomra, amikor felidézte magában a zuhanást. Yukiri ráadásul semmi pénzért nem lett volna hajlandó befogni a száját. Állandóan azt hajtogatta, hogy az új fonat segítségével rá lehetett volna jönni a repülés titkára! Ostoba nőszemély. Jó oka volt annak, hogy a Teremtő nem adott szárnyat az embernek!

Bryne-t az új tábor peremén találta meg. A férfi kimerülten ült egy fatörzsön. Két térképet a földön fekvő kőlapokra terített. Igencsak gyűrött volt mindkettő. A hadúr akkor kapta fel őket, amikor futásnak lendült, mert a tábor darabokra robbant körülötte.

Ostoba fajankó! – gondolta az aes sedai. – Az életét kockáztatta néhány papírdarab miatt.

– ...a jelentések alapján – fejezte be éppen Haerm tábornok, az illiani társaság új parancsnoka. – Sajnálom, nagyuram. A felderítők nem mernek közelebb menni a régi táborhoz.

– Látta valaki az amyrlint? – kérdezte Siuan. A két férfi megcsóválta a fejét. – Akkor folytassák tovább a keresést, fiatalember – fenyegette meg az ujjával Haermet. Az újdonsült parancsnok magasba vonta az egyik szemöldökét, amikor a nála jóval fiatalabbnak tűnő nő „fiatalembernek” szólította. A Fény égetné meg, amiért ilyen tejfelesszájúnak látszik! – Érted, amit mondok? Az amyrlin életben van. Meg fogjátok találni. Világos?

– Én... igen, aes sedai. – Haerm igyekezett tiszteletteljesen viselkedni, de nem nagyon ment neki. Ezek az illianiek nem igazán tudták, hogyan bánjanak az aes sedaiokkal.

Bryne intésére Haerm távozott. Úgy tűnt, hogy ebben a pillanatban kivételesen senki sem tart igényt a főparancsnok figyelmére. Bizonyára mindenki túl kimerült volt ehhez. A „tábor” leginkább egy hatalmas tűzvész utáni menekültszállásra hasonlított. Az emberek nagy része beburkolózott a köpenyébe, és lefeküdt aludni. A katonák még a tengerészeknél is jobban tudták, hogy azonnal kihasználják az adandó alkalmat, és aludjanak, ha hagyják őket.

Siuan nem is kárhoztatta a harcosokat. Ő maga már azelőtt is kimerült volt, hogy a sharaiak támadásba lendültek volna. Mostanra meg már tényleg alig állt a lábán. Le is ült a földre, Bryne fatörzse mellé.

– Még mindig fáj a karod? – kérdezte a hadúr, majd előrehajolt, és masszírozni kezdte a nő vállát.

– Pontosan tudod, hogy érzem magam! – zsörtölődött Siuan.

– Megpróbáltam kedves lenni hozzád, Siuan.

– Ne is reménykedj benne, hogy elfeledkezem arról, hogy igenis neked köszönhetem ezt a zúzódást.

– Nekem? – kérdezte Bryne, és a hangjában némi jókedv érződött.

– Te löktél bele abba a lyukba.

– Úgy tűnt, hogy nem nagyon akarsz megmozdulni.

– Igenis ugrani akartam! Már majdnem ugrottam.

– Hát persze – biccentett a férfi.

– A te hibád – folytatta Siuan. – Fejre álltam. Eszem ágába sem volt kalimpálva lezuhanni. Yukiri fonata pedig... egyszerűen iszonyú.

– Viszont működik! – figyelmeztette Bryne. – Nem hiszem, hogy sokan elmondhatják magukról, hogy életben maradtak háromszáz hossznyi zuhanás után.

– Az a némber túlságosan is lelkesnek tűnt! – mérgelődött Siuan. – Bizonyára már régóta ette a fene, hogy beugrasszon minket. Biztosra veszem! Azért beszélt állandóan az Utazásról, meg a mozgást okozó fonatokról...

Elhallgatott. Részben azért, mert mérges volt saját magára is. A mai nap már éppen eléggé szörnyen alakult ahhoz, hogy a kellemetlenségeket zsörtölődéssel kellene fokoznia.

– Hány embert veszítettünk?

Ez sem volt sokkal vidámabb téma, de akkor is tudnia kellett.

– Beérkeztek már a jelentések?

– A katonák közel fele odaveszett – felelte Bryne halkan. Ez rosszabb volt, mint amire számított.

– Mi van az aes sedaiokkal?

– Nagyjából kétszázötvenen maradtak – válaszolta Bryne. – Csak hát egy részük sokkos állapotba került, mert elveszítette az őrzőjét.

Ez nem egyszerűen rossz hír volt, hanem igazi szörnyűség. Néhány óra leforgása alatt életét vesztette százhúsz aes sedai. A Fehér Toronynak igen sok időre lesz szüksége ahhoz, hogy kiheverje ezt a csapást.

– Sajnálom, Siuan – vigasztalta Bryne.

– Ugyan már! – csattant fel a nő. – A legtöbbjük úgyis úgy bánt velem, mint a bűzlő halbéllel. Letaszítottak az Amyrlin-trónról, kiröhögtek a nyomorúságomban, aztán pedig cselédnek használtak, amikor visszatértem.

A hadúr bólintott és tovább masszírozta az aes sedai vállát. Nagyon is érezte, hogy a szörnyű hír komolyan megrázta a másikat. Hiába próbálta meg Siuan eltitkolni a valódi érzelmeit. A halottak között nagyon rendes nők is akadtak. Számos jó nővér.

– Az a lány ott van kint valahol – folytatta makacsul Siuan. – Egwene még meglep minket, Bryne, csak figyelj!

– De ha figyelek rá, az nem is lesz meglepetés.

– Fafejű férfi! – mordult fel az aes sedai.

– Annyira igazad van – biccentett komoran a hadúr. – Ráadásul kétszeresen is. Én is azt hiszem, hogy Egwene meg fog lepni minket. És valóban ostoba vagyok.

– Bryne...

– Mert bizony ez a helyzet, Siuan. Hogy a csudába kerülhette el a figyelmemet az, hogy csak az időt húzzák? Egészen addig itt akartak lekötni minket, amíg össze nem gyűjtötték azt a másik haderőt. A trallokok visszavonultak a hegyek közé. Klasszikus védekező hadművelet. Csak hát ezek a bestiák nem szoktak védekezni. Én meg azt feltételeztem, hogy csapdát akarnak állítani. Az az oka annak, hogy összegyűjtötték a tetemeket és felkészültek a várakozásra. Ha korábban támadásba lendültem volna ellenük, akkor ez az egész elkerülhető lett volna. Nem voltam elég óvatos.

– Ha egy halász egész nap azért búslakodik, mert a vihar miatt nem tudja kivetni a hálóját, akkor könnyen elpocsékolja azokat a napokat is, amikor ragyogóan szép az idő.

– Milyen bölcs közmondás, Siuan – biccentett a férfi. – A tábornokok azonban ismernek egy másmilyen bölcsességet is. Fáradhatatlan Fogh vetette papírra: „Ha nem tanulsz a vereségeidből, akkor azok fognak uralkodni rajtad.” El sem tudom képzelni, hogy történhetett ez a szörnyűség. Ennél sokkal jobb kiképzést kaptam. Gondosan felkészültem a háborúra! Egy ilyen tévedést nem lehet figyelmen kívül hagyni, Siuan. Hiszen az egész Minta a tét.

A hadúr megdörzsölte a homlokát. A lenyugvó nap halvány fényében öregebbnek látszott. Az arcát ráncok borították, és elvékonyodott a keze is. Mintha a csata során évtizedeket öregedett volna. Nagyot sóhajtott és előrehajolt.

Siuan azon kapta magát, hogy nem tudja, mit is mondhatna.

Csendben ültek tovább.

Lyrelle az úgynevezett Fekete Torony kapui előtt várakozott. Minden önfegyelmére, és a képzése minden tanulságára szüksége volt ahhoz, hogy ne mutassa ki a csalódottságát.

Ez a vállalkozás már az első pillanattól kezdve csődöt mondott. Azzal kezdődött, hogy a Fekete Torony egészen addig nem engedélyezte a belépésüket, míg odabent a Piros nővérek a dolguk végére nem jártak. Utána pedig zavar támadt a Kapukkal. Azután meg három alkalommal is lecsaptak a gonosz buborékjai. Az árnybarátok közben kétszer próbálták meg lemészárold az egész küldöttséget. Az sem segített, hogy az amyrlin üzenetet küldött arról, hogy a Fekete Torony az Árnyék oldalára állt a küzdelemben.

Lyrelle a legtöbb nővért az amyrlin követelésének megfelelően északra küldte, hogy Lan Mandragoran oldalán harcoljanak. Csupán néhány társával maradt, mert szemmel akarta tartani a Fekete Tornyot. Most pedig... ez a dolog. Mire vélje vajon?

– Biztosíthatom, hogy elmúlt a veszély – bizonygatta az ifjú asha'man. – Elűztük a M'Haelt és azokat, akik az Árnyék oldalára álltak. Mi többiek a Fényben járunk.

Lyrelle a társai felé fordult. Minden ajah képviselője ott állt. A hátuk mögött felsorakozott a kétségbeesett gyorsasággal iderendelt segítség is. Összesen harminc nővér érkezett, amikor az asha'manek először számoltak be az eseményekről. Vonakodva ugyan, de elfogadták, hogy ezen a helyen Lyrelle a vezetőjük.

– Majd megvitatjuk a dolgot – jelentette ki, és egy biccentéssel elbocsátotta a fiatalembert.

– Mitévők legyünk? – szólalt meg Myrelle. A zöld nővér az első pillanattól kezdve itt volt Lyrelle oldalán. Azok közé tartozott, akiket nem küldött fel északra, részben azért, mert azt akarta, hogy a közelben maradjanak Myrelle őrzői is. – Ha néhányan közülük az Árnyék oldalán harcolnak...

– Ismét lehet Kapukat nyitni – vágott a szavába Seaine. – Valami megváltozott ezen a helyen azóta, hogy megéreztük odabent a fókuszálást.

– Nem bízom ebben a változásban – ellenkezett Myrelle.

– Nem kockáztathatunk! – figyelmeztette Seaine. – Nem hagyhatjuk őrizetlenül a Fekete Tornyot, miközben dúl az Utolsó Csata! Gondoskodnunk kell arról, hogy vagy így, vagy úgy, de a helyükre kerüljenek ezek a férfiak.

A Fekete Torony tagjai azt állították, hogy csupán néhány társuk állt át az Árnyék oldalára, és hogy a korábbi fókuszálást a Fekete ajah támadása miatt érezhették.

Lyrelle torkát elöntötte a keserű epe, amikor meghallotta a férfiak szájából ezt a kifejezést. Fekete ajah. A Fehér Torony évszázadokon át cáfolta, hogy az aes sedaiok között is akadhatnának árnybarátok. Hát most sajnos napvilágot látott az igazság. Ennek ellenére cseppet sem tetszett neki, hogy nemtörődöm férfiak dobálóznak ezzel az elnevezéssel. Főleg nem olyan férfiak, mint ezek itt.

– Ha meg akartak volna támadni minket – töprengett az aes sedai –, akkor csapnak le ránk, amikor nem tudunk elmenekülni a Kapukon keresztül. Egyelőre hajlandó vagyok elfogadni, hogy... sikerült elhárítani a belső nehézségeiket. Ahogyan azt a Fehér Torony is megtette.

– Akkor bemegyünk? – kérdezte Myrelle.

– Igen. Magunkhoz kötjük a megígért férfiakat, aztán pedig kiszedjük belőlük az igazat. Még akkor is, ha homályba borul.

Lyrelle-t igencsak ingerültté tette, hogy az Újjászületett Sárkány eltiltotta őket a legmagasabb rangú ashamanek előtt. Mire azonban megérkezett ide, már ki is talált egy megfelelő tervet. Ami talán még most is beválhat. Meg fogja kérni őket, hogy minden férfi mutassa be, hogyan tud fókuszálni. Azt köti magához, aki a legerősebbnek tűnik. Utána kiszedi belőle, hogy a többiek közül kik a legtehetségesebb. A nővérei majd ezeket a tehetségeket kötik magukhoz.

Azután pedig... csak remélni tudta, hogy őket fogja követni az itteniek nagy része. A Fényre, micsoda szörnyűség! Fókuszálni tudó férfiak, akik ráadásul szégyentelenül, emelt fővel járnak. Esze ágában sem volt elfogadni azt a mesét, amelyik szerint eltűnt a rontás. Még szép, hogy ezek a... férfiak... ilyesmit találtak ki.

– Néha annyira jó volna visszamenni az időben, hogy jól felpofozzam magamat, amiért elfogadtam ezt a megbízatást! – morogta halkan.

Myrelle viszont nevetni kezdett. Ez a nőszemély soha, semmit nem vett annyira komolyan, mint ahogy azt kellett volna. Lyrelle-t igencsak felbőszítette, hogy lemaradt mindazokról a kínálkozó lehetőségekről, amelyek a Fehér Toronyban a távolléte idején történtek. Sikerült helyreállítani az egységet, elűzték a seanchanokat... Az ilyen nehéz időkben nagy erénynek számított a határozottság, és egy erős nő igen jelentős tiszteletet vívhatott volna ki magának.

A lehetőségek gyakran a zűrzavaros időkben adódnak. Ezekről azonban már lemaradt. A Fényre, hogy mennyire utálta ezt a tényt.

– Bejövünk – kiáltotta az előttük tornyosuló kaput szegélyező falak felé. Utána halkabban, még egyszer figyelmeztette a követőit. – Öleljétek magatokhoz az Egyetlen Hatalmat, és legyetek nagyon óvatosak! Nem tudhatjuk, hogy mi történhet odabent.

Az aes sedaiok könnyedén megbirkózhatnának még a túlerőben lévő, de képzeletlen asha'manek is. Már ha odáig fajulnak a dolgok. Kézenfekvőnek tűnt persze, hogy nem fajulnak odáig. Persze az is nyilvánvaló volt, hogy ezek a férfiak odabent alighanem mind háborodottak. Ez viszont azt jelentette, hogy nem nagyon volna szabad a kézenfekvő dolgokra számítania.

A hatalmas kapuszárnyak széttárultak, hogy beengedjék az érkezőket. Sok mindent elmondott a Fekete Torony lakóiról, hogy először fallal vették körül a lakóhelyüket, és csak utána láttak hozzá, hogy felépítsék a tornyukat.

A térde szorításával mozgásra ösztökélte a lovát. Myrelle és a társai a nyomába eredtek. Hangosan kopogtak a patkók. Lyrelle magához ölelte az Igazi Forrást, és egy újfajta fonatot hozott létre. Ennek segítségével meg tudta mondani, ha a közelben egy férfi fókuszált. Odabent azonban nem az a fiatalember várt rájuk, akivel nemrég kint, a kapuk előtt találkoztak.

– Ez meg mi jelentsen? – kérdezte Pevara Tazanovnitól. Lyrelle ugyan ismerte ezt a Piros nővért, csak nem túl jól.

– Megkértek arra, hogy kísérjelek el benneteket – válaszolta Pevara derűsen. – Logain úgy vélte, hogy egy ismerős arc látványa majd kellemesebbé teszi az első perceket.

Lyrelle lenyelte a csípős válaszát. Egy aes sedai ne mosolyogjon. Legyen nyugodt, összerendezett és mindenekelőtt szigorú. Ha egy férfi ránéz egy aes sedaira, akkor azonnal kezdjen el azon töprengeni, hogy mi rosszat tett, és hogyan tehetné jóvá a vétkét.

Pevara felzárkózott az újonnan jöttek mellé, akik most már a Fekete Torony belső részén lépdeltek.

– Idebent most már Logain irányítja a dolgokat. Az üdvözletét küldi – folytatta. – Súlyosan megsebesült a támadások során, és még nem jött rendbe teljesen.

– Rendbe fog jönni?

– Ó, biztosra veszem. Egy vagy két nap, és nem lesz semmi baja sem. Úgy vélem, szükség is van rá, mert ő fogja vezetni az Utolsó Csatában harcoló asha'maneket.

Ez kellemetlen – gondolta Lyrelle. Sokkal egyszerűbben az ellenőrzésük alá vonhatták volna a Fekete Tornyot, ha nem éppen egy hamis Sárkány állt volna az élén. Jobb lett volna, ha meghal ez a fickó.

– Biztosra veszem, hogy használni tudjuk a támogatását – biccentett. – Ami viszont a vezető szerepének elfogadását illeti... Hát, majd meglátjuk. De mondd csak, Pevara. Azt hallottam, hogy egy fókuszálni tudó férfit magunkhoz kötni egészen más, mintha egy közönséges férfit választunk. Túl vagy már ezen a dolgon!

– Igen – válaszolta Pevara.

– És igaz, amit mondanak? – tudakolta Lyrelle. – A közönséges férfiakat a kötésen át engedelmességre kényszeríthetjük, ám ez nem működik az asha'manek esetén?

A Piros nővér elmosolyodott. Az arcán vágyakozó kifejezés jelent meg.

– Ó, az volna ám az érdekes! De nem. A kötés nem kényszeríti engedelmességre az asha'maneket. Kénytelen leszel sokkal csalafintább módszereket használni.

Ez nem volt jó hír.

– Mennyire engedelmesek? – kérdezte Aledrin a másik oldalról.

– Úgy vélem, hogy ez az egyes férfiak személyiségétől függ – válaszolta Pevara.

– Ha nem lehet őket irányítani – töprengett Lyrelle – akkor hogyan fognak engedelmeskedni csata közben aes sedaiuknak?

– Van itt valami, amit feltétlenül el kell mondanom nektek. Mindannyiótoknak – szólalt meg Pevara. Volt valami kétértelmű abban, ahogy kimondta e szavakat. – Semmi értelme sem volt annak a küldetésnek, ami miatt idejöttem. Nektek pedig ugyanaz a célotok.

– Tényleg? – kérdezte Lyrelle hűvösen. Esze ágában sem volt megbízni egy Piros nővérben, azok után, amit Siuannal tettek. – Miért is?

– Valamikor én is pont olyan voltam, mint ti – magyarázta Pevara. – Készen álltam arra, hogy magamhoz kössem az összes asha'mant. Uralkodni akartam fölöttük. De ti vajon hajlandóak volnátok arra, hogy valahol másutt bevonuljatok egy városba, és minden különösebb válogatás nélkül őrzőként magatokhoz kössetek ott ötven férfit? Bolondság csak azért magunkhoz láncolni az asha'maneket, mert azt akarjuk, hogy meg legyenek kötve. A kötés révén nem lehet irányítani őket. Úgy vélem, némelyikből egészen kiváló őrző lehet. Másokból viszont – és így van ez az összes többi férfi esetén is – csapnivaló őrző lenne. Azt javaslom nektek, hogy adjátok fel az eredeti terveteket. Ne pontosan negyvenhét asha'mant kössetek magatokhoz, hanem azokat, akik leginkább hajlanak erre. Úgy sokkal jobb őrzőitek lesznek.

– Figyelemre méltó észrevétel – biccentett Lyrelle. – De ahogy azt te magad is említetted, az asha'manekre a csatatéren lesz szükség. Nincs időnk válogatni. A negyvenhét legerősebbet visszük.

Pevara nagyot sóhajtott, de egyetlen szóval sem mondott többet, miközben ellépdeltek több fekete kabátos férfi mellett. Mindegyiknek két jelvény csillogott a gallérján. Lyrelle érezte, hogy bizseregni kezd a bőre. Mintha férgek lepték volna el. Ezek a férfiak képesek voltak a fókuszálásra.

Lelaine úgy érezte, hogy a Fekete Torony életbe vágóan fontos a Fehér Torony tervei számára. Csak hát Lyrelle nem volt Lelaine szolgája. Nem csupán a maga ura volt, de bizony még az Ülnökök közé is tartozott. Ha valahogyan képes lesz arra, hogy a saját közvetlen irányítása alá gyűrje a Fekete Tornyot, akkor talán végre képes lesz lerázni magáról Lelaine igáját.

Ezért a célért még attól sem riadt vissza, hogy ha kell asha”maneket kössön magához. A Fényre! Élvezni viszont nem fogja a dolgot. Valahogy az irányításuk alá kellett vonni ezeket a férfiakat. A Sárkány egyre jobban meg fog őrülni. Már most is beszámíthatatlan volt. Beszennyezte a Sötét Úr érintése a saidinon. Hogyan lehetne rávenni arra, hogy megengedje a többi férfi megkötését is?

Csak hát a kötés révén nem lehet kellő hatalmat gyakorolni... Ez veszélyes lehet. Elképzelte, hogy két- vagy háromtucatnyi asha'manből álló osztag élén vonul harcba. Ezek mindegyikére rá tudja kényszeríteni az akaratát. Hogyan lehetne valóra váltani ezt az elképzelést?

A falu szélén fekete kabátos férfiak várakoztak. Miközben odalépdeltek hozzájuk Lyrelle gyorsan megszámolta a sorban állókat, összesen negyvenheten voltak, beleszámítva azt is, aki egy lépéssel előttük állt. Ezek meg milyen húzásra készültek?

Az elöl álló közelebb jött. A zömök, középkorú férfin látszott, hogy nemrégiben igen komoly megpróbáltatásokon ment keresztül. Holtsápadt volt, és a szeme körül sötét foltok feketélltek. Ennek ellenére határozottan mozgott, és nyugodt tekintettel nézett Lyrelle szemébe, mielőtt meghajolt volna.

– Üdvözlöm önöket, aes sedai – szólalt meg.

– És te ki volnál?

– Androl Genhald – mutatkozott be a férfi. – Én vagyok a felelős az önök negyvenhét emberéért, amíg azokat meg nem kötik.

– Mi az, hogy a mi negyvenhét emberünkért? Látom, hogy máris elfeledkeztetek a megállapodás feltételeiről. Kiválaszthatjuk az összes nekünk megfelelő katonát, vagy elkötelezettet, azok pedig nem utasíthatják el a döntésünket.

– Ez így igaz – biccentett Androl. – Ahogy mondja. Sajnálatos módon azonban ezeken a legényeken kívül a Fekete Toronyban mindenki a legmagasabb rangú asha'man vagy máshova szólította a kötelesség. Ezek a többiek természetesen azonnal engedelmeskednének a Sárkány parancsának, ha itt volnának. Gondoskodtunk azonban arról, hogy legyenek negyvenheten az önök számára. Illetve negyvenhatan. Én már hozzá vagyok kötve Pevara sedaihoz, tudja, kérem.

– Megvárjuk, amíg a többiek visszajönnek – válaszolta Lyrelle hűvösen.

– Nem nagyon hinném, hogy a társaink hamarosan visszatérnének – csóválta a fejét Androl. – Ha szándékában áll részt venni az Utolsó Csatában, akkor nem halogathatja a választást.

Lyrelle összevont szemöldökkel nézte a férfit, majd Pevara felé fordult, aki megvonta a vállát.

– Megpróbáltok becsapni minket – fordult vissza Androl felé. – Egy ilyen nevetséges trükkel.

– Én pedig egészen ügyes megoldásnak tartottam – válaszolta a férfi nyugodtan. – Olyan megoldásnak, ami még egy aes sedainak is a dicsőségére válna bizonyos szempontból. Önöknek megígérték, hogy a teljes rangú asha'manektől eltekintve a Fekete Torony valamennyi tagja engedelmeskedni fog a felkérésnek. Ez így is van. Valamennyi azok közül, akik meghallhatják ezt a felkérést.

– Biztosra veszem, hogy a leggyengébbeket választottátok ki.

– Ami azt illeti – csóválta meg a fejét Androl –, mi az önkéntesek közül választottunk. Derék ember valamennyi. Ők azok, akik őrzők akartak lenni.

– Az Újjászületett Sárkány még hallani fog erről.

– Jómagam azt hallottam, hogy bármelyik pillanatban útra kelhet Shayol Ghul irányába – válaszolta Androl. – Csatlakozni fog hozzá, hogy benyújthassa a panaszát?

Lyrelle összeszorította a száját.

– Van itt még egy dolog, aes sedai – folytatta Androl. – Ma üzenetet kaptunk az Újjászületett Sárkánytól. Még egy utolsó dologra meg akart tanítani minket. Azt akarja, hogy ne tartsuk fegyvernek magunkat, mivel emberek vagyunk. Az emberek pedig beleszólhatnak a sorsuk alakulásába. A fegyverek viszont nem. Itt vannak az önök emberei, aes sedai. Becsülje meg őket.

Androl ismét meghajolt, majd távozott. Pevara rövid habozás után megfordította a lovát, és utána lépetett. Lyrelle figyelmét nem kerülte el, hogy a másik aes sedai milyen arckifejezéssel nézett a távozó férfira.

Szóval így állunk! – gondolta. – Ez a némber semmivel sem jobb egy Zöld nővérnél. Azt hittem, hogy ha valaki olyan idős, mint ő, annak már benőtt a feje lágya.

Lyrelle legszívesebben visszautasította volna, hogy engedjen a kényszernek. El kellett volna menni az amyrlinhez, hogy tiltakozzon az események miatt. Csak hát... Igencsak zavaros hírek érkeztek az amyrlin csatateréről. Pontos részleteket nem lehetett tudni, de mintha váratlanul megjelent volna ott még egy hadsereg.

Lyrelle bizonyosra vette, hogy ebben a helyzetben az amyrlin nem fogadna túl nagy lelkesedéssel egy panaszkodó nővért. Ezenfelül pedig jómaga is szeretett volna már hátat fordítani a Fekete Toronynak.

– Mindenki válasszon ki kettőt! – fordult a társnői felé. – Néhányan csak egyet választhatnak. Faolain és Theodrin, ti is csak egyet válasszatok! Igyekezzen mindenki! A lehető leghamarabb itt akarom hagyni ezt a helyet.

Pevara akkor érte utol Androlt, amikor a férfi éppen becsusszant az egyik kunyhóba.

– A Fényre! – szólalt meg az aes sedai. – Már el is feledkeztem arról, hogy némelyikünk milyen hideg tud lenni.

– Ó, nem is tudom – válaszolta Androl. – Úgy hallottam, hogy némelyikőtök nem is szörnyű.

– Legyél velük óvatos, Androl! – figyelmeztette a nő, és hátrapillantott. – Sokan közülük veszélyesnek tartanak, vagy olyan eszköznek, amit használni lehet.

– Téged is sikerült megnyernünk – biccentett Androl, majd belépett a szobába, ahol már Canler, Jonneth és Emarin várt rájuk egy-egy csésze forró teával. Mindhárman kezdték kiheverni az összecsapás megpróbáltatásait. Jonneth nézett ki a legjobban. A kínzás Emarint viselte meg a leginkább. Elsősorban a lelke volt tele sebhelyekkel. Akárcsak Logaint, őt is megpróbálták átállítani. Pevara időnként észrevette, hogy a nemes úr a semmibe bámul, és arcára kiül valamilyen megrázó, könyörtelen dolog emléke.

– Nektek hármatoknak nem itt volna a helyetek! – állt meg az aes sedai csípőre tett kézzel Emarin és a két társa előtt. – Tudom, Logain megígérte, hogy előléptet benneteket, de akkor is csak kard díszíti a gallérotokat. Ha azok közül a nők közül bármelyik is megpillant titeket, akkor úgy dönthetnek, hogy ti lesztek az őrzői.

– Ettől nem kell tartanunk – nevetett Jonneth vidáman. – Androl egy Kapuval még azelőtt eltüntetne minket, hogy akár csak egyetlen káromkodás is elhagyta volna a szánkat.

– Most hogyan tovább? – kérdezte Canler.

– Azt tesszük, amit Logain megparancsol – magyarázta Androl.

Logain... megváltozott a kínzás óta. Androl elárulta, hogy a vezetőjük sokkal komorabb lett. Sötét. Kevesebbet beszélt. Még mindig elszántnak tűnt arra, hogy elmenjen az Utolsó Csatába, ám egyelőre csupán maga köré gyűjtötte a híveit, és egyre azokon a dolgokon törte a fejét, amelyeket Taim szobáiban találtak. Pevara attól tartott, hogy az átállítási kísérlet lélekben megtörte a férfit.

– Logain úgy véli, hogy valamit elárulhatnak a Taim lakosztályában talált harctéri térképek – mondta Emarin.

– Odamegyünk, ahol Logain szerint a legnagyobb haszonnal jár a küzdelmünk – felelte Androl. Ez tökéletesen megfelelt a valóságnak, ugyanakkor mégsem mondott túl sokat.

– És mi a helyzet a Sárkány nagyúrral? – kérdezte Pevara óvatosan.

Érezte, hogy Androl elbizonytalanodott. Naeff asha'man ellátogatott hozzájuk. Híreket hozott és utasításokat. Ráadásul meg némi kételyt. Az Újjászületett Sárkány tudta, hogy valami nincs rendjén a Fekete Toronyban.

– Szándékosan magunkra hagyott minket – mondta Androl.

– Jött volna, ha tudott volna! – ellenkezett Jonneth. – Ebben biztos lehetsz.

– Hagyta, hogy a saját erőnkre támaszkodva meneküljünk meg – szólt közbe Emarin. – Vagy azt, hogy elbukjunk. Kemény ember lett belőle. Talán könyörtelen.

– Mindez nem számít! – csattant fel Androl. – A Fekete Torony megtanulta, hogyan maradjon meg nélküle. A Fényre! Mindig is nélküle sikerült talpon maradnunk. Alig van bármi köze is hozzánk. Logain tartotta bennünk a reményt. Én Logainre fogok felesküdni.

A többiek bólintottak. Pevara érezte, hogy valamilyen fontos dolognak volt a szemtanúja. Különben sem támaszkodhattak volna örökké az Újjászületett Sárkányra – gondolta. – Hiszen meg fog halni az Utolsó Csatában. Szándékosan vagy sem, a Sárkány esélyt adott nekik arra, hogy a maguk urai legyenek.

– Az utolsó parancsát viszont nagyon is megfogadom – folytatta Androl. – Nem leszek puszta fegyver. A rontást eltakarították. Nem azért harcolunk, hogy meghaljunk, hanem hogy éljünk. Okunk van arra, hogy életben maradjunk. Mondjátok ezt el a többieknek is. Tegyünk esküt arra, hogy Logain a vezetőnk. Utána pedig irány az Utolsó Csata. Nem úgy megyünk oda, mint az Újjászületett Sárkány szolgái. Nem is az Amyrlin-trón bábjai vagyunk. Mi vagyunk a Fekete Torony. A saját magunk urai.

– A saját magunk urai – suttogta a másik három, és fejet hajtottak.

Huszonkettedik fejezet

A Szilaj

Egwene rémülten arra ébredt, hogy Gawyn a szájára szorítja a kezét. Az ifjú nő megfeszült, amikor az emlékei visszatértek, mint ahogy napkeltekor fényár borítja el a világot. Még mindig a felborult szekér alatt rejtőzködtek. A levegőben a megperzselődött fa szaga érződött. A közelben a talaj olyan fekete volt, mint a szurok. Leszállt az éjszaka.

Gawynra pillantott és biccentett. Tényleg elaludt? A körülményeket figyelembe véve, ezt nem nagyon hitte volna.

– Megyek és kiosonok innen – suttogta a férje. – Elterelem a figyelmüket.

– Veled megyek.

– Egyedül csendesebben mozgok.

– Te még soha nem próbáltál meg az erdőben meglepni valakit, aki a Folyóközből származik, Gawyn Trakand! – mérgelődött az ifjú nő. – Lefogadom száz Tar Valon-i márkába, hogy kettőnk közül én vagyok a nesztelenebb.

– Ez igaz – suttogta Gawyn. – Csakhogy ha te tíz lépésnél közelebb kerülsz valamelyik fókuszálójukhoz, akkor azok egyből felfigyelnek rád, függetlenül attól, hogy milyen csendes voltál. Folyamatosan járőröznek a táborban. Főleg a határsávot ellenőrzik.

Egwene elkomorodott. Honnan a csudából tudhatta ezt Gawyn?

– Kimentél szétnézni.

– Csak egy kicsit – suttogta a férje. – Nem vettek észre. Átkutatják a sátrakat, és elfogják, akit csak találnak. Túl sokáig nem rejtőzködhetünk ezen a helyen.

Akkor sem lett volna szabad Egwene engedélye nélkül felderítőútra mennie.

– Mi...

Gawyn megdermedt. Egwene azonnal elhallgatott. Hallgatózni kezdett. Csoszogó léptek hangja hallatszott. Óvatosan hátrébb húzódtak és nézték, ahogy tíz vagy tizenkét foglyot elvezettek mellettük, az egykori parancsnoki sátor közelében fekvő, nyílt területre. A sharaiak karóra tűzött fáklyákat szúrtak a földbe a viharvert foglyok körül. A szerencsétlenek némelyike katona volt. Olyan kegyetlenül összeverték őket, hogy alig álltak a lábukon. Mellettük szakácsok és egyszerű munkások remegtek. A hátukon jól látszott a korbácsütések nyoma. A ruhájuk cafatokban lógott. Félmeztelenek voltak, mert az ingüket elvették.

Egwene ekkor észrevette, hogy a foglyok hátára egy különös jelet tetováltak. Nem ismerte ezt az ábrát. Nem volt egészen biztos abban, hogy tetovált képet lát. Elképzelhetőnek tűnt, hogy a jeleket a foglyok bőrébe égették.

Amikor befejeződött a foglyok összeterelése, valaki a közelben kiabálni kezdett. Néhány perccel később egy sötét bőrű őrszem jött oda. Egy fiatal hírvivő fiút rángatott maga után, akit alighanem a táborban talált. Letépte a fiú ingét, és a zokogó gyereket a földre taszította. A sharaiak igen különös öltözéket viseltek. A hátukon minden ruhadarabból hiányzott egy jókora, gyémánt alakú darab. Egwene jól látta, hogy a könyörtelen őrnek is egy jelzés díszítette a hátát. Sötét bőre miatt nem igazán lehetetni kivenni a rajz pontos formáját. A harcos valamilyen díszruhát viselt. Bő, merev anyagból készült köntöse majdnem térdig leért. A felső résznek nem volt ujja. Alatta viszont hosszú ujjú inget viselt. A gyémánt alakú részt ebből is kimetszették.

A sötétből ekkor egy másik sharai lépett elő. Ez az alak szinte teljesen meztelen volt. Csupán tépett nadrágot viselt. Mivel nem volt rajta ing, így nagyon jól látszott, hogy a háta dísztelen maradt, ám mindkét vállát számos tetoválás díszítette. Az ábrák felkúsztak a nyakán. Mintha összetekerődző szőlőindák lettek volna, beborították az állkapcsát és a két orcáját is. Úgy tűnt, az ismeretlennek közel száz összekulcsolódó kéz rajza ékesíti az arcát. A karmokban végződő, hosszú ujjak mintha alulról tartották volna a fejét.

Odalépett a térdelő hírnökfiúhoz. A többi őr nyugtalanul mocorogni kezdett. Bárki legyen is az ismeretlen, a harcosok nagyon nem érezték jól magukat a közelében. A férfi vicsorogva kinyújtotta a kezét.

A gyerek arca mintha csak lángra lobbant volna. Valósággal beleégett a többi rabszolga hátát is elcsúfító tetoválás. Füst szállt a magasba, amikor a szerencsétlen felüvöltött. Gawyn halkan levegő után kapkodott. A tetoválásokkal borított arcú férfi... Képes volt fókuszálni.

Az őrök közül többen is mormogtak valamit. Egwene kis híján mintha értette is volna a szavaikat. A sharaiak rendkívül különös nyelvjárásban beszéltek. A tetovált férfi rájuk hördült, mint egy dühöngő véreb. Az őrök hátrébb léptek, a fókuszáló pedig eltűnt a sötétben.

A Fényre! – gondolta Egwene.

A sötétből selyem suhogása hallatszott. Két bő szabású öltözéket viselő nő bukkant elő. Az egyiknek lényegesen világosabb volt a bőre, mint a társának. Egwene alaposabban körülnézve rájött, hogy jó pár katonának is hasonló a külseje. Nem mindegyik sharai volt olyan sötét bőrű, mint akikkel kezdetben találkozott.

A két nő arca gyönyörű volt. Rendkívül törékenynek tűntek. Egwene hátrahőkölt. Az alapján, amit korábban tapasztalt, ezek ketten alighanem fókuszálók lehettek. Ha túl közel kerülnek, akkor akár meg is érezhetik.

A két jövevény alaposan megvizsgálta a foglyokat. A lámpások fényében észre lehetett venni, hogy az ő arcukat is tetoválások borították. Ezek az ábrák azonban nem voltak olyan fölkavaróak, mint az előző férfié. A tarkójuktól kezdődően tetovált levelek húzódtak a fülük alatt, majd pedig az ábra nyíló virágok képében folytatódott az arcukon. Suttogva beszéltek egymással. Egwene úgy érezte, csak egészen kicsi kell ahhoz, hogy megértse a szavaikat. Ha rájuk engedhetne egy hallgatózó fonatot...

Ostoba fajankó! – gondolta. Azonnal az életébe kerülne, ha fókuszálással próbálkozna.

Egyre nagyobb tömeg fogta körül a foglyokat. Egwene alig mert levegőt venni. Először százan, aztán kétszázan, végül még többen lehettek ott. Nem beszéltek sokat. Ezek a sharaiak csendes, komor népségnek tűntek. Az érkezők legtöbbje hátul nyitott öltözéket viselt. Jól látszottak a tetoválásaik. Talán a rangjukat jelölték az ilyen ábrákkal?

Úgy vélte, hogy minél fontosabb valaki, annak annál összetettebb ábra díszítheti a hátát. Hamarosan azonban felfedezte, hogy a tisztek hátán csupán egészen apró nyílás látszódott és csak a válluk tövében lehetett felfigyelni a parányi tetoválásokra. Biztosra vette, hogy ezek az alakok vezető beosztású katonák. Ezt egyértelművé tette a tolldíszes sisakjuk, a drága selyemből készült zubbonyuk. Ráadásul a vértezetüket mintha csak középen összevarrt, aranypénzekből alakították volna ki.

Rést hagytak a páncéljukon, hogy látszódjon a tetoválásuk – gondolta a rejtőzködő. Valószínűleg harc közben valamit még felvehettek. Ilyenfajta egyenruhát bizonyára csak ünnepségeken és szertartások alatt viseltek.

Végül még három sharai érkezett. Egyből a gyülekezet élére állították őket. Ők tűntek a legkülönösebbnek. Az apró szamarakon érkező férfi és a két nő gyönyörű selyemszoknyát viselt. Hátasaikat elborították az arany- és az ezüstláncok. Rendkívüli gonddal megmunkált fejdíszükből lenyűgöző, élénk színű tollak álltak ki. Deréktól felfelé meztelenek voltak. Nemcsak a férfi, de a két társa is. Mellük nagy részét azonban még így is eltakarta a sok ékszer és nyaklánc. Jól látszott a hátuk és az is, hogy a tarkójukat kopaszra borotválták. Nem viseltek tetoválást.

Szóval... Ezek valamilyen nagyurak lehetnének? Nem éppen erről árulkodott a három későn érkező beesett szeme és halálra vált tekintete. Lesütött szemmel, semmitmondó arckifejezést, előregörnyedve ültek hátasukon. A karjuk egészen sovány volt. Pont olyan, mint a csontvázaké. Törékenynek tűntek. Mi történhetett ezzel a három alakkal?

Egwene nem értette az elé táruló látványt. A sharaiak legalább annyira elképesztőek voltak, mint az aielek. Talán még náluk is jobban. De miért most bukkantak elő? – töprengett a rejtőzködő. – Hiszen évszázadokig elzárkóztak a világtól. Miért döntöttek úgy, hogy most lecsapnak ránk?

Szóba sem jöhetett, hogy mindez a véletlen műve. A támadás nagyságrendekkel komolyabb volt annál, hogy a véletlen furcsa tréfája lehetett volna. A sharaiak azért jöttek ide, hogy a trallokokkal együttműködve megtámadják Egwene követőit. Ebben egészen biztos lehetett. Amit most megtud róluk, az a későbbiekben sorsdöntő fontosságú lehet. Ebben a pillanatban nem tudott másként segíteni a hadseregének. A Fény adja, hogy legalább néhányuknak sikerüljön elmenekülni. Az lesz a legjobb, ha a lehető legtöbbet megtudja az ellenségről.

Gawyn óvatosan megbökte az oldalát. Egwene a férjére nézett és érezte, hogy az ifjú aggódik érte.

Most? – lehelte Gawyn egyetlen hang nélkül. A kezével hátrafelé mutatott. Talán ebben a pillanatban, amikor minden idegen figyelmét leköti az... Ami éppen történt a tábor helyén, akkor ők ketten talán el is osonhatnának. Egészen halkan elindultak hátrafelé.

Az egyik sharai fókuszáló felkiáltott. Egwene megdermedt. Észrevették!

De nem. Nem. Mélyen beszívta a levegőt, és megpróbált megnyugodni. A szíve olyan hevesen dobogott, mintha ki akart volna törni a kebléből. A sharai nő a társaihoz beszélt. Egwene úgy vélte, hogy pár szót megértett. Az ismeretlen talán azt mondta, hogy:

– Készen vagyunk.

A nehezen érthető kiejtéssel elhangzó bejelentés után a gyülekezők letérdeltek. A három szamárháton ülő alak még mélyebben meghajtotta a fejét. A közelükben, nem messze a foglyoktól a levegő kifacsarodott.

Egwene egész egyszerűen nem tudta volna más szóval jellemezni, amit éppen látott. A levegő mintha eltorzult volna és... valósággal szilánkokra hasadt. Úgy kavargott, mint forró napokon az országút felett. A légmozgás zűrzavarából különös alak bontakozott ki: a magas férfi csillogó vértezetet viselt.

A fejét nem takarta el sisak. Sötét haja és világos bőre volt. Enyhén horgas orra ellenére rendkívül jóképűnek tűnt. Főleg ebben a vértezetben. Úgy tűnt, mintha a páncélzatát teljes egészében pénzérmékből, egymást részben lefedő, ezüstkorongocskákból készítették volna. Annyira felcsiszolták őket, hogy tükörként ragyogtak. Jól látszott bennük a harcos körül állók arca.

– Derekasan szolgáltatok – köszöntötte az ismeretlen az előtte hajlongókat. – Álljatok egyenesen!

A kiejtése halványan a sharaiak akcentusára hasonlított, de távolról sem volt annyira érthetetlen.

Miközben a többiek felemelkedtek, a férfi a csípőjéről lógó kard gombjára tette a kezét. Háta mögül, a sötétből fókuszálók csoportja araszolt elő. Meglehetősen különös módon hajoltak meg az újonnan jött előtt. A férfi levette az egyik kesztyűjét. Oda sem figyelve kinyújtotta a karját, és pontosan azzal a mozdulattal vakargatta meg az egyik férfi fejét, ahogy egy nagyúr is megvakargatja kedvenc kutyája állát.

– Szóval ezek lennének az új inacalok? – folytatta az ismeretlen töprengő hangon. – Tudja bármelyikőtök is, hogy ki vagyok?

A foglyok remegve bámulták a földet. Bár a sharaiak felegyenesedtek, az áldozataiknak megvolt a magukhoz való eszük és a földön maradtak. Egyikőjük sem szólalt meg.

– Sejtettem, hogy így lesz – folytatta a férfi. – Persze az ember sohasem tudhatja, hogy a hírneve milyen messzire terjedt el. Néha egészen váratlan a dicsőség útja. Mondjátok meg, ha tudjátok, hogy ki vagyok! Ha kimondjátok, szabadon engedlek benneteket.

Nem kapott választ.

– Akkor viszont jól figyeljetek és emlékezzetek a szavaimra! – folytatta a harcos. – Bao vagyok, a Szilaj. A megváltótok. Keresztülkúsztam a gyász mélységein, és a magasba emelkedtem, hogy elfogadjam a dicsőséget. Azért jöttem, hogy visszavegyem azt, amit eloroztak tőlem. Emlékezzetek erre!

A foglyok még jobban lelapultak a földre. Nyilvánvaló volt, nem tudják, hogy mitévők legyenek. Gawyn megrántotta Egwene ruhaujját. Intett, hogy kússzanak hátra. Az ifjú nő azonban nem moccant. Volt valami ebben a férfiban...

Bao váratlanul felkapta a fejét. Tekintete a fókuszálni tudó nőkre tapadt, majd körülnézett. A sötétet bámulta.

– Inacalok! Ismeri valamelyikőtök a Sárkányt? – kérdezte, de úgy tűnt, hogy nem is nagyon érdekli a válasz. – Beszéljetek! Mondjátok el nekem!

– Én láttam őt – szólalt meg az egyik fogoly katona. – Többször is.

– Beszéltél is vele? – kérdezte Bao, miközben elsétált a foglyok közeléből.

– Nem, nagyuram – felelte a katona. – Az aes sedaiok, ők beszélnek vele. Nem a magamfajták.

– Igen. Aggódtam, hogy semmi hasznodat sem veszem – biccentett Bao. – Szolgák, valaki szemmel tart minket. Nem kutattátok át a tábort olyan jól, ahogy ígértétek. Érzek a közelben egy nőt, aki képes fókuszálni.

Egwene kis híján összerezzent. Gawyn megrántotta a karját, hogy meneküljenek. Ha most futni kezdenének, akkor egészen biztosan fogságba kerülnek. A Fényre! Ha...

Az egész tömeg egy emberként fordult az összedőlt sátrak egyike alól felhangzó, váratlan zaj irányába. Bao felemelte a kezét, és Egwene dühös kiáltást hallott a sötétből. Néhány pillanattal később Leane lebegett keresztül a sharai tömegen. A Levegő fonata kötötte gúzsba. Tágra nyílt szemmel meredt foglyul ejtőire. Bao odahozta közvetlenül maga elé. Egwene nem láthatta, hogy milyen fonatokkal tartotta az áldozatát.

A szíve továbbra is valósággal zakatolt a keblében. Leane életben volt. Hogyan tudott ilyen sokáig elbújni? A Fényre! Mit tehetne Egwene?

– Ó! – szólalt meg Bao. – Az egyik olyan... aes sedai. Hé, te, mondd csak! Beszéltél a Sárkánnyal?

Leane nem válaszolt. Dicséretére legyen mondva, semmilyen érzelem sem tükröződött az arcán.

– Figyelemre méltó! – biccentett Bao, majd megérintette a nő állát. Közben azonban felemelte a másik kezét is. Az összeterelt foglyok váratlanul vonaglani és sikoltozni kezdtek. Lángba borultak. Teli torokból üvöltöttek. Egwene erővel kényszerítette magát arra, hogy ne nyúljon ki az Igazi Forrás felé, ahogy a rettenetes látványt figyelte. Mire véget ért a mészárlás, már halkan zokogott, bár nem is tudta, hogy mikor kezdett el sírni.

A sharaiak némán mozgolódtak.

– Ne legyetek csalódottak! – figyelmeztette Bao a híveit. – Tudom, hogy igen nagy fáradságotokba került néhányat elevenen elfogni a kedvemért, de ezekből nagyon rossz inacal lett volna. Nem erre a sorsra nevelték őket, és a mostani háború idején nincs érkezésünk arra, hogy kiképezzük őket. Igazából könyörületesek voltunk velük szemben azzal, hogy a haláluk árán elkerülhették mindazt, amit el kellett volna viselniük. Ezenfelül pedig ez a… Ez az aes sedai nagyon is megfelel az elképzeléseinknek.

Leane álarca megrepedezett. Egwene a nagy távolság ellenére is jól látta a társa arcára kiülő gyűlöletet. Bao még mindig a tenyerében fogta a nő állát.

– Gyönyörű kis jószág vagy – jelentette ki. – Sajnos azonban a szépség lényegtelen dolog. El fogod vinni az üzenetemet, aes sedai, Lews Therinnek. Annak, aki Újjászületett Sárkánynak hívja magát. Mondd meg neki, azért jöttem, hogy végezzek vele! Amikor lesújtok, megszerzem magamnak ezt a világot. Elveszem azt, ami már eredetileg is engem illetett volna meg. Mondd el neki! Meséld el, hogy találkoztál velem! Írd le a külsőmet! Tudni fogja, hogy ki vagyok.

Ahogyan megjövendöltetett az ő érkezése, ahogyan vártak rá az emberek, ugyanúgy, ahogy őt is elhalmozták elismeréssel, ugyanúgy rám várt az én országom népe. Valóra váltottam az ő próféciáikat. A Sárkány hamis, én viszont valódi vagyok. Mondd el neki, hogy végre elégtételt nyerek! Járuljon elébem, hogy megküzdhessünk egymással! Ha nem teszi ezt, akkor gyilkolni és pusztítani fogok. Leigázom a népeit. Rabszolgasorba taszítom a gyermekeit, és megszerzem magamnak az asszonyait. Egymás után megtöröm, elpusztítom vagy leigázom mindazt, amit csak szeretett. Csak egyféleképpen kerülheti el ezt a sorsot. Úgy, hogy elém járul, és szembefordul velem.

Mondd ezt el neki, kicsike aes sedai! Add a tudtára, hogy régi barátja várja! Bao vagyok, a Szilaj. Az, akinek csak az ország az ura. A sárkányölő. Valamikor ismerte a nevemet! Azt, amit megvetéssel eldobtam magamtól. Akkor Barid Bel voltam.

Barid Bel? – gondolta Egwene. Felidézte magában mindazt, amit a Fehér Toronyban tanult. – Barid Bel Medar... Demandred.

A farkasálomban igencsak váltakozó erővel tombolt a vihar. Perrin hosszú órák alatt bejárta a Határvidéket. Végigrohant a száraz folyómedrekben, és leküzdötte a töredezett hegygerinceket. Megkereste a farkasfalkákat.

Gaul gyorsan tanult. Persze a Mészárossal szemben a legcsekélyebb esélye sem lett volna, de mostanra legalább azt el sikerült sajátítania, miként lehet megőrizni öltözékét olyannak, mint amilyen eredetileg volt. Persze a kendője időnként váratlanul még mindig felvillant az arcára, ha valami meglepte.

Hatalmas lépésekkel bejárták Kandort. Valósággal csíkot húztak a levegőben, ahogy hegycsúcsról hegycsúcsra mozogtak. A vihar néha szilajul, néha pedig gyengébben tombolt. Ebben a pillanatban kísérteties némaság borult Kandorra. A fűvel borított, magashegyvidéki síkságon mindenféle hulladék hevert. Sátrak, zsindelyek, egy hatalmas hajó vitorlája, de még egy kovács üllője is látszott. A súlyos fémtárgy a hegyesebbik végével fúródott egy agyagos hegyoldalba.

Az életveszélyesen vad vihar a farkasálom bármelyik pontján támadásba lendülhetett. Elég erős volt ahhoz, hogy egész városokat vagy erdőségeket szaggasson darabokra. Perrin Shienarban szélfútta teari kalapokat is talált.

Megállt egy hegy tetején. Gaul kihúzta magát a szakállas ifjú mellett. Mióta jártak már a Mészáros nyomában? Mintha csak néhány óra telt volna el. Másrészt viszont... Milyen nagy területet járhattak be? Eddig már háromszor is visszatértek elrejtett készleteikhez, hogy egyenek. Ez azt jelentette, hogy eltelt egy nap?

– Gaul! – szólalt meg. – Mióta vagyunk itt?

– Nem tudom megmondani, Perrin Aybara – válaszolta az aiel. Felnézett a Napra, ám annak nyomát sem lelte. – Már jó ideje. Meg kell állnunk, hogy aludjunk?

Ez bizony jó kérdés volt. Perrin gyomra váratlanul hatalmasán kordult, mire a semmiből létrehozott egy kiadós adagnyi szárított húst és kenyeret. Az étel egy részét odaadta Gaulnak. Vajon az így megidézett kenyér tényleg eledelül szolgál a farkasálomban, vagy egyszerűen csak semmivé foszlik, ha egyszer megették?

Ez utóbbi történt. Az étel még az előtt semmivé foszlott, hogy lenyelhették volna. Ezek szerint csak az elrejtett készletekre számíthattak. Lehet, hogy Rand asha'manje segítségével továbbá ételt kell hozatniuk, amikor mindennap megnyitják azt az átjárót. Perrin most visszamozdult a csomagjaikhoz, előszedett némi szárított húst, majd újra a barátja mellett bukkant elő, a messzi északon.

Miközben leültek a hegyoldalban, hogy ismét egyenek, az egykori kovácslegény töprengeni kezdett az álomtövis miatt. Még mindig ott volt nála. Kikapcsolta úgy, ahogy arra Lanfear megtanította. Nem borult kettőjük fölé kupola, ám Perrin bármikor létrehozhatott volna egyet, ha úgy akarja.

Lanfear egészen egyszerűen a kezére játszotta az álomtövist. Mi lehetett ennek az oka? És miért gúnyolódott az a nőszemély?

Nagyot harapott a szárított húsból. Faile vajon biztonságban volt? Ha az Árnyék rájön arra, hogy mit művel a felesége... Ha mást nem is, bárcsak ellenőrizni tudná!

Nagyot húzott a vizestömlőjéből, majd keresni kezdte a farkasokat. Sok százan mozogtak idefent, a Határvidéken. Nem is százával, hanem talán ezrével. Elméje mélyén üdvözölte a közeljárókat. Elküldte nekik az illata és a képmása keverékét. A tucatnyi válasz nem szavakból állt, ám az ifjú fejében mégis mintha beszéd csendült volna fel.

Ifjú Bika! – üzente egy Fehérszemű nevű farkas. – Itt van az Utolsó Vadászat. Vezetsz minket?

Mostanában ezt nagyon sok ragadozó akarta tudni. Perrin nem jött rá eddig, hogyan is értelmezze a kérdést.

Miért volna szükség arra, hogy én vezesselek benneteket?

A te hívásodra megyünk – válaszolta Fehérszemű. – Várjuk a vonyításodat.

Nem értem, hogy mire gondolsz – üzente Perrin. – Nem tudtok egyedül is vadászni?

Erre a zsákmányra nem, Ifjú Bika.

Perrin megrázta a fejét. Számos alkalommal kapta már ugyanezt a választ.

Fehérszemű, láttad a Mészárost? A farkasok gyilkosát? Vadászott rád errefelé?

Perrin nemcsak Fehérszeműnek, hanem a tágabb környezetének is feltette a kérdést. Néhány másik farkas is válaszolt. Tudtak a Mészárosról. Számos farkashoz eljutott már a könyörtelen vadász képmása és illata, akárcsak Perrin szaga és megjelenése. Mostanában senki sem találkozott vele. A farkasok azonban nehezen birkóztak meg az idő fogalmával. Az ifjú nem tudhatta, hogy ez a „mostanában” pontosan milyen időszakra is vonatkozhatott.

Ismét beleharapott a szárított húsba, és azon kapta magát, hogy halkan morog. Azonnal elhallgatott. Bár megbékélt a bensőjében élő farkassal, ez még távolról sem jelentette azt, hogy megengedi neki, hogy sáros lábbal bemocskolja a háza padlóját.

Ifjú Bika! –, zendült fel egy másik farkas üzenete. Kifordult Íjnak, az idős nősténynek megvolt a maga, saját falkája. – A Holdvadász ismét az álmok között jár. Téged keres.

Köszönöm, – jelezte vissza az ifjú. – Tudok róla. Kerülni fogom.

Elkerülöd a Holdat? – csodálkozott Kifordult Íj. – Igen nehéz lesz, Ifjú Bika. Igen nehéz.

Ebben alighanem igaza lehetett.

Éppen az előbb láttam Szívkeresőt, – üzente Futó, egy fekete bundájú fiatal állat. – Most új illatot visel, de akkor is ő az.

Több farkas is jelezte, hogy ez így igaz. Szívkereső itt volt a farkasálomban. Sokan keletre látták, míg mások azt mondták, hogy dél felé is felbukkant.

És mi a helyzet a Mészárossal? Hol van az az alak, ha egyszer nem a farkasokra vadászik? Perrin azon kapta magát, hogy újra vicsorog.

Szívkereső alighanem a Kitaszítottak egyike lehetett. Nem ismerte fel a képeket, melyeket a farkasok küldtek. Ez a nő ősöreg lehetett, akárcsak a farkasok emlékei. A falka tagjai azonban sokszor csupán olyan dolgokat idéztek fel magukban, melyek olyan emlékfoszlányok töredékei voltak, amiket egykor még az őseik láthattak.

– Megtudtál valamit? – tudakolta Gaul.

– A Kitaszítottak egyike erre jár – mordult fel Perrin. – Valamit csinál keleten.

– Kapcsolatban áll velünk?

– Bármit is tegyenek a Kitaszítottak, az mindig kapcsolatban áll velünk – válaszolta a szakállas ifjú, és felkelt. Lehajolt, megérintette Gaul vállát és elmozdult abba az irányba, amelyikről Futó üzent. Az ifjú állat nem tudta pontosan megadni a megfelelő helyet, ám az előbukkanásuk után Perrin talált néhány farkast, akik egyetlen nappal korábban látták, hogy Szívkereső a Határvidék felé tartott. Az itteni állatok lelkesen üdvözölték az ifjú embert, és azt akarták tudni, hogy vezeti-e majd őket.

Elhárította a kérdéseiket, és egészen pontosan megtudakolta, hol is látták Szívkeresőt. Merrilor mezeje volt a válasz.

Átmozdult oda. Különös párafelhő lebegett a táj fölött. Jól látszottak ideát is azok a magas fák, amelyeket Rand növesztett. Dús lombkoronájuk kimagaslott a párafelhő fölé.

A mezőt gombákra hasonlító sátrak tömege borította. Sok volt itt az aiel sátor, és közöttük főzőtüzek izzottak a ködben. A tábor már elég régóta állt itt ahhoz, hogy feltűnjön a farkasálomban is. A sátrak ajtaja azonban hol kinyílt, hol meg bezáródott. Az álmokra annyira jellemző módon, a feltekert hálótakarók hol ott voltak, hol meg anyagtalanná válva eltűntek.

Keresztülvezette Gault a sátrak rendezett sorai és a lovak karámjai között. Mind a ketten megdermedtek, amikor meghallották a hangot. Valaki motyogott. Perrin pontosan ugyanazt a módszert alkalmazta, amit Lanfear is használt. Létrehozta az... Annak a valaminek az apró kupoláját maguk körül, ami ugyan nem látszott, de megállította a hangot. Különösnek tűnt, de mindehhez csupán egy olyan réteget kellett létrehoznia, amiben nem volt levegő. Mégis mi a csudáért állt a levegő nélküli tér a hang útjába?

A két ifjú közelebb kúszott az egyik sátorhoz. A zászló alapján Rodel Ituralde, a korszak egyik nagy kapitánya lakott benne. Odabent egy nadrágot viselő nőszemély turkált az asztalon heverő iratok között. A papirosok eltűntek az ujjai alól.

Perrin nem tudta felismerni. Az ismeretlennek meglepően előnytelen volt a külseje. Semmi ilyesmire nem számított, ha valamelyik Kitaszítottra gondolt. A ronda jószágnak jókora duzzadó koponyája, bibircsókos orra, kancsal szeme és ritkuló haja volt. Nem egészen értette, hogy milyen szitokszavakat motyog az orra alatt, ám a hangsúlyából nagyon is lehetett sejteni, hogy a némber magáról megfeledkezve káromkodik.

Gaul a barátjára pillantott. Perrin a kalapácsa után nyúlt, de mozdulat közben megtorpant. Egy dolog megtámadni a Mészárost, de hogy nekiugorjon a Kitaszítottak egyikének? Biztosra vette, hogy itt, a farkasálomban ellent tud állni a fonatoknak. Ennek ellenére...

A némber újra durván káromkodni kezdett, amikor semmivé foszlott az a papiros, amit éppen olvasott. A következő pillanatban azonban felpillantott.

Perrin pillanatnyi habozás nélkül cselekedett. Papírvékonyságú falat hozott létre kettőjük között. A Kitaszított csupán a Perrinék háta mögött elterülő táj tökéletes mását láthatta maga előtt, míg a fal a két rejtőzködő oldaláról nézve áttetszőnek tűnt. Az ismeretlen valójában Perrint bámulta, de nem vette észre. Végül elfordult.

Gaul halkan, megkönnyebbülten felsóhajtott. Ez meg hogy sikerült? – töprengett Perrin. Soha nem gyakorolta az ilyen fal létrehozását. A megoldás egyszerűen kézenfekvőnek tűnt.

Szívkereső – biztosra vette, hogy ez a némber az – intett a kezével, mire a sátor teteje kettéhasadt a feje fölött. A vászonlapok lekonyultak. A nő a magasba emelkedett, és lebegve elindult a távoli fekete vihar irányába. Perrin az aiel fülébe suttogott:

– Maradj itt és ügyelj a veszélyre!

Gaul bólintott. A szakállas ifjú óvatosan Szívkereső nyomába eredt. Egy gondolat elég volt, hogy a levegőbe emelkedjen. Megpróbált kettőjük között ugyanolyan falat létrehozni, mint az előbb, de igencsak a nehezére esett mozgás közben a megfelelő képmást odavetíteni maga elé. Végül inkább kicsit jobban lemaradt, és egy viszonylag egyszerű, barnászöld falat vetített maga elé. Azt remélte, hogy ha a Kitaszított hátrapillant, akkor a tekintete elsiklik az apró rendellenesség fölött.

Az ismeretlen egyre gyorsabb ütemben emelkedett a magasba. Perrin, maga is kénytelen volt gyorsítani. Amikor lepillantott, a gyomra kis híján kiugrott a torkán, mert odalent a mélységben Merrilor mezeje rohamosan zsugorodott. A következő pillanatban pedig mindent elnyelt a sötétség.

Nem kellett azonban felhők között repülniük. Nem csupán a lenti a táj foszlott semmivé, de ugyanez történt a felhőkkel is, miközben mind a kettőjüket körülölelte a sötétség. Perrin körül gombostűfejnyi fénypöttyök ragyogtak fel. Feje fölött az a nőszemély megtorpant, és néhány pillanatig egy helyben lebegett, mielőtt jobb kéz felé elmozdult volna.

Az ifjú csak azután eredt a nyomába, hogy tetőtől talpig feketére változtatta magát. Fekete lett a bőre, az öltözéke, egyszerűen mindene. Az a némber megközelítette az egyik ragyogó pontocskát. Ahogy közelebb értek, a fénylő valami valósággal kitágult és szinte már betöltötte a látóhatárt.

Szívkereső maga elé tartotta mindkét karját, és a tenyerét valósággal nekipréselte a fénynek. Halkan motyogott valamit. Perrin úgy érezte, hogy feltétlenül hallania kell az ismeretlen szavait, ezért közelebb merészkedett, bár erősen tartott attól, hogy a szíve olyan hangosan dübörgött a mellében, hogy az a nőszemély felfigyel rá.

– ...elvetted tőlem? – kérdezte a nő. – Azt gondolod, hogy érdekel a dolog? Egy töredezett szobor arcát raktad a képemre? Érdekel is ez engem. Ez nem én vagyok. A helyedre fogok állni, Moridin. Az enyém lesz. Ez az arc csupán elősegíti, hogy alábecsüljetek. Hogy égnél szét!

A hallgatózó elkomorodott. Egyáltalán nem értette, hogy miről motyogott a Kitaszított.

– Csak ugráljatok és zúdítsátok rájuk a seregeiteket, ostoba bolondok! – folytatódott a kántálás. – Rám sokkal nagyobb diadal vár. Sok féregnek is ezer lába van, de feje csak egy. Taposd szét a fejét és tied a győzelem. Ti meg, átokverte fajankók, mit csináltok! A lábait kaszaboljátok. Ostoba, beképzelt, kibírhatatlan bolondok. Az enyém lesz, ami megillet. Majd meg...

Elakadt a hangja és megpördült. Perrin ijedtében azonnal visszaküldte magát a talajra. A módszer szerencsés módon bevált. Nem lehetett biztos, hogy odafent, a fények között is működni fog. Gaul hátravetette magát, a barátja pedig vett egy mély lélegzetet.

– Tűnjü...

A magasból lecsapó tűzgömb éppen csak hogy elvétette. Perrin káromkodva arrébb gördült, miközben egy széllökéssel elsöpörte a perzselő hőséget és a kezébe képzelte a kalapácsot.

Szívkereső a következő pillanatban már ott állt a földön. Csak úgy áradt belőle az erő. A levegő mintha fortyogott volna körülötte.

– Te meg ki vagy?! – sikoltotta. – Kik vagytok?! Én...

A tekintete Perrinre tapadt. Most láthatta először a maga valójában. A feketeség eltűnt az ifjú ruhájából.

– Te! – sikoltotta a nő. – Szóval te felelsz mindenért!

A Kitaszított felemelte a két kezét. A szeme kis híján világított a gyűlölettől. Hiába tombolt a szél, az ifjú így is tökéletesen érezte az érzelmei bűzét. A Kitaszított kezéből fehéren izzó fénysugár tört elő, amit Perrin egyszerűen eltérített magától.

A némber leesett állal bámulta. Mindig ezt csinálják. Miért nem tudják elhinni, hogy itt semmi sem valódi, csak az, amit az ember valódinak tart? Perrin semmivé foszlott és magasba emelt kalapáccsal felbukkant az asszony mögött. Csakhogy ekkor habozni kezdett. Bántson egy nőt?

A Kitaszított megpördült, felüvöltött és az ifjú alatt darabokra hasadt a föld. Perrin felvetette magát az égboltra, ám a levegő megpróbálta körbezárni és gúzsba kötni. A menekülő ugyanazt tette, amit az előbb. Falat emelt a semmiből. Abban nem volt levegő, ami megragadhatta volna. Nem vett levegőt, hanem eltűnt, és újra a földön bukkant elő. Földből erős sáncokat képzelt maga elé, amelyek felfogták a száguldva érkező tűzgömböket.

– Meg kell halnod! – rikácsolta az asszonyság. – Halottnak kellene lenned! A terveim hibátlanok voltak!

Perrin eltűnt és csupán a saját képmását, egy szobrot hagyott maga után. A sátor mellett bukkant elő, ahol Gaul magasba emelt lándzsával, óvatosan figyelt. A szakállas ifjú gyorsan falat emelt kettőjük és a dühöngő némber közé. Beszínezte, hogy a fal felülete elrejtse őket. Gyorsan megakadályozta azt is, hogy kihallatszódjon a hangjuk.

– Most nem hallhat minket – magyarázta.

– Erős vagy itt – töprengett Gaul. – Nagyon erős. Tudják ezt a tudós asszonyok?

– Még mindig csak farkaskölyök vagyok hozzájuk képest – válaszolta Perrin.

– Talán igen – felelte fejcsóválva az aiel. – Nem láttam őket, és erről a helyről nem szoktak a férfiaknak beszélni. Nagy dicsőségre tettél itt szert, Perrin Aybara. Igen nagy a tisztességed.

– Jól fejbe kellett volna vágnom! – mérgelődött Perrin, miközben Szívkereső elpusztította a szobrot. A Kitaszított zavart arckifejezéssel odalépett a törmelék mellé. Megpördült és feszülten kémlelni kezdte a környéket.

– Így igaz – bólintott Gaul. – Az a harcos, aki nem hajlandó lecsapni a hajadonra, a tettével megtagadja tőle a megbecsülést. Persze sokkal nagyobb dicsőséget jelentene, ha...

Ha foglyul ejtené. Lehetséges volna? Perrin vett egy mély lélegzetet, majd a Kitaszított háta mögött bukkant elő. Elképzelte, ahogy indák törnek elő a talajból, és gúzsba kötik a némbert. Az harsogva gyalázkodni kezdett és láthatatlan pengékkel megpróbálta széthasítani az indákat. Az egyik kezét Perrin irányába nyújtotta, aki azonnal félremozdult.

Nem vette észre, hogy zúzmara fedi a talajt. Lába alatt árulkodón megreccsent a föld. Ellenfele azonnal megpördült, és újabb csapást mért rá öröktűzzel.

Okos – gondolta Perrin. Éppen csak hogy el tudta téríteni a fény útját. A sugárnyaláb a háta mögött eltalálta a hegyet. Nyílegyenes lyukat metszett belé.

Szívkereső újabb fonatokat hozott létre. Hangosan hörgött és ocsmány képe még jobban eltorzult. A fonat elmozdult Perrin felé, aki összeszorította a fogát, és megpróbálta visszanyomni. Ez a szörnyszülött nagyon erős volt. Keményen küszködött egy darabig, de végül zihálva elengedte a fonatot.

– Hogy a... Hogy a fenébe vagy képes...?

Perrin elképzelte, ahogy a rusnyaság szája megtelik vágott gyökérrel. Igen nehéz feladat volt megváltoztatni valamit egy személy közvetlen közelében. Persze egy ilyen támadás lényegesen egyszerűbbnek bizonyult, mintha az ellenfelét valamilyen állattá vagy hasonló dologgá változtatta volna. A Kitaszított a szájához kapta a kezét. Halálos félelem lángolt a szemében. Kétségbeesetten köpködni kezdett, majd villámgyorsan Kaput nyitott maga mellett.

Perrin felhördült. Gyorsan lecsapó köteleket képzelt a nő köré. A némber azonban a Tűz fonalával elpusztította a hurkokat. Alighanem kiköpte már a vágott gyökeret. Egyszerűen fejést ugrott a Kapuba. Üldözője oda mozdult a nyílás elé, készen arra, hogy utána vesse magát. Megdöbbent, amikor meglátta a túloldalon sorakozó trallokok és enyészek hatalmas seregét. Az éjszakai sötétből jó pár mohó pofa fordult a Kapu felé.

Perrin hátrább lépett, amikor Szívkereső újra a szája elé kapta a kezét és döbbent arccal még több vágott gyökeret öklendezett fel. A Kapu bezáródott.

– Meg kellett volna ölnöd – jegyezte meg Lanfear.

Perrin a mellette álló nő felé fordult. A Kitaszított összefonta a karját a mellén. A haja ezúttal nem ezüstszínű, hanem sötétbarna volt. Sőt, az arca is megváltozott. Egy kicsivel jobban hasonlított arra, amilyen közel két évvel ezelőtt volt, amikor először találkoztak.

Az ifjú néma maradt és visszaakasztotta a kalapácsot az övére.

– Ez bizony hátrány, Perrin! – korholta Lanfear. – Nagyon aranyosnak találtam, hogy egy időben Lews Therin is ilyen volt, ám ennek ellenére hátrány és gyengeség marad. Le kell küzdened.

– Majd leküzdöm! – csattant fel az ifjú. – Mit művelt odafent, azok között a fénygömbök között?

– Behatolt az álmaikba – magyarázta a Kitaszított. – A testi valóságában ment fel oda. Ez némi előnnyel jár, különösen, ha valaki az álmokkal játszik. Az a ribanc! Azt hiszi, hogy ismeri ezt a helyet? Ez itt mindig is az enyém volt. Sokkal jobb lett volna, ha végeztél volna vele.

– Graendal volt az, igaz? – kérdezte az ifjú. – Vagy talán Moghedien?

– Graendal – biccentett Lanfear. – Persze az ő esetében sem használhatjuk most már azt a nevet. Az új neve Hessalam.

– Hessalam? – töprengett Perrin, miközben kimondta a különös szót. – Nem értem, hogy mit jelent.

– Azt jelenti, hogy „aki nem ismeri a megbocsátást”.

– És mi a te új neved? Az az elnevezés, ahogy most már szólítanunk kellene?

Ezzel sikerült elvörösödésre kényszerítenie a nőt.

– Ne is törődj vele! – legyintett. – Meglehetősen ügyesen viselkedsz itt, Ter'aran'rhiodban. Lews Therin sosem volt ennyire jó. Mindig is azt hittem, hogy az oldalán uralkodhatom majd. Úgy véltem, csakis olyan férfi méltó hozzám, aki képes fókuszálni. Te viszont elképesztő erőről tettél itt tanúbizonyságot... Azt hiszem, el tudnám fogadni a fókuszálás helyett.

Perrin felhördült. Gaul óvatosan átosont a sátrak közötti, keskeny térségen. A shoufa eltakarta az arcát. Dobásra készen tartotta a lándzsáját. Perrin egy intéssel megállította. Lanfear nem egyszerűen nagyságrendekkel veszélyesebb volt a farkasálomban, mint aiel barátja, de eddig még semmi egyértelműen fenyegetőt sem tett.

– Ha szemmel tartottál – válaszolt végül a fiatalember –, akkor tudnod kell, hogy nős férfi vagyok. Mégpedig nagyon is boldog.

– Én is ezt láttam.

– Akkor ne bámulj úgy rám, mint a piacon közszemlére kitett, jól átsült marhabélszín volnék! – vicsorgott az ifjú. – Mit csinált itt Graendal? Mit akar?

– Nem vagyok benne egészen biztos – legyintett Lanfear. – Ő egyszerre mindig három vagy négy cselszövésbe bonyolódott. Ne próbáld meg lebecsülni, Perrin! Ideát ugyan nem olyan tehetséges, mint néhányan a többiek közül, de akkor is veszélyes. Moghedientől eltérően ő igazi harcos. Nem fog elmenekülni előled, és nem kerüli az összecsapást.

– Majd fejben tartom a dolgot – biccentett Perrin, és odament, ahol ellenfele az előbb a Kapuján át eltűnt. Belemarkolt a földbe ott, ahol a Kapu belemetszett a talajba.

– Tudod, erre te is képes volnál! – figyelmeztette a Kitaszított. Perrin azonnal visszafordult.

– Mire?

– Hogy szabadon járjál az álmok és az ébren lévők világa között – válaszolta a nő. – Anélkül, hogy szükséged volna egy Lews Therinhez hasonló ember segítségére.

Az ifjúnak a legcsekélyebb mértékben sem tetszett, ahogy a Kitaszított vicsorgott, miközben kimondta Therin nevét. Hiába próbálta meg álcázni a valódi érzelmeit, Perrin érzékeny orra pontosan jelezte a mélységes gyűlöletet, valahányszor Lanfear szóba hozta a Sárkányt.

– Nem tudok fókuszálni – töprengett az ifjú. – Feltételezem, elképzelhetném, hogy képes vagyok rá...

– Nem működne – ellenkezett a Kitaszított. – Megvannak annak a korlátai, hogy mire képes itt az ember. Nem számít, hogy mennyire erős valaki elméje. A fókuszálás képessége nem a testen múlik, hanem a lelken. Ám ennek ellenére igenis léteznek utak, amelyeken haladva a hozzád hasonlók is a saját testi valóságukban átjárhatnak a világok között. Pontosan ezt teszi az is, akit te Mészárosnak nevezel.

– Ő nem farkasfivér.

– Nem bizony – biccentett a nő. – De valami nagyon hasonló. Őszintén megmondom neked, nem tudom, hogy valaha is képes volt-e valaki arra, amit ő tud. Az Árnyék Nagyura csinált... valamit ezzel a Mészárossal, amikor megkaparintotta a lelkét. Vagy inkább a lelkeit. Úgy vélem, hogy Semirhage talán többet is tud erről a dologról. Milyen kár, hogy meghalt.

Lanfear illatába a legcsekélyebb szánalom sem vegyült. Bár felpillantott az égre, nem ijedt meg, hanem nyugodt maradt.

– Már nem aggódsz annyira, hogy észrevesznek, mint ahogy korábban tetted? – kérdezte Perrin.

– Egykori gazdám... el van foglalva. Az elmúlt hét során, miközben megfigyeltelek, csupán ritkán éreztem magamon a tekintetét.

– Milyen hétről beszélsz? – hördült fel döbbenten az ifjú. – De hát...

– Az idő különös módon múlik ideát. Ráadásul magának az időnek is foszladozni kezdtek a gátjai – magyarázta a nő. – Minél közelebb vagy a Furathoz, annál jobban eltorzul az idő múlása. Szinte ugyanilyen szörnyű ez a torzulás azok számára is, akik a valódi világban közelítik meg Shayol Ghult. Számukra csupán egyetlen nap telik el, miközben a távolabb élők világában három vagy négy is elmúlik.

Egy hét? A Fényre! Mi minden történhetett a túlsó oldalon? Ki maradt életben, és ki halt meg, miközben Perrin vadászott? Oda kellene mennie az Utazótérhez, hogy kivárja, amíg megnyílik az átjárója. Csak hát a Graendal Kapuján át látható sötétség alapján odaát alighanem éjszaka lehetett. Elképzelhető, hogy még hosszú órákat kellene várnia a vészkijárat megnyílására.

– Nyithatnál egy Kaput nekem – javasolta. – Egy kijáratot, amin aztán vissza is jöhetnék. Megteszed?

Lanfear megfontolta a kérést. Elsétált az egyik felvillanó, majd eltűnő sátor mellett és az ujját végighúzta a vásznon, míg az el nem tűnt alóla.

– Nem – válaszolta végül.

– De hát...

– Meg kell tanulnod, hogy a saját erődből is képes legyél erre, ha azt akarod, hogy együtt lehessünk.

– Nem akarom, hogy együtt lehessünk! – vágta rá Perrin.

– Szükséged van magad számára erre az erőre, melynek forrása éppenséggel te vagy – legyintett a nő, és nem is törődött a megjegyzésével. – Mindaddig, amíg csupán az egyik világ foglya vagy, addig gyenge maradsz. Hatalmas erőre tehetsz szert, ha megtanulod, hogyan lehet átjutni ide.

– Nem érdekel az erő és a hatalom, Lanfear! – ellenkezett az ifjú, miközben alaposan megnézte magának a lassan andalgó nőt. Egészen csinos volt. Persze nem annyira, mint Faile. De azért el kellett ismernie, hogy Lanfear így is szép.

– De komolyan? – kérdezte a Kitaszított, és szembefordult a bámulójával. – Sosem gondoltál még bele abba, hogy mire lennél képes még nagyobb erővel, több hatalommal, nagyobb tekintéllyel?

– Ezzel nem csábíthatsz abba az irány...

– Életeket menthetnél meg! – folytatta a nő. – Nem akarsz enni adni az éhhalállal küszködő gyerekeknek? Nem akarod megakadályozni, hogy a hatalmasok elnyomják a gyengéket? Leszámolhatnál a gonoszokkal és megjutalmazhatnád a becsületeseket. Olyan hatalmas lennél, hogy jó útra téríthetnéd az embert. Mindenki egyenesen és tisztességesen viselkedne a többiekkel.

Az ifjú megrázta a fejét.

– Nagyon sok jót tehetnél ám, Perrin Aybara! – folytatta a nő, és odasétált az egykori kovácslegényhez. Megsimogatta az arcát, és az ujjával beletúrt a szakállába.

– Áruld el nekem, hogyan tehetném meg ugyanazt, amire a Mészáros képes? – mordult fel Perrin, és eltolta magától a kezét. – Hogyan mozog a világok között?

– Nem tudom elmagyarázni neked – felelte a Kitaszított, és elfordult. – Ez egy olyan képesség, amit jómagamnak sohasem kellett elsajátítanom. Én más módszereket használok. Talán ki tudod verni belőle. Azért nem ártana, ha sietnél, feltéve persze, hogy meg akarod állítani Graendalt.

– Megállítani? – csodálkozott Perrin.

– Hát nem jöttél rá, miben sántikál? – nézett vissza Lanfear. – Ennek a tábornak nem akármelyik lakóját választotta ki. Amikor behatol egy álomba, a tér és a távolság nem számít. Aminek tanúja voltál... Az álom, amibe belepiszkált... Davram Bashere álma volt. A feleséged apjáé.

Ezekkel a szavakkal Lanfear eltűnt.

Huszonharmadik fejezet

Az idő peremén

Gawyn ingerülten megrángatta Egwene vállát. Hát miért nem mozdul már ez a nőszemély? Bárki is legyen az ezüstkorongokból kovácsolt vértezetet viselő ismeretlen, képes volt arra, hogy észrevegye a fókuszáló nőket. A sötétben is megtalálta Leane-t. Ugyanezt megteheti Egwene-nel. A Fényre! Mindjárt elkapja őket is. Mihelyt lesz egy pillanatnyi ideje arra, hogy körülnézzen.

Mindjárt feldobom a vállamra, ha továbbra sem mozdul, mérgelődött magában az őrző. A Fényre mondom, tényleg ezt teszem. Nem számít, hogy mekkora zajt csapunk. Úgyis elkapnak minket, ha már...

A magát Baónak nevező férfi arrébb lépdelt. Maga után vonszolta a Levegővel még mindig gúzsba kötött Leane lebegő testét. A többiek egy emberként a nyomába eredtek. Otthagyták a szerencsétlen foglyok elszenesedett, hátborzongató maradványait.

– Egwene? – suttogta Gawyn.

A felesége az őrző szemébe nézett. A tekintetében hideg erő lángolt. Bólintott. A Fényre! Hogy képes ilyen nyugodtan viselkedni, amikor a tapasztalt harcosnak is össze kellett szorítania a száját, mert attól tartott, hogy hangosan vacogó fogai elárulják a rejtekhelyüket.

Hátrafelé kikúsztak a szekér alól. Így hason kúszva folytatták, míg végre fel mertek térdelni. Egwene a sharaiak irányába pillantott. A kötésen át az ifjú nagyon is érezte az aes sedai jeges önuralmát. Egwene lelke akkor vált kővé, amikor meghallotta a férfi nevét. Valósággal belemart a megdöbbenés, amit azután elsöpört a kőkemény elszántság. Hogy a pokolba hívták azt a fickót? Valamilyen Baridnak? Gawyn úgy gondolta, hogy valahol már hallotta azt a nevet.

Elsősorban azt akarta, hogy Egwene kikerüljön ebből a hálálos csapdából. A felesége vállára terítette az őrző köpenyét.

– Az lesz a legjobb, ha egyenesen kelet felé tartunk – suttogta. – Megkerüljük az étkezősátrat, vagyis inkább a roncsait. Utána kiosonunk a tábor pereméről. Őröket helyeztek el az Utazóterünk közelében. Az északi oldalról majd elkerüljük őket.

Egwene biccentett.

– Előremegyek körülnézni, te pedig jössz utánam! – folytatta az ifjú. – Ha meglátok valamit, majd hátradobok egy kavicsot. Az irányodba. Fülelj feszülten, hogy meghalld a hangját, rendben? Számolj magadban húszig, és utána lassan gyere a nyomomban!

– De hát...

– Nem mehetsz elsőnek, mert bármikor belefuthatunk azokba a fókuszálókba. Nekem kell előremennem.

– Legalább vedd fel a köpenyedet! – suttogta a nő.

– Nem lesz semmi bajom – tiltakozott az őrző, és már el is osont, mielőtt a felesége ellenkezni tudott volna. A kötésen át jól érezte Egwene ingerültségét, és biztosra vette, hogy komoly fejmosásban lesz része, ha majd túljutnak mindezen. Hát, ami azt illeti, ha mind a ketten megélhetik, hogy eljöjjön egy kiadós leteremtés pillanata, akkor Gawyn örömmel áll majd a fenyítés elé.

Már kicsit arrébb járt, amikor az ujjára húzta a Vérpengék egyik gyűrűjét. A saját vérével hozta működőképes állapotba pontosan úgy, ahogy azt Leilwin mondta.

Csak hát a nő arról is beszélt, hogy a gyűrű esetleg megölheti.

Bolond vagy, Gawyn Trakand! – gondolta az őrző, miközben a bizsergető érzés végigfutott az egész testén. Bár a ter'angrealt korábban csupán egyetlen alkalommal használta, pontosan tudta, hogy az alakja elmosódottá, homályossá vált. Ha valaki ebbe az irányba nézett, a tekintetük egész egyszerűen lesiklott róla. Árnyékban pedig a gyűrű különösen jól működött. Most az egyszer kifejezetten örült annak, hogy azok a felhők eltakarták a Hold vagy a csillagok fényét.

Óvatosan továbbindult. Korábban, miközben Egwene aludt, már kipróbálta a gyűrűt. Képes volt alig néhány lépésnyi távolságra elosonni a lámpást tartó őrszemek mellett. Az egyikőjük valósággal keresztülnézett Gawynon, de mégsem vette észre. Azóta már jócskán besötétedett. Gyakorlatilag láthatatlanná vált.

A ter'angreal révén ráadásul a mozgása is felgyorsult. Nem volt túl jelentős a változás, de mégis felfigyelt rá. Nagyon szívesen kipróbálta volna ezt a különbséget egy párbaj során. Vajon hány sharait tudna levágni egy szál maga, miközben rajta van ez a gyűrű? Egy tucatnyit? Vagy kettőt?

Csak addig hadonászhatnál a kardoddal, míg az egyik fókuszálójuk szénné nem égetne! – figyelmeztette magát. Felszedett néhány kavicsot a földről, hogy legyen mit hátradobnia Egwene irányába, ha esetleg észreveszi az egyik fókuszáló nőszemélyt.

Megkerülte az étkezősátrat. Ugyanazon az útvonalon haladt, mint korábban a felderítőútja során. Minden önuralmát összeszedve rákényszerítette magát arra, hogy megfontoltan viselkedjen. Az előző próbálkozása során a ter'angreal hatalma valósággal megszédítette. Könnyen az ember fejébe szállhat, ha tudja, hogy ilyen nesztelenül és gyorsan mozoghat.

Korábban megfogadta, hogy nem fogja használni a gyűrűket. Csakhogy akkor arra gondolt, hogy a csatározások során nem húzza őket az ujjára. Most viszont egész más volt a helyzet. Nem azért tette, amit tett, hogy dicsőséget szerezzen magának. Egwene-t védelmezte vele. A nagy cél érdekében igazán tehetett kivételt.

Egwene elszámolt húszig, aztán pillanatnyi habozás nélkül elindult a sötétben. Nem volt ugyan olyan tehetséges erdőjáró, mint Nynaeve és Perrin, de akkor is a Folyóköz leányai közé tartozott. Emondmezőn valamennyi gyerek megtanulta, hogyan járja a rengeteget anélkül, hogy megriasztaná a vadat.

Levette a cipőjét és a lábujjával gondosan megvizsgálta maga előtt a földet, mielőtt lépett volna. El akarta kerülni az elszáradt faleveleket vagy növényeket. Nagy gyakorlata volt az ilyenfajta osonásban. Ösztönösen mozgott, ami azzal a sajnálatos következménnyel járt, hogy közben szabadon kószáltak a gondolatai.

A sharaiakat a Kitaszítottak egyike vezette a harcba. A szavaiból nagyon úgy érződött, hogy az egész nemzet felsorakozott mögötte. Ez legalább olyan szörnyű dolog volt, mint a seanchanok. Sőt, rosszabb. A seanchanok ugyan elfogták, és rabszolgasorba taszították az aes sedaiokat, de eszük ágában sem volt ilyen dermesztő nemtörődömséggel lemészárolni az egyszerű embereket.

Mindenáron életben kellett maradnia, hogy elmenekülhessen. Amit megtudott, arról értesítenie kellett a Fehér Tornyot. Az aes sedaioknak szembe kell fordulniuk Demandreddel. A Fény adja, hogy elég sokan túléljék az előző csatát ahhoz, hogy erre képesek legyenek.

Miért küldött üzenetet Demandred Randnek? Hiszen mindenki tudta, hol találhatja meg az Újjászületett Sárkányt.

Odaért az étkezősátorhoz. Megkerülte. A közelben őrök beszélgettek. A sharaiak meglepő fahangon beszéltek. Mintha ebből a népből teljesen kivesztek volna az érzelmek. Mintha... kiveszett volna a zene a beszédükből. Egwene korábban nem is figyelt fel arra, hogy az emberek szavában muzsika cseng.

A beszélgetők férfiak voltak. Talán nem is kell attól tartania, hogy ezek felfigyelhetnek egy fókuszálni tudó nőre. Csakhogy Demandred pontosan ezt tette Leane-vel. Talán volt nála egy pontosan ilyen célra használható ter'angreal. Léteztek olyan eszközök.

Egwene éppen ezért nagy ívben elkerülte a férfiakat. Tovább osont a sötétben azon a helyen, ami egykor a tábora volt. Elkerülte a kitépett fatörzseket. A levegőben még mindig erősen érződött a parázsló tüzek illata. Elért ahhoz az ösvényhez, amit akkor használt, amikor esténként összegyűjtötte a gyülekező csapatok jelentéseit. Zavarba ejtő volt a gyors változás. Nem is olyan rég még hatalmas uralkodóként viselkedhetett, most viszont viharvert patkányként osont végig a táborán. Rengeteg dolog megváltozott azzal, hogy semmilyen körülmények között sem fókuszálhatott.

Nem arra alapozom a tekintélyemet, hogy képes vagyok fókuszálni – figyelmeztette önmagát. – Az igazi erősségem abban rejlik, hogy irányítani tudom az embereket, akiket megértek. Törődöm velük. El fogok szökni ebből a táborból és folytatom a harcot.

Többször is elismételte magában e szavakat. Megpróbálta elhessegetni a tehetetlenség fojtogató érzését. Elfogta a kétségbeesés a sok halott miatt. Ráadásul a lapockái között bizsergető érzés támadt, mintha valaki a sötétből figyelte volna. A Fényre! Szegény Leane!

Valami a puszta földre pottyant a lába előtt. Halkan két további kavics is követte. Gawyn ezek szerint nem bízott abban, hogy a felesége meghallott volna egyetlen kavicsot. Egwene sietve elbújt a közeli, félig leégett sátor roncsai között. A megmaradt vászon cafatokban lógott a rudakról.

Lekuporodott a földre. A következő pillanatban már észre is vette a mellette heverő félig elszenesedett holttestet. A dübörgő felhők között villám cikázott. A fénye elárulta, hogy a zubbonyán a Fehér Torony jelképét viselő férfi Shienar szülötte volt. Egyik szeme üveges tekintettel meredt az égboltra. A feje másik oldaláról a koponyáig leégett a hús.

Fény tűnt fel abból az irányból, amerre az előbb haladt. Egwene feszülten várakozott, amikor megjelent a két sharai őr. Egy lámpás is volt náluk. Nem beszéltek egymással. Amikor folytatták az útjukat, el kellett kanyarodniuk déli irányba. Jól látszott, hogy a vértezetük hátrészébe ugyanazokat a jeleket metszették, mint amiket korábban a férfiak hátán látott. A harcosok tetoválása lényegesen nagyobb lehetett, mint azoké, akik Baóra vártak, így Egwene arra gondolt, hogy ezek ketten meglehetősen alacsony rangú katonák lehettek.

Ez a rendszer zavarba hozta. Egy ember tetoválását bármikor lehetett bővíteni, további részletekkel kiegészíteni. Arról viszont nem tudott, miként is lehetne az ilyen ábrákat eltávolítani. Ha az alacsonyabb rangúaknak nagy és kiterjedt tetoválásuk van, akkor az elárult valamit a társadalmukról. Ha valaki kegyvesztetté válik, az alázuhanhat a mélybe, ahonnan soha többé nem vezetett út felfelé. A bukottak és az alacsony rangúnak születettek örökké odalent maradtak..

A fókuszálót csupán néhány pillanattal azelőtt érezte meg a háta mögött, hogy a váratlanul lecsapó pajzs elszakította az Egyetlen Forrástól.

Egwene pillanatnyi habozás nélkül támadni próbált. Nem hagyta, hogy eluralkodjon rajta a félelem. Megragadta az övéről lógó kést, és az ismeretlen felé pördült. Nagyon is jól érezte, hogy már közelebb járt hozzá. Előrevetette magát, ám ekkor lecsaptak rá a Levegő fonatával. A láthatatlan kötelék ráfonódott a karjára, és mozgásképtelenné tette. Egy másik betömte a száját.

Vadul rángatózni kezdett, ám ekkor újabb fonatok tekeredtek a testére. Felemelték a magasba. A kés kihullott remegő ujjai közül.

Halvány, világoskék fénnyel égő, világító gömb jelent meg a sötétben. Lényegesen gyengébben ragyogott a lámpásoknál. Egy sötét bőrű, rendkívül finom arcvonású nő hozta létre. Az ismeretlen felettébb törékenynek tűnt. A karcsú, pisze orrú nő eddig az út mellett guggolt. Amikor felállt, kiderült, hogy nagyon is magas. Majdnem olyan nagy volt, mint egy férfi.

– Te aztán veszélyes kis nyúl vagy – szólalt meg. Szinte hangosúlyozás nélkül beszélt, és különös, vaskos kiejtése miatt alig lehetett megérteni, amit mondott. A szavaknak nem a megfelelő helyen adott nyomatékot, és sok hangot egészen különösen ejtett ki. Az ő arcát is tetoválások ékesítették. A tarkója felől mintha csak finom ágak nyúltak volna a két orcája irányába. Olyan ruhát viselt, amelyik az alakja miatt a tehenek nyakában lógó kolompra emlékeztetett. Az öltözéke fekete volt, csupán egy tenyérnyivel a nyaka alatt díszítették fehér sávok. Végigsimította a karját azon a helyen, ahol Egwene az előbb majdnem átdöfte.

– Igen – biccentett az ismeretlen. – Nagyon is veszélyes. Nagyon kevés Ayyad rántott volna ilyen gyorsan kést, ahelyett, hogy megpróbálta volna megragadni a Forrást. Alapos kiképzést kaptál.

Egwene megpróbált kiszabadulni a kötelékeiből. Semmire sem ment az erőfeszítéseivel. A fonatok könyörtelenül tartották. A szíve vadul dübögni kezdett, ám a fogoly nem hagyta, hogy elragadja a félelem. A pánik csak a vesztét okozná. Erőnek erejével megpróbált megnyugodni.

Várjunk csak! – gondolta. – Nem, a pánik nem fog megmenteni, de talán felriasztja Gawynt. Érezte, hogy aggódó férje valahol ott lehetett a sötétben. Most már éppenséggel azzal próbálkozott, hogy erőnek erejével elmerüljön a rémületben. Nem törődött a kiképzése során elsajátított, hatékony aes sedai módszerekkel. Egyáltalán nem tudott olyan könnyen pánikba esni, mint amire számított.

– Csendben tudsz osonni, te kis nyuszi – folytatta a sharai nő. Alaposan szemügyre vette a foglyát. – Egyszerűen nem tudtalak volna követni, ha nem jöttem volna már rá korábban, hogy ebbe az irányba fogsz menni.

Kíváncsi arckifejezéssel megkerülte Egwene-t.

– Elejétől a végéig megnézted Szilaj kis előadását, igaz? Vakmerő vagy. Vagy ostoba.

Egwene becsukta a szemét, és a rémületre összpontosított. Az elhatalmasodó pánikra. Oda kellett hívnia magához Gawynt. Önmagába mélyedt és megnyitotta az érzelem lent rejtőző parányi csomagocskáját. Halálosan rettegett attól, hogy újra a seanchanok fogságába kerül.

Ismét rázúdult az embertelen rettegés. Érezte a nyaka körül az a'damet. Eszébe jutott a neve. Tuli. Egy állatot hívtak így.

Akkor persze fiatalabb volt, de pontosan ugyanolyan tehetetlen, mint most. Újra ugyanaz vár rá. Semmivé foszlik. Megfosztják az öntudatától. Valósággal megnyúzzák. Akkor már inkább a halál. Ó, a Fényre! Hát miért nem halt meg, mint a többiek?

Annak idején megfogadta, hogy soha többé nem kerül fogságba. Felgyorsult a légzése. Zihálni kezdett. Már nem tudott megbirkózni a félelemmel.

– Nocsak, nocsak – folytatta a sharai. Talán jókedvű lehetett. Olyan fakó hangon beszélt, hogy Egwene képtelen volt kitalálni az érzelmeit. – Csak nem lesz olyan szörnyű a dolog. Döntenem kell. Miből származik nagyobb előnyöm? Ha átadlak neki, vagy ha megtartalak? Hááát...

A tábor másik végéből erőteljesen fókuszálás érződött. Demandred abba az irányba távozott. Az ismeretlen most odapillantott, de úgy tűnt, hogy nem aggódik.

Egwene érezte, hogy Gawyn közeledik. A férfi rendkívül nyugtalan volt. A felesége rémült üzenete megtette a maga hatását, ám az őrző nem jött elég gyorsan, és jóval messzebb volt annál, mint amire a fogoly számított. Mi lehetett a baj? Most már, hogy szabad utat engedett a rémületnek, a borzalmas félelem egyszerűéit legázolta. A csontig hatoló rettegés mintha korbácsütések sorozatával borította volna be az ifjú nőt.

– Az embered... – folytatta a sharai. – Neked is van egy olyan férfid. Hogy is hívják őket? Furcsa, hogy egy férfi védelmére szorultok. Igaz, nekem azt mondták, hogy ezen a földön képtelenek vagytok kihozni magatokból minden bennetek rejtőzőt. Foglyul ejtjük. Már intézkedtem erről.

Egwene pontosan ettől tartott. A Fényre! Miatta került Gawyn ebbe a szörnyű helyzetbe. Miatta szenvedett katasztrofális vereséget a serege. A fogoly becsukta a szemét. Úgy érezte, hogy éppen az ő rossz irányítása miatt várt teljes pusztulás a Fehér Toronyra.

Le fogják gyilkolni a szüleit. Felégetik a Folyóközt.

Erősebbnek kellett volna lennie!

Okosabbnak kellett volna lennie!

De nem.

Annak idején a seanchanok nem tudták megtörni. Ez a vereség sem fogja szilánkokra hasítani. Kinyitotta a szemét, és a halvány, kékes ragyogásban megkereste a sharai tekintetét. Az elméje mélyén harcba szállt a pánikkal. Érezte, hogy ismét körülöleli az aes sedaiok hűvös nyugalma.

– Te... nagyon különös kis teremtés vagy – suttogta a foglyul ejtője, és a tekintete Egwene szemébe mélyedt. Olyan mélyen elmerült a pillantásában, hogy nem vette észre a hátulról közeledő árnyékot. A sötét alak nem lehetett Gawyn, mivel a férfi még mindig messze járt.

A hátulról lezúduló ütés telibe találta a sharai fejét. Megroggyant a lába, és a földre zuhant. A fénygömb azonnal kihunyt, és eltűntek Egwene kötelékei. Leguggolt, és kitapintotta a kését.

Egy alak közeledett. Egwene felemelte a pengét, és felkészült arra, hogy megragadja az Igazi Forrást. Nem számít, ha ezzel felhívja magára a figyelmet. Még egyszer nem kapják el.

De ki mentette meg?

– Csak halkan – szólalt meg az árnyék. Egwene felismerte a hangját.

– Leilwin?

– A többiek bizonyára észrevették, hogy ez a némber fókuszált – figyelmeztette a seanchan. – Mindjárt jönnek megnézni, hogy mit művelt itt. El kell tűnnünk innen!

– Megmentetted az életemet – suttogta Egwene. – Kiszabadítottál!

– Komolyan veszem az adott szavamat – válaszolta Leilwin. Utána még hozzátett valamit, de olyan halkan, hogy Egwene éppen csak meghallhatta. – Talán túlságosan is komolyan. Ma éjjel vészjóslóak az előjelek...

Csendben továbbmentek a táborban. Egwene megérezte, hogy Gawyn közeledik. Nem látta a sötétben. Végül suttogva kimondta a nevét:

– Gawyn?

A férfi váratlanul már ott is állt mellette.

– Egwene? Kit találtál?

Leilwin megdermedt, majd egész halkan felhördült. Valami miatt hihetetlenül ingerültté vált. Talán az zaklatta fel ennyire, hogy az őrző így meglepte őket. Ebben az esetben Egwene pontosan ugyanazt érezte, mint a seanchan. Azelőtt nagyon büszke volt arra, hogy senki sem lephette meg az erdőben, erre az előbb elkapta az a sharai, most meg Gawyn is túltett rajta! Hogy a csudába tud egy városban felnevelt ifjú ilyen ügyesen mozogni az éjszakában? Egész egyszerűen nyomát se látta a közeledésének?

– Senkit nem találtam – suttogta az amyrlin. – Leilwin bukkant rám... és kimentett a tűzből.

– Leilwin? – kérdezte Gawyn, és a szemét meresztgette a sötétben. A felesége érezte, hogy az ifjú meglepődött, és elöntötte a gyanakvás.

– Tovább kell mennünk – szólalt meg a seanchan.

– Ezzel nem lehet vitatkozni – biccentett az őrző. – Már majdnem kijutottunk. Innentől kissé el kell kanyarodnunk észak felé. Jobb kéz felől hagytam néhány hullát.

– Hullát? – csodálkozott Leilwin.

– Vagy féltucatnyi sharai rám támadt – válaszolta Gawyn.

Féltucatnyi? – gondolta Egwene. A férje úgy beszélt, mintha semmi különös sem történt volna.

Nem ez volt a legmegfelelőbb idő arra, hogy megvitassák a dolgokat. Két társa nyomába szegődve elindult kifelé a táborból. Leilwin vezette a bujkálókat. Egwene többször is összerezzent, amikor zajt hallottak, mert attól tartott, hogy az ellenség megtalálta a holttesteket. Sőt, csak kicsi hiányzott ahhoz, hogy ki ne ugorjon a bőréből, amikor váratlanul valaki megszólalt a sötétben.

– Te vagyol az ottan?

– Mi vagyunk azok, Bayle! – suttogta a seanchan.

– Tisztességben megőszült nagyanyámra! – káromkodott halkan Bayle Domon, majd csatlakozott hozzájuk. – Sikerült megtalálnod? Te asszony, te bizony újra és újra elképesztesz engemet!

Egy pillanatra elhallgatott.

– Ennek ellenére felettébb örültem volna, ha jómagam is elkísérhettem volna tégedet erre az útra.

– Hitvesem – suttogta Leilwin –, nálad bátrabb és megbízhatóbb férfiembert egyetlen nő sem kívánhatna a legénysége soraiba. Csak hát, amikor osonni próbálsz, az pont olyan hangos, mint a vízbe gázoló medve.

Az illiani felmordult, de végül némán a többiek nyomába eredt, amikor maguk mögött hagyták a tábor peremét. Csendben és óvatosan mozogtak. Nagyjából tíz perccel később Egwene végre már magához merte ölelni az Igazi Forrást. Lenyűgözve a ragyogó szépségtől Kaput nyitott, és átléptek a Fehér Toronyba.

Aviendha a többi aiel társaságában átrohant az egyik Kapun. Szökőárként zúdultak le Thakan'dar völgyébe. Két oldalról a magaslatok irányából érkezett egy-egy támadó hullám.

Az ifjú nő nem tartott lándzsát a kezében. Az nem lett volna helyénvaló. Ehelyett ő maga volt a lándzsa.

Két fekete kabátos férfi, öt tudós asszony meg az Alivia nevű nő zárkózott fel mellé. Ott járt a nyomukban tíz olyan aes sedai is, akik felesküdtek Randre. A Fehér Torony asszonyait elkísérték az őrzőik. Alivia kivételével egyik nő sem örült annak, hogy az aiel lányt tették meg parancsnoknak. Az asha'maneknek cseppet sem tetszett, hogy egy nőszemélynek kell engedelmeskedniük, a tudós asszonyok pedig azért berzenkedtek, mert felháborítónak találták, hogy Rand ugráltatni meri őket. Az aes sedaiok még mindig azt gondolták, hogy az aiel fókuszálók nem érhetnek fel hozzájuk. Ennek ellenére mindenki engedelmeskedett a parancsnak.

Rand kihasznált egy nyugodt pillanatot arra, hogy egy fontos utasítást súgjon Aviendha fülébe. Figyelnie kellett a követőire, hogy nincsenek-e közöttük árnybarátok. Nem azért figyelmeztette erre, mert félt, hanem mert nagyon is tisztában volt a dolgok állásával. Az árnyékok elől nem lehetett elbújni.

A völgyben jó pár trallok és néhány myrddraal is állomásozott. A szörnyszülöttek azonban nem számítottak arra, hogy megtámadják őket. Az aielek kihasználták az ellenség zavarát, és valóságos vérfürdőt rendeztek a soraikban. Aviendha a fókuszálók élén a kovácsműhely otromba, szürke tetős épülete felé mozgott. Az Árnyékkovácsok abbahagyták különös tevékenységüket. Kifejezéstelen arcukon csupán egészen halvány zavar látszott.

Aviendha Tűzből szőtt fonatot. Lecsapott az egyik kovácsra és lemetszette a fejét. Az embertelen lény teste kővé vált, majd lassan porladni kezdett.

A többiek mintha csak erre a jelre vártak volna. Robbanások tépték darabokra a völgy árnykovácsait. Azt mondták róluk, hogy rettenthetetlen harcosok, ha egyszer elszánják magukat a küzdelemre. A bőrükről lepattan a kardcsapás. Ez persze minden további nélkül lehetett puszta mendemonda. Nem sok olyan aiel akadt ugyanis, akinek valaha is alkalma nyílt volna arra, hogy eljárja a lándzsák táncát egy árnykováccsal.

A támadók vezetőjének semmi kedve nem volt ahhoz, hogy a saját bőrén tapasztalja meg a híresztelések igazát. Csekély létszámú osztaga élén végzett az árnykovácsok első csapatával. Megpróbált még csak nem is gondolni arra, hogy ezek a teremtmények természetellenes életük során milyen sok halált és szenvedést okoztak.

Az árnyfattyak megpróbálták rendezni a soraikat. Néhánya myrddraal üvöltve korbácsolni kezdte a trallokjait, hogy azok lendüljenek rohamra, és szakítsák darabokra a futva közeledő aielek széles arcvonalát. Könnyebb dolguk lett volna akkor, ha azzal próbálkoznak, hogy néhány ágacskával zárják el egy folyam útját. Az aielek még csak nem is lassítottak. Az ellenállással próbálkozó árnyfattyakat futás közben ölték halomra. Némelyikkel egyszerre több nyílvessző vagy lándzsa végzett.

A legtöbb trallok menekülni próbált. Elrohantak a mennydörgő üvöltéssel közeledő aielek elől. Aviendha és a fókuszálói odaértek a hatalmas kovácsműhelyhez. A közeli karámokban mocskos, élettelen tekintetű foglyok várták a biztos halált.

– Igyekezzetek! – intett Aviendha az osztagban harcoló őrzőknek. A férfiak sietve feltörték a karámok és a cellák ajtaját. Közben a többiek megtámadták az utolsó árnykovácsokat. Az elpusztított szörnyűségek kővé váltak, majd porladni kezdtek. A mancsukból félig elkészült Thakan'dar pengék hullottak a sziklára.

A támadók vezetője jobb kéz felé a magasba pillantott. A völgy felé tornyosuló hegy oldalán tátongó barlang nyílása felé hosszú ösvény kígyózott innen lentről. Abból a nyílásból valósággal áradt a sötétség. Mintha valaki kelepcét állított volna a fénynek. A világosság behatolt oda, de soha többé nem jöhetett elő.

Aviendha Tüzet és Szellemet szőtt. A kész fonatot elengedte a levegőben. A következő pillanatban Kapu nyílt a Shayol Ghulra felvezető ösvény kezdeténél. Négy alak lépett át rajta. Az alacsony kék ruhás nőből elképesztő elszántság áradt. Az ősz hajú, idős férfi válláról szemkápráztató köpeny lógott. A másik nő sárga ruhát viselt. Sötét haját rövidre nyírták. Aranyba foglalt, drágakövekből készült ékszerek díszítették.

A magas fiatalember hajának pont olyan volt a színe, mint az izzó parázsé. Nyitott, vörös és aranyszínű kabátot hordott, ám alatta jól látszott az egyszerű, folyóközi ing. Öltözéke jól mutatta, hogy ki volt, és hogy mi lett belőle. Egységet alkotott a kettő. Shienari módra két kardot viselt. Az egyiket mintha csak üvegből metszették volna. Ezt a hátán hozta. A csípőjéről viszont a fagyilkos Laman király kardja lógott. Ezt a pengét Aviendha miatt választotta. Ostoba fickó!

Az ifjú tudós asszony magasba emelt kézzel üdvözölte a fiatalembert, aki viszonzásképpen felemelte a karját. Így vettek búcsút egymástól. Talán mindörökre, ha Rand csődöt mond a nagy vállalkozás során, vagy ha Aviendha meghal, miközben teljesíti a kötelességét. Még egy utolsó pillantást vetett az ifjúra, aztán elfordult, mert eleget kellett tennie a rá kirótt megbízatásnak.

Két aes sedai összekapcsolódott, és Kaput nyitottak, amin át az őrzőik biztonságos helyre kísérhették a kiszabadított foglyokat. Néhány szerencsétlent úgy kellett mozgásra ösztökélni. Tántorogva indultak meg. A szemük szinte ugyanolyan élettelen volt, mint az árnykovácsoké.

– Ellenőrizzétek a kovácsműhely belsejét is! – parancsolta Aviendha, és néhány őrző felé biccentett. Azok berontottak az épületbe. Aes sedaiok követték őket. Az otromba építmény megremegett, amikor odabent tombolni kezdtek az Egyetlen Hatalom fonatai. Megtalálták a benti árnykovácsokat. Sietve két asha'man is bement a többiek után.

Az ifjú tudós asszony körülnézett. A völgyben már lényegesen véresebb küzdelem tombolt. A kivezető szorosban jóval több árnyfattyú látszott. Több idejük volt arra, hogy felkészüljenek, és alakzatba rendeződjenek. Ituralde az aielek nyomában átvezette a csapatait, és most megszállta a völgy megtisztított részeit.

Nyugalom! – figyelmeztette magát az ifjú nő. Nem az volt a feladata, hogy belevesse magát a völgy kijáratában tomboló küzdelembe, hanem hogy megvédje Rand hátát, miközben az ifjú felment az ösvényen, és alászállt a Végzet Tárnájába.

Aviendha csupán egy dolog miatt aggódott. A Kitaszítottak talán képesek lehetnek arra, hogy Utazva egyből a barlang belsejében bukkanjak elő? Randet szemmel láthatóan nem izgatta ez a lehetőség, csak hát az ő figyelmét nagyon is lekötötte a rá váró hatalmas feladat. Talán oda kellene menni hozzá, és... Elkomorodott és felnézett a magasba. Ez meg milyen árnyék lehetett?

Odafent a nap valósággal lángolt a viharos égbolton. A kavargó viharfelhők egy része egészen sötét, szurokfekete volt, míg mások vakító fehér színnel tündökölték. Mégsem egy felhő kezdte eltakarni a napot. Valami tömör, fekete dolog mozgott a magasban.

Aviendha megborzongott, és önkéntelenül is remegni kezdett, amikor kihunyt a fény. Sötétség, mégpedig áthatolhatatlan sötétség borult a tájra.

A katonák mindenütt felnéztek az égre. A látvány lenyűgözte őket, sok harcost pedig félelemmel töltött el. Kialudt a fény. Elérkezett a világ vége.

Hirtelen valaki fókuszálni kezdett a széles völgy túlsó végében. Aviendha megrázkódott és megpördült. A közelben a talajt valósággal elborították a szakadt ruhadarabok, az elejtett fegyverek és a holttestek. A küzdelem most már a völgy torkolatában tombolt. Messze, a kovácsműhelytől. Az aielek megpróbálták kiszorítani az árnyfattyakat a szorosból.

Bár Aviendha nem látott sokat a sötétben, annyit azért sejtett, hogy a katonáik tágra nyílt szemmel bámulták az eget. Még a trallokok is döbbentnek tűntek. A tömör feketeség azonban lassan továbbmozdult. Először a nap ragyogó pereme bukkant elő, majd kicsivel később az egész tündöklő korong. A Fényre! Akkor mégsem ért véget a világ.

A völgy kijáratában újult erővel tombolt a harc. Az embereknek szemmel láthatóan nagy nehézségeik támadtak. A szűk szorosban a trallokok kiszorításával próbálkozni felért azzal, mintha valaki egy megtermett lovat próbált volna meg keresztülerőltetni a fal szűk repedésén. Lehetetlen feladat, kivéve, ha valaki hajlandó csákányt venni a kézbe.

– Ott! – kiáltotta Aviendha, és az aiel vonalak mögé, a völgy túloldala felé mutatott. – Érzem, hogy ott egy nő fókuszál.

– A Fényre! Elképesztően erős! – zihálta Nesune.

– Összekapcsolódni! – harsogta Aviendha. – Most azonnal!

A többiek engedelmeskedtek. Aviendha irányításával összekapcsolódtak. Az ifjú nőt elképesztő erő töltötte el. Olyan volt, mintha a világ minden levegőjét megpróbálta volna beszívni a tüdejébe. Valósággal megduzzadt, kitárult. Szinte remegett az erőtől. Az ifjú tudós asszony zabolátlan viharrá változott. Érezte magában az Egyetlen Hatalom végtelen tengerét.

Maga elé lökte a két kezét, és lecsapott egy félig megformált nyers fonattal. Túl nagy erő lángolt az elméjében ahhoz, hogy tökéletes alakot adhasson az akaratának. Levegő és Tűz tört elő a kezéből. A kettő olyan széles oszlopot alkotott, mint egy karját oldalra tartó férfi.

A tűz sűrű, szinte már folyékony forróságként izzott. Eszébe sem jutott öröktüzet használni. Ahhoz túlságosan s megfontolt volt. A csapása azonban még így is veszélyesnek bizonyult. A levegő összefogta, és egy helyre összpontosította a tűz teljes pusztító erejét.

Az izzó oszlop végigsiklott a csatatéren. Megolvasztotta maga alatt a követ, és lángra lobbantotta a holttesteket. Széles sávban sziszegve elpárolgott a köd. Remegni kezdett a talaj, amikor a lángoló pusztítás rázúdult a völgy szemközti emelkedőjére. Az ellenséges fókuszáló onnan támadta hátba az aieleket. Olyan ijesztő erővel, hogy valószínűleg a Kitaszítottak egyike rejtőzködhetett ott. Aviendha elengedte a fonatot. A bőre az izzadságtól csillogott. A túloldali lejtőből sűrű, fekete füstoszlop tört a magasba. A megolvadt szikla lassan lefolyt a hegyoldalon. Aviendha mozdulatlanná dermedt, és feszülten figyelt. Belsejében az Egyetlen Hatalom valósággal megfeszült. Mintha csak szeretett volna megszökni. Ennek talán az volt az oka, hogy a felhasznált erő egy részét a férfiak szolgáltatták? Azelőtt még egyetlen alkalommal sem érezte, hogy az Egyetlen Hatalom megpróbálta volna elemészteni.

Csupán egy pillanatnyi ideje maradt arra, hogy felkészüljön a támadásra. A völgy túlsó oldalán valaki elképesztő gyorsasággal fókuszálni kezdett, és Aviendha embereire máris lecsapott a nagy erejű széllökés.

Az ifjú tudós asszony egy láthatatlan fonattal hasított bele a tomboló szél középpontjába. Akkora fonatot használt, hogy még egy hatalmas erdei fa is eltörpült volna mellette. A következő pillanatban viszont már tűzzel csapott le. Ezúttal lényegesebb jobban odafigyelt a pontos célzásra. Továbbra sem mert öröktüzet használni. Nem felejtette el Rand figyelmeztetését. Az az átkozott tűz kitágíthatta volna a Furatot. Belehasíthatott volna magába a valóságba, mégpedig egy olyan helyen, ahol a világ hártyája már amúgy is túlságosan elvékonyodott.

Az ellenfele nem törődött az ilyen megfontolásokkal. A némber következő támadása alig egyujjnyi távolságra kerülte el Aviendha fejét. A fehér izzású sugárnyaláb belevágódott a kovácsműhely falába. Hatalmas darabot kimetszett a sziklákból és téglákból emelt falból. Az épület óriási robajjal összedőlt.

Nem kár érte – gondolta Aviendha miközben hasra vetette magát.

– Szóródjatok szét! – parancsolta a többieknek. – Ne könnyítsétek meg a dolgát!

Fókuszálni kezdett. Viharos szelet támasztva port és hulladékot fújt a völgy közepébe. Utána egy fonat mögé rejtőzött. Az ellenségük így nem veheti észre, hogy Aviendha még mindig magához ölelte az Igazi Forrást. Erősen meggörnyedve elbújt egy közeli törmelékkupac mögé. A nagy halom salak és a rengeteg fémdarabka alighanem arra várt, hogy beolvasszák.

A következő pillanatban ismét lecsapott az öröktűz. Pontosan azon a helyen mart a talajba, ahol az ifjú tudós asszony az előbb még állt. Olyan könnyedén szakította át a követ, ahogy a lándzsadöfés felnyársalta az érett dinnyét. A többiek közben már fedezéket találtak maguknak. Továbbra is a vezetőjük rendelkezésére bocsátották az erejüket. Hatalmas erőt, valósággal megszédült tőle.

Megpróbálta megítélni, hogy honnan jött az előbbi támadás.

– Készüljetek fel arra, hogy utánam gyertek! – figyelmeztette a többieket, majd Kaput nyitott arra a helyre, ahonnan a gyilkos hullámok érkeztek. – Gyertek át rögtön utánam, de azonnal keressetek fedezéket!

A szoknyája hangosan susogott, amikor keresztülugrott az átjárón. Az elméjében megfékezett viharként dübörgött az Egyetlen Hatalom. A csatatér fölé emelkedő hegyoldalon bukkant elő. Odalent hajadonok és férfiak küzdöttek a trallokok ellen. Úgy tűnt, mintha az aielek egy könyörtelen, fekete áradatot próbáltak volna megfékezni.

Az ifjú tudós asszony csupán egyetlen pillantást vetett a csatatérre. Egy elemi erejű Földhullámmal belemart a talajba, és egy akkor sziklatömböt tépett ki onnan, mint egy jókora ló. Maga elé emelte a levegőbe. A következő pillanatban már le is csapott egy sugár. A lángoló izzás azonban nem Aviendhát, hanem a sziklát találta el.

Az öröktűz igencsak veszélyes fegyver volt. Néha egész egyszerűen átégette azt, amit eltalált. Ha azonban egy jól elkülöníthető valamit – például egy embert – talált el, akkor a különös sugárnyaláb hatására a célpont felizzott és semmivé foszlott. Pontosan ez történt most Aviendha sziklatömbjével is. A kődarab egyetlen villanással megszűnt létezni. Csupán izzó porszemek maradtak a helyén. Ragyogásuk hamar kihunyt. Az aiel nő háta mögött sietve előbukkantak az emberei a kapun át. Azonnal fedezéket kerestek maguknak.

A közeli talajban hajszálvékony repedések jelentek meg. Mintha végtelen sötétség rejtőzött volna a mélyükben. Aviendha szemében még ott ragyogott a vakító fényű tűzsugár, miközben visszavágott. Perzselő lángolás tört elő a kezéből. A lángok húsba martak. Elemésztették a bronzosan csillogó bőrű, vörös ruhás, karcsú nőt. A közelében két másik női hang káromkodása hallatszott. A túlélő ellenség megpróbált elmenekülni. Aviendha újabb tűzfonatot zúdított rájuk.

A két árnybarát egyike – az erősebbik – olyan gyorsan, és olyan elképesztő ügyességgel hozta létre a maga fonatát, hogy Aviendha szinte fel sem figyelt rá. Az ellencsapás elzárta a lángnyelvek útját. Mindent beborított a robbanásszerűen szétterülő, perzselően forró gőz. A tűz kialudt, és az aiel nő felhördült, mert valósággal megvakult.

Az ösztönei szavának engedelmeskedett. Kihasználta a gőzfelhő nyújtotta fedezéket, térdre rogyott, oldalra gördült, és a közben felkapott egy maréknyi követ, messzire elhajította magától, hogy összezavarja ellenfelét.

Bevált a csel. Miközben megpróbálta kipislogni a könnycseppeket a szeméből, oldalt fehéren izzó nyaláb csapott le a gördülő kövek irányába. Még több sötét repedés jelent meg.

Még mindig a könnyekkel küszködött, amikor a Levegő fonatával elsöpörte a gőzt. Éppen elég jól látott ahhoz, hogy észrevegye a közeli sziklákon kuporgó két elmosódott fekete alakot. Az egyikőjük felhördült, megpördült, és amikor megpillantotta aiel nő támadó fonatait, egyszerűen semmivé foszlott.

Nem használt Kaput. Egyszerűen csak mintha önmagába fordult volna, és Aviendha a fókuszálás leghalványabb jelét sem érezte. Ott volt persze valami más. Egy halvány... valami. A levegő halványan megremegett, ám ez a rezgés nem korlátozódott pusztán az anyagi világra.

– Ne! – sikoltotta cserbenhagyott társa. Aviendha könnyben úszó szeme nem tudott rá összpontosítani. – Ne tedd... A tudós asszony tekintete éppen annyi időre tisztult ki, hogy megpillantsa az ellenség arcát. A fonata telibe találta a hosszúkás képű, sötét hajú nőszemélyt. Valósággal darabokra szakadt. Végtagjai messzire repültek. Füstölgő karja megpördült a levegőben, és sűrű, fekete csíkot húzva maga után a közelben zuhant a földre.

Aviendha köhögni kezdett, és elengedte a hozzá kapcsolódókat.

– Gyógyítást! – kiáltotta, és nagy nehezen talpra állt.

Elsőként Bera Harkin ért oda hozzá. A Gyógyítás hulláma valósággal az aiel nőre zúdult. Zihálni kezdett, miközben rendbe jött felhólyagzódott bőre és a megperzselődött szeme. Hálásan odabiccentett Bera felé, akit most már újra tisztán látott.

Valamivel előttük a vízcsepp alakú arcú aes sedai, Sarene vizsgálta a két holttestet. Őrzője, Vitalien a sötét hajú nő közvetlen közelében maradt. Sarene megcsóválta a fejét.

– Duhara és Failon. Most már Rémurak.

– Van valami különbség a Rémurak és a Fekete ajah között? – kérdezte Amys.

– Hát persze – válaszolta Sarene hűvös nyugalommal.

A közelben állók még mindig tartották az Egyetlen Hatalmat. Újabb támadásra számítottak. Aviendha úgy vélte, hogy ettől most nem kellett tartaniuk. Nagyon is felfigyelt arra, hogy ellenségei közül a legerősebb milyen döbbenten hördült fel, mennyire megriadt, mielőtt elmenekült volna. Talán nem számított arra, hogy a támadók ilyen gyorsan és ilyen roppant erővel vágnak vissza.

Sarene belerúgott Failon letépett karjába.

– Jobb lett volna élve elfogni őket. Biztosra veszem, hogy a vallatás során megtudtuk volna azt is, hogy ki volt a harmadik társuk. Vagy talán bárki is felismerte?

A többiek a fejüket csóválták.

– Nem tartozott az elmenekült Fekete nővérek közé – folytatta Sarene, miközben belekarolt az őrzőjébe. – Rendkívül rusnya volt az ábrázata. Mintha felfújták volna. Egyetlen finom vonása sem akadt. Biztosra veszem, hogy emlékeznék rá, ha már találj köztünk volna.

– Iszonyúan erős volt! – figyelmeztette Aviendha. – Elképesztőén erős!

Le merte volna fogadni, hogy az ellenfelük a Kitaszítottak egyike lehetett. De melyik? Egyáltalán nem hasonlított Moghedienre, és a leírások alapján Graendal sem lehetett.

– Három kisebb kört fogunk alkotni! – adta ki a következő utasítást. – Bera irányítja az elsőt, Amys meg én a másik kettőt. Igen, tudom, hogy most már képesek vagyunk tizenhárom főnél is nagyobb köröket létrehozni, de azt hiszem, hogy ezzel csak elpocsékolnánk a lehetőségeinket. Nincs szükségem olyan nagy erőre a pusztításhoz. Az egyik csoport megtámadja azokat a trallokokat odalent. A másik kettő viszont nem avatkozik be, hanem csendben elbújik, és figyel a sziklák közül. Így ugyanis elhitethetjük az ellenfelünkkel, hogy még mindig valamennyien össze vagyunk kapcsolódva. A másik két kör akkor csap le rá, amikor felbukkan, hogy megtámadjon minket.

Amys elmosolyodott. Felismerte a portyázó hajadonok egyik jól bevált módszerét. Úgy tűnt, hogy az idős asszonyt különösebben nem zaklatta fel, hogy engedelmeskednie kellett Aviendha parancsainak. Már nem mérgelődött Rand elképesztően arcátlan viselkedése miatt sem. Sőt, jobban belegondolva a dologba, mind az öt korosabb tudós asszony igencsak büszkének látszott.

Miközben Aviendha követői engedelmeskedtek, az ifjú nő érezte, hogy más is fókuszál a csatatéren. Cadsuane és a követői igyekeztek úgy tenni, mintha rájuk nem vonatkoztak volna Rand parancsai. Belevetették magukat a küzdelembe, miközben az aes sedaiok és az asha'manek nyitott kapukon keresztül mozgatták a domani és a teari seregeket.

Túl sokan fókuszáltak a völgyben. Nagyon nehéz lesz így észrevenni, ha színre lép valamelyik Kitaszított.

– Utazótereket kell kialakítanunk – döntötte el Aviendha. – Szigorúan oda kell figyelnünk arra, hogy ki és hol fókuszál. Ha ezt tesszük, akkor azonnal megmondhatjuk, ha valami nincs rendben az egyik fókuszálóval.

A homlokához kapta a kezét.

– Nagyon nehéz lesz megszervezni.

Kicsit arrébb Amys még szélesebben vigyorgott. Mosolya mintha csak azt akarta volna mondani, hogy: most már te vagy itt a parancsnok, Aviendha. Emiatt azután mindenekelőtt a te fejed fog fájni.

Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány elfordult Aviendhától, és ezzel az ifjú nőre meg Ituraldéra bízta a völgyben tomboló csatát. Rá magára most egy egészen más küzdelem várt.

Végre ennek is eljött az ideje. Elindult felfelé Shayol Ghul hegyén. A magasban fekete nyílás tátongott a sziklafalban. Azon át vezetett az egyetlen út lefelé a Végzet Tárnájába. Moiraine lépett az ifjú mellé. Összefogta maga körül az erős szélben csapkodó vállkendőjét. A ruhadarab kék szegélye valósággal hullámzott a széllökésekben.

– Ne felejtsd el, hogy ez a hely nem maga a Furat! Nem is itt van bezárva a Sötét Úr. Amit látsz, az nem más, mint az a pont, ahol a legerősebben megérinti a világot. Uralja a benti dolgokat.

– Most már az egész világ magán érzi az érintését. Vagy így, vagy úgy – mondta Rand.

– Ami miatt mégis itt a legerősebb az érintése.

A vörös hajú ifjú bólintott, és megérintette az övéről lógó tőrt.

– Nem fókuszálunk mindaddig, amíg támadást nem indítottunk a Sötét Úr ellen. Ha lehetséges, szívesen elkerülném, hogy olyan harcba keveredjünk, mint amikor megtisztítottuk az Igazi Forrást. A közeledő küzdelem során szükségem lesz az utolsó csepp erőmre is.

Nynaeve némán bólintott. Olyan gyönyörű sárga ruhát viseltél amilyet semmiképpen nem engedélyezett volna magának akkoriban, amikor még mind a ketten a Folyóközben éltek. Ékszerként rengeteg angrealt és ter'angrealt viselt. Milyen különös látványt nyújtott most, hogy nem volt meg a hajfonata. Tincsei éppen csak hogy elérték a vállát. Valahogy mégis idősebbnek tűnt. A két dolog pedig kizárta egymást. A Folyóközben a nők a hajuk befonásával jelezték, hogy már felnőtt, érett személynek számítottak. Akkor meg hogy a csudába látszódhatott Nynaeve idősebbnek a hosszú haja nélkül?

Thom odalépett Rand mellé, és összehúzott szemmel figyelni kezdte a sziklában tátongó nyílást.

– Úgy vélem, hogy nem mehetek be oda veletek.

Moiraine összeszorított szájjal nézett a mutatványosra.

– Valakinek vigyáznia kell a barlang bejáratára, kedvesem – magyarázta Thom. – Az a kiugró pedig, ott, ni, közvetlenül jobbra a barlang mellett, kiváló megfigyelőpont lehet. Beláthatom az egész csatateret, és közben megalkothatok egy jó kis balladát is. De talán kettő is belefér.

Rand elmosolyodott, amikor megpillantotta a Thom szemében ragyogó jókedvet. Hiába jutottak el az idő peremére, Thom Merrilin még itt is képes volt mosolyogni.

Odafönt, egészen magasban, sötét felhők kavarogtak Shayol Ghul csúcsának tengelye körül. Sötétség támadt a napra, míg szinte teljesen ki nem hunyt a ragyogó égitest fénye. Valami teljesen eltakarta. Tökéletes sötétség borult a tájra.

Rand csapatai megtorpantak. Halálra váltan bámultak fel az égre. Még a trallokok is megálltak. Hangosan hörögtek és üvöltöztek. Amikor azonban a nap lassacskán előbukkant a tömlöcéből, odalent a völgyben megújult erővel folytatódott a zabolátlan küzdelem. A nap felbukkanása egyértelművé tette Rand szándékait, ám a tőr eltakarta a Sötét Úr szeme elől. Ha fény is úgy akarja, akkor az Árnyék vezetői a lenti vérontásra fognak összpontosítani, és arra számítanak, hogy Rand kivárja a csata eredményét, mielőtt maga is lecsapna.

– Most? – kérdezte Nynaeve. A tekintete végigsiklott a barlang felé vezető keskeny, kövekkel borított ösvényen.

Rand bólintott, és elindult előre. A feltámadó szél korbácsolni kezdte a négy elszántan haladó alakot. Gondos megfontolás után választotta ki az öltözékét. Pontosan ugyanolyan hosszú tövisű hangával díszített ujjú, aranygémekkel ékesített gallérú, hímzett, piros kabátot választott, mint amilyet Moiraine javaslatára Fal Darában is kapott. A csipkés mellrészű, fehér inge a Folyóközben készült. A hátára Callandort erősítette, a derekáról pedig Laman kardja lógott. Nagyon régóta nem övezte fel magát ezzel a fegyverrel, ám most úgy tűnt, ez a helyénvaló választás.

A szilaj széllökések megpróbálták letaszítani a mélybe. Előrehajolva, elszántan haladt tovább. Miközben felfelé vonultak, megpróbált nem törődni az oldalába maró fájdalommal. Idefent az idő igen különös módon viselkedett. Úgy érezte, hogy napok óta gyalogolt felfelé, mielőtt elérték volna a barlang bejárata előtti lapos részt. Megfordult. A kezét a tátongó torok sziklájára helyezte. Végignézett a völgyön.

Úgy tűnt, mintha egész kevés, jelentéktelen nagyságú serege harcolt volna odalent. Képesek lesznek kellő ideig kitartani?

– Rand... – szólalt meg Nynaeve, és megragadta a karját. – Talán pihenned kellene.

Az ifjú lehajtotta a fejét, és megnézte, hogy mit bámul az egykori javasasszony. Rand oldalán ismét felszakadt a sebhely. Érezte, hogy a kibuggyanó vére belefolyt a csizmájába. Végigpatakzott az oldalán, a combján, a lábfején, és amikor arrébb lépett, véres lábnyomot hagyott maga után.

Vére a sziklákon...

Nynaeve a szája elé kapta a kezét.

– Az lesz, aminek lennie kell, Nynaeve – szólalt meg az ifjú. – Nem akadályozhatod meg. A próféciák egyetlen szóval sem említik, hogy esetleg életben maradhatnék. Ezt mindig is különösnek találtam. Te talán nem? Miért emlegetik a vért, és miért hallgatnak arról, ami utána történik.

Megrázta a fejét, aztán előhúzta Callandort a hátára erősített tartóból.

– Moiraine, Nynaeve megajándékoztok az erőtökkel, és összekapcsolódtok velem?

– Akarod, hogy az egyikünk irányítson? – kérdezte a kék ruhás nő habozva. – Mert akkor biztonságosan használhatnád az erőt.

– Nem számítok arra, hogy biztonságban leszünk – jegyezte meg Rand. – Kérlek, kapcsolódjunk össze!

A két nő összenézett. Ameddig az ifjú irányította a kört, az ellenség lecsaphatott rá, és ezzel akár meg is szerezhette a volna a kör irányítását. Nyilvánvaló volt, hogy egyiküknek sem tetszett a kérése. Rand egyáltalán nem volt biztos abban, hogy őszinte öröm töltötte-e el, amikor felfigyelt arra, hogy ez a két nőszemély mostanában már olyan jól kijött egymással. Sokkal inkább attól kellett volna tartania, hogy ezek itt esetleg összefognak ellene.

Ilyen gondolatok valamikor régen járhattak az elméjében, amikor minden egyszerűbb és könnyebb volt. Halványan elmosolyodott, de tudta, hogy ez a mosoly, csak a szájára korlátozódott. A szeme hideg maradt. Moiraine és Nynaeve a rendelkezésére bocsátotta az erejét. Ő pedig elfogadta az adományukat. Thom megcsókolta a feleségét, majd a két aes sedai és az ifjú szembefordult a barlang nyílásával. Odabent sötét lejtő vezetett a hegy gyökere felé. Odabent a lángoló verem minden másnál közelebb állt a Sötét Úr tömlöcéhez. Legalábbis a világ szemében.

A visszatérő napsugarak árnyékokat vetettek a barlang szájára. Széllökések rángatták, és a talpával jól érezte a vére melegét. Innen többé nem jövök ki élve – gondolta.

Ez már rég nem érdekelte. Nem a túlélés vágya vezérelte. Már jó ideje nem törődött azzal, hogy életben maradjon.

Alapos munkát akart végezni. Alapos munkát kellett végeznie. Megfelelő időben érkezett? Mindent eléggé gondosan megtervezett?

ITT AZ IDŐ. TEDD MEG, AMIT MEG KELL TENNED!

A hang olyan erővel szólalt meg, mintha földrengés rázta volna meg a tájat. Rand valósággal remegett a szavaktól. A felszólítás nem a levegőben zendült fel. Sokkal inkább úgy érezte, mintha egy lélek szólt volna egy másikhoz. Moiraine felhördült és tágra nyílt a szeme.

Rand nem lepődött meg. Egyszer már hallotta ezt a hangot, és most felismerte, hogy igazából számított is rá. Vagy legalábbis remélte, hogy meghallhatja.

– Köszönöm – suttogta, majd elindult, és belépett a Sötét Úr birodalmába. Véres lábnyomok jelezték az útját.

Huszonnegyedik fejezet

Aki nem törődik az előjelekkel

Fortuona, a seanchan birodalom császárnője gondosan figyelte, ahogy a férje kiadta a parancsokat a seregeiknek. Az egységek Ebou Darban, a palota előtt sorakoztak. Az uralkodónő egy rendkívül gazdagon díszített, hordozható trónszéken ült. A ragyogd bútordarab aljára rudakat erősítettek, így egy tucatnyi katona a vállára vehette, ha arrébb kellett vinni. A trón nem csupán tekintélyt sugárzott, de azt a látszatot keltette, hogy a rajta ülő személy valósággal megingathatatlan. Egy támadó orgyilkos jogosan feltételezhette volna, hogy a császárnő képtelen volna gyorsan elmenekülni, hiszen valósággal a trónjára préselte a lenyűgöző díszruha rengeteg selyme. Az öltözék mellrésze beborította a trón elülső felét, és hátul is leért egészen a földig. Az orgyilkosok persze igencsak meglepődtek volna, ha kiderül, hogy Fortuona egyetlen kézmozdulattal ki tud szabadulni az ünnepi öltözék szorításából!

– A Hollók Hercege megváltozott, legfenségesebb úrnőm – szólalt meg Beslan. – Ugyanakkor meg nem is. Már nem tudom, hogy mit gondoljak róla.

– Őt maga a Kerék küldte nekünk – válaszolta Fortuona. – Eldöntötted már, hogy mit teszel?

Beslan maga elé meredt. A szilaj fiatalembert gyakran elragadták az érzelmei, bár nem gyakrabban, mint a többi altarait. Ez a zabolátlan nemzet a birodalom értékes, új része lett, most, hogy végre sikerült őket kellőképpen megszelídíteni.

– Eleget teszek a javaslatnak – szólalt meg végül, és enyhén elpirult.

– Bölcs döntés – biccentett Fortuona.

– Álljon a trónod örökké! – válaszolta Beslan. – És tüdőd még sokáig fogadja be a levegőt, leghatalmasabb úrnőm!

Meghajolt és távozott. Azt tette, amit tennie kellett. Fortuona ugyan hadba vonulhatott, ám Beslanra várt a feladat, hogy irányítsa az itteni tartományokat. A fiatalember égett a vágytól, hogy részt vehessen a csatában, ám mostanra már megértette, hogy rá itt volt szükség.

Selucia elismerő bólintással nézett a távolodó főnemes után. Ebből még igen hasznos eszköz lehet, ahogy lassan elsajátítja a megfelelő önuralom művészetét – jelezte a kezével. Fortuona néma maradt. Selucia mozdulataiba egy ki nem mondott, egészen halvány, másodlagos üzenet is vegyült. A császárnő talán észre sem vette volna, ha nem ismerik egymást olyan régóta. Selucia szerint Beslan sokat fejlődött. Bezzeg valaki más...

Mat hangosan és kiadósan káromkodni kezdett. A seanchan főparancsnokok között állt. A felesége nem hallotta egészen pontosan, hogy mitől is öntötte el a pulykaméreg. Tényleg olyan jó ötlet volt hozzákötni magát ehhez a férfihoz?

Az előjelek útmutatását követtem – gondolta.

Észrevette, hogy a férje gyors pillantást vetett a trón felé, mielőtt tovább dühöngött volna. Igenis el fogja sajátítani az önmérséklet művészetét, ám a tanítás... fáradságos feladat lesz. Sokkal nehezebb, mint amilyen Beslan megdolgozása volt. Selucia legalább nem adott nyilvánosan hangot elítélő véleményének. Az ifjú nő most már Igazmondóként szolgálta az uralkodót. Fortuona úgy érezte, hogy Seluciát igencsak megviselte a két rangja. Talán szívesebben megmaradt volna Fortuona Hangjának. Megtörténhet persze, hogy az előjelek majd megmutatják a császárnőnek, hogy ki lenne alkalmasabb az Igazmondó tisztségére.

Tényleg végrehajtjuk azt, amiről beszélt? – mutogatta Selucia.

Zűrzavar uralkodik a világban, jelezte vissza a trón úrnője. Kitérő választ adott. Ebben a pillanatban semmi kedve nem volt ahhoz, hogy egyenesen megválaszolja a kérdéseket. Selucia majd kitalálja, hogy mit akart mondani.

A seanchanok általában az „aki éljen örökké” kifejezést használták, ha megemlítették az uralkodójukat. Néhányuk számára ez csupán egyszerű szófordulat vagy éppenséggel teljesen hétköznapi, komolyabb jelentés nélküli hűségnyilatkozat volt. Fortuona azonban úgy vélte, hogy a pár szóban sokkal komolyabb jelentés rejtőzik. Bennük van az egész birodalom ereje. A császárnő csak úgy maradhat életben, ha leleményes, erős és felettébb tehetséges. Csupán a legalkalmasabbak szolgáltak rá arra, hogy felülhessenek a Kristálytrónra. Ha valamelyik rokona vagy a főnemesek egyike, például Galgan képes volna meggyilkoltatni a jelenlegi uralkodónőt, akkor a halála a birodalom érdekét szolgálná. Hiszen aki hagyta magát meggyilkoltatni, az nyilvánvalóan alkalmatlan volt a vezetésre.

Aki éljen örökké! Aki legyen olyan erős, hogy örökké élhessen. Olyan erős, hogy győzelemre vezethessen minket. Fortuona rendet fog teremteni ebben a világban. Ez volt a célja.

Matrim elsétált a gyülekező csapatok előtt. Csupán tízhossznyi távolság választotta el a felesége trónjától. A birodalom főtábornokait megillető díszegyenruhát viselte. Mondjuk nem túl elegánsan. Nem törődött azzal, hogy az erős szövetszárnyak megroggyantak a csípőjén. A legmagasabb rangú főtiszteket azért öltöztették ilyen lenyűgözően elegáns ruhába, hogy az tekintélyt adjon a viselőjének. A tábornokok megfontolt eleganciával mozogva elérhették, hogy a drága ruha gondos szabású szárnyai tiszteletet parancsolón hullámozzanak körülöttük. Matrim viszont úgy nézett ki, mintha a döntő verseny előtt selyemszövetbe burkoltak volna egy versenylovat. A mozgásának igenis megvolt a maga eleganciája, ám ez cseppet sem illett ide, az uralkodó udvartartásába.

Az ifjú nyomában alacsonyabb rangú parancsnokok jöttek. Matrim elképesztette a Vért. Ez jó volt, mert így bizonytalanok maradtak. Az uralkodónő férje azonban felforgatta az udvar rendjét. Kiszámíthatatlanul viselkedett és folyamatosan semmibe vette a tekintélyt. A rendet jelképező Fortuona mégis hogyan lehetett a zűrzavart jelképező fiatalember felesége? Mégis hogyan képzelte ezt?

– De mi legyen a tengeri néppel, fenséges úr? – kérdezte Yulan tábornok, miközben Matrim mellé lépve megállt Fortuona előtt.

– Ne aggódj már annyira a fényverte tengeri nép miatt! – förmedt rá az ifjú. – Ha még egyszer ki mered mondani a nevüket, akkor a lábujjaid körménél fogva felakasztatlak az egyik rakenra, amivel repkedni szoktál, és elküldelek, mondjuk, Sharába.

Yulan mintha zavarba jött volna.

– Fenséged, én...

Elhallgatott, mert Mat már mással üvöltözött:

– Savara! A pikások mennek elöl, nem a lovasság, te kecskekergető idióta. Nem érdekel, hogy a lovasok azt hiszik, ők mindenhez jobban értenek. A lovasságnak csak ez jár a fejében! Mégis mit gondolsz magadról, mi vagy te? Egy feneette teari főúrnő? Ha nem fejezed be a nyavalygásodat, nagyon hamar búcsút mondhatsz a címednek.

Matrim dühöngve elindult a lovassági tiszt felé. Savara karba tett kézzel ült a nyeregben. Sötét arcára kiült a harag. Yulan közben továbbra is döbbenten toporgott.

– Hogy lehet valakit a lábujja körmeinél fogva felakasztani? – töprengett olyan halkan, hogy Fortuona éppen csak meghallotta a hangját. – Nem hinném, hogy az lehetséges. Kiszakadnának a lábujjai.

Fejcsóválva arrébb oldalgott.

Az oldalt álló Selucia keze mozgásba lendült. Figyelj, jön Galgan!

Fortuona elszántan kihúzta magát, amikor odaügetett Galgan hadseregtábornok. Fekete vértezetet viselt, nem pedig olyan díszegyenruhát, mint Mat. Nagyon jól állt neki a sötét páncél. A hatalmas termetű, szinte toronymagasnak tűnő tábornok az uralkodó legfőbb vetélytársának, és ezzel egyidejűleg legjelentősebb támogatójának számított. Természetesen bárkit vetélytársként kellett kezelnie, ha az eljutott erre a magas rangra. A dolgok már csak ilyenek voltak. Ez volt a helyénvaló.

Matrim persze sosem lesz a vetélytársa. A császárnő még mostanra sem tudott igazán megbarátkozni ezzel a felfedezéssel. Valahol a lelke legmélyén egy vékony, de távolról sem gyenge hangocska azt suttogta, hogy pontosan ezért a lehető leghamarabb végezni kellene a férjével. A Hollók Hercegének talán nem az volt a hagyományos feladata, hogy folyamatosan sakkban tartsa az uralkodónőt? A császári trón úrnője csak így lehetett erős. Sa'rabat shaiqeen nai baTaim pyast. Egy nő akkor a legtalálékonyabb, ha kést szegeznek a torkának. Ezt a bölcs közmondást Fortuona ük-ükanyjának, Varuotának tulajdonították.

Olyan szörnyű volna, ha meg kellene öletni Matrimet. Addig azonban még csak nem is gondolhatna ilyesmire, míg a szíve alatti nem hordja az ifjú gyermekét. Ha másként cselekedne, azzal semmibe venné az előjeleket. Hogy milyen különös férfiú volt a férje! Már számtalan alkalommal előfordult, azt gondolta róla, hogy kiismeri, mire kiderült, hogy minden esetben tévedett.

– Leghatalmasabb úrnőm! – szólalt meg Galgan. – Kis híján készen állunk.

– A Hollók Hercege elégedetlen a késlekedés miatt – válaszolta az ifjú nő. – Attól tart, hogy túl későn érünk ki a csatatérre.

– Ha a Hollók Hercege akár csak a legkisebb mértékben is értene a hadseregekhez és a csataterekhez, akkor megértené, hogy ilyen hatalmas haderő mozgatása igen komoly erőfeszítéseket igényel – felelte Galgan és a hanghordozása egyértelművé tette, hogy erősen kételkedett a fiatalember képességeiben.

Matrim megérkezéséig Galgan volt Fortuona után az elfoglalt területeken élő legmagasabb rangú főnemes. Érthető módon cseppet sem tetszett neki, hogy valaki átvette a helyét. Jelenleg persze még mindig ő volt a seregek főparancsnoka. Fortuona úgy vélte, ez a továbbiakban is így lesz helyénvaló. Aznap valamivel korábban a fővezér megkérdezte Mattől, szerinte hogyan kellene összegyűjteni a seregeiket, a fiatalember pedig ezt úgy értelmezte, hogy akkor őt most megbízták ezzel a nagy feladattal. A Hollók Hercege természetesen adhat parancsokat a csapatoknak. Ugyanakkor nem ő irányítja a hadműveleteket. Legalábbis nem teljes mértékben. Galgan egyetlen szavával megálljt parancsolhatna az ifjúnak.

Amire eddig nem került sor. Egyértelműnek tűnt, a fővezér kíváncsi arra, hogy mire megy Mat a parancsnoksággal. Most is összevont szemöldökkel figyelte a fiút. Nem egészen sikerült rájönnie arra, hogyan is illeszkedik a Hollók Hercege a döntéshozás rendszerébe. Fortuona mindeddig nem jelölte ki a férje pontos helyét.

Egy széllökés belemart a talajba. A földből valamilyen rágcsáló parányi koponyája bukkant elő. Felkavarodott a por. Ez bizony előjel volt a javából. Mostanában az uralkodónő egyre több ilyen jelet látott.

Az apró koponya természetesen veszélyre utalt. Mintha csak mély fűben kellett volna lépdelnie. A sűrűben loparok. lapultak, a mélységben pedig álcázott vermek várták az óvatlan közeledőt. Az Újjászületett Sárkány letérdelt a Kristálytrón elé, és ezt a létező legerősebb előjel, a barackfák virágzása kísérte.

Csapattestek vonultak el a trón előtt. A tisztek tökéletesen időzítve harsogták parancsaikat. Még a rakenek rikoltása is összhangban volt a menetelő léptek dobogásával. A császárnő haderejére kiszámíthatatlan háború várt, mégpedig olyan földeken, amiről alig tudott valamit. Itteni birtokai gyakorlatilag védtelenül maradnak és az élükön egy olyan külföldi áll majd, aki csupán nemrég esküdött hűséget a trónnak.

Milyen nagy változás. Fortuona döntései megrendíthetik az uralmát, de magát a birodalmat is. Matrim ezt képtelen volt megérteni.

Hívasd ide a társamat! – adta kézjelekkel Selucia tudtára. A kívülállók csak annyit láttak, hogy a császárnő a trónusa karfáját kopogtatta.

A Hang azonnal elküldött egy futárt. Mat nemsokára odavágtatott hozzájuk. Nem volt hajlandó elfogadni az ajándékba kapott új lovát. Erre mondjuk jó oka volt. A férje jobban értett a lovakhoz, mint a birodalom istállóinak legfőbb mestere. De hát akkori is! Pipi! Milyen ostoba név.

Fortuona felállt. A közelében állók azonnal meghajoltak. Galgan leszállt a nyeregből és letérdelt a földre. Mindenki más leborult a talajra. Ha ugyanis a császárnő feláll, azzal kinyilvánította, hogy most maga a Kristálytrón fog megszólalni.

– Vér és hamu! – mérgelődött Matrim. – Mit hajlong mindenki itt? Talán nincsen jobb dolgotok? Ha nem tudtok mihez kezdeni magatokkal, tőlem legalább tucatnyi feladatot kaphattok.

Fortuona a szeme sarkából jól látta, hogy Galgan elvigyorodott. A főtiszt úgy vélte, tudja, hogy az úrnő mit fog tenni. Hát tévedett.

– Ezennel felruházlak a Knotai névvel. Pusztulást hozol a birodalom ellenségeire. Mostantól kezdve az idők végezetéig Knotai lesz a neved. Kinyilvánítom mindenki előtt, hogy Knotai, a Hollók Hercege mostantól valamennyi seregünk Pálcahordozója. Tudja meg mindenki, hogy ez az akaratom.

Pálcahordozó. Ez a magas rang azt jelentette, hogy Galgan halála esetén a főparancsnokság azonnal átszáll Matre. Galgan már nem mosolygott. Mostantól kezdve állandóan résen kellett lennie, nehogy Mat hátba döfje és megkaparintsa az irányítást.

Fortuona visszaült.

– Knotai? – kérdezte Knotai.

A felesége gyilkos tekintete kis híján átdöfte. Legalább most az egyszer fognád be a szádat! – gondolta Fortuona. – Kérlek!

– Egészen jó kis név – biccentett Knotai, aztán megfordult a lovával és elügetett. Galgan nyeregbe szállt.

– Meg kell tanulnia térdelni – morogta egészen halkan, majd a sarkát a hátasa véknyába nyomta.

Szavaival persze jól meggondolt, jól megfontolt fegyelemsértés követett el. Galgan nem Fortuonának szánta tisztelettelen megjegyzését, hanem úgy tett, mintha csak magában motyogott volna. Ezt világosan jelezte azzal, hogy nem használta a Legfelségesebb úrnőm kifejezést.

Arcátlanság azonban így is éppen elég volt ahhoz, hogy Selucia halkan felmorduljon, és az ujjaival kérdést rajzoljon a levegőbe.

Nem – jelezte vissza a császárnő. – Szükségünk van rá.

Knotai szokás szerint még csak nem is sejtette, hogy milyen nagy dolgot tett a felesége. Fogalma sem volt a döntésben lévő veszélyekről. Galgan mostantól kénytelen lesz őt is bevonni a haditanácsba. A Pálcahordozót nem lehetett kihagyni a megbeszélésekből, mivel készen kellett állnia arra, hogy bármelyik pillanatban átvegye az irányítást. Galgannak oda kell figyelnie Knotai tanácsára, és a javaslatait bele kell dolgozni a haditervekbe.

A császárnő igen merész játékba kezdett. Remélte, hogy a hercege ismét tanújelét adja annak a váratlan, harctéri zsenialitásának, amivel annyira lenyűgözte Furyk Karedét.

Vakmerő voltál – jelezte Selucia. – De mi lesz, ha elbukik?

Nem fogunk elbukni – válaszolta Fortuona. – Hiszen ez az Utolsó Csata.

Knotait maga a Minta helyezte a lába elé. Valósággal az ölébe lökte. Az Újjászületett Sárkány jól látta és ki is mondta az igazságot. Fortuona uralma, a rend illúziója nem volt más, mint a csúcsára állított, kényes egyensúlyban lévő hatalmas sziklatömb. A birodalom éppen csak hogy működött. Olyan tartományok fölött lebegett a zászlaja, melyek nem ismerték a fegyelmet. Csupán a legnagyobb kockázatvállalás árán lehet rendet teremteni ebben a zűrzavarban.

Erősen remélte, hogy Selucia is így látja a helyzetet, és nem fogja a nyilvánosság előtt megvádolni, és az uralkodásra alkalmatlannak nyilvánítani az úrnőjét. Most már tényleg elkerülhetetlennek tűnt, hogy új Hangot találjon, vagy hogy valaki mást nevezzen ki Igazmondónak. Az udvarban bíráló hangok hallatszottak azért, hogy ugyanaz a személy töltötte be ezt a két fontos beosztást. Úgy vélték...

Knotai vágtatva érkezett vissza. Egy kézzel a fejére szorította a kalapját.

– Tuon!

Miért nem képes felfogni a neveket? – kérdezte Selucia vadul rángatózó ujjakkal. Az úrnője kis híján úgy érezte, hogy a mozdulatok egy hatalmas sóhajtás hangját is közvetítik.

– Knotai? – szólalt meg kegyesen. – Elém járulhatsz!

– A fenébe! Ennek örülök – csattant fel Knotai. – Főleg, hogy már itt állok előtted. Tuon, azonnal indulnunk kell. Visszajöttek a felderítők. Egwene serege bajban van.

Yulan vágtatva érkezett Knotai mögé. Levetette magát a nyeregből és azonnal leborult a földre.

– Kelj fel! – parancsolta a császárnő. – Igaz a hír?

– A marath'damanek serege súlyos vereséget szenvedett – jelentette Yulan. – A visszatérő Égi Öklök részletesen leírták, hogy mi történt. Ennek az amyrlinnek a csapatait szétzúzták. Visszavonulásuk igazából menekülés. Teljes a zűrzavar.

Galgant egy kicsivel arrébb megállította egy másik hírnök. Alighanem ugyanezt a hírt hozta. A tábornok a császárnő felé fordult.

– Mennünk kell, hogy elősegítsük Egwene visszavonulását! – követelte Knotai. – Nem tudom, hogy ki a Pálcahordozó, de az alapján, ahogy a többiek reagáltak a kinevezésemre, úgy vélem, hogy én irányíthatom a seregeket.

– Tévedsz – figyelmeztette Fortuona. – Te vagy a harmadik! Utánam. Galgan után.

– Akkor viszont rendeld el, hogy most azonnal induljunk – felelte Knotai. – Mennünk kell! Egwene seregét szétzúzzák.

– Hány marath'damane van ott? – kérdezte Fortuona.

– Szemmel tartottuk ezt a sereget – jelentette Yulan. – Több százan vannak. Aki megmaradt a Fehér Toronyból, az mind ott van. Teljesen kimerültek. Szétkergette őket ez az új erő, amit nem sikerült azonosítanunk.

– Tuon... – türelmetlenkedett Mat.

Hatalmas változás. Szóval akkor ezt jelentette a Sárkány előjele. Fortuona lecsaphat rájuk és megszerezheti magának azt a sok damanet. Százával verheti pórázra őket. Egy ilyen erőre támaszkodva odahaza Seanchanban szétzúzhatná azokat, akik ellenzik az uralmát.

Csak hát elérkezett az Utolsó Csata ideje. Az egész világ sora a döntésén múlik. Melyik döntés a helyes? Támogassa itt a kétségbeesetten küzdő marath'damanek seregét, vagy inkább a feltámadó esélyt kihasználva vonuljon vissza Seanchanba, erősítse meg odaát az uralmát, majd a birodalom seregeivel győzze le a trallokokat és az Árnyékot?

– A szavadat adtad! – figyelmeztette Knotai halkan.

– Aláírtam egy szerződést – felelte a császárnő. – Bármilyen szerződést meg lehet szegni. Főleg az uralkodónő tehet így.

– Lehetnek császárnők, akik képesek volnának erre – mondta Knotai. – De te nem vagy ilyen. Ugye? A Fényre, Tuon! A szavadat adtad neki!

Az egyik kezében a rendet tartotta. Valamit, amit jól ismert, amit fel tudott mérni. A másikban viszont a zűrzavart markolta. A zűrzavar nem volt más, mint az a félszemű férfi, aki személyesen ismerte Sasszárny Artúrt.

Fortuona talán nem éppen az előbb jelentette be Seluciának, hogy megbízik a hercegben?

– A császárnőt semmire sem kötelezik a papírra vetett szavak – jelentette ki. – Ebben az esetben azonban... Továbbra is fennáll az ok, ami miatt aláírtam azt a szerződést. Nagyon is valós ok. Megvédjük a világot a legsötétebb napok során. Gyökerestől irtjuk ki az Árnyékot. Galgan tábornok, harcba viszed csapatainkat, hogy megoltalmazzuk a marath'damanekat. Mivel szükségünk van támogatásukra, amikor az Árnyék ellen küzdünk.

Knotai fellélegzett.

– Remek. Yulan, Galgan, dolgozzuk ki a terveket! Hívjátok ide azt a némbert is! Tylee-t is. Úgy tűnik, hogy ő az egyetlen feneverte, rátermett tábornok errefelé. Nem szalma van a fejében és...

Már el is ügetett. Csak úgy záporoztak a parancsai, amelyeket igazából Galgannak kellett volna kiadnia. A tábornok a nyeregben ülve kiismerhetetlen arccal nézte az uralkodónőjét. Alighanem úgy vélte, hogy a császárnő súlyos hibát követett el. Csakhogy... Fortuona tudta, hogy az előjelek neki adtak igazat.

Azok a komor, vészjósló fekete felhők már túlságosan is régóta kísérték Lant. Annyira elege volt már abból, hogy minden napjára ráborult ez a sötét takaró. A felhők mintha a végtelenébe nyúltak volna minden irányban. A dübörgő mennydörgés egy hatalmas, éhező fenevad gyomrának korgására emlékeztette.

– Mintha ma lejjebb lennének ezek a felhők – szólalt meg a Mandarb oldalán léptető Andere. – A villámok leérnek a földig. Általában nincsenek ennyire lent.

Lan bólintott. A harcostársa nem tévedett. A felhők tényleg' elég fenyegető látványt nyújtottak. Nem mintha a látvány számított volna. Agelmar kiválasztotta az új csatateret. A hangosan dübörgő folyó megvédi majd a nyugati szárnyukat. A közeli hegyek kiváló magaslatul szolgálnak az íjászok számára. Lan és Andere most az egyik ilyen magaslat tetején várakoztak.

Szemben a trallokok felkészültek a támadásra. Nemsokára megindulnak majd. A közeli völgyekben már felsorakozott a nehézlovasság. Agelmar azért ott helyezte el őket, hogy oldalba támadhassák a rohamra lendülő trallokokat. A könnyűlovasság a hegyek mögött várakozott. Ha majd üt az óra, ők fogják biztosítani a nehézlovasság visszavonulását. Agelmar folyamatosan mérgelődött azért, hogy egyetlen pikásuk sem volt, pedig valójában éppen azért tudtak ilyen sikeresen visszavonulni az ellenség elől, mert a gyalogság nem lassította le a mozgásukat.

Nem mintha olyan sokat érne ez a nagy visszavonulás – gondolta Lan komoran, és alaposan megnézte magának a trallokok szinte végtelen tengerét. A követői nagyon gondosan választották meg az összes összecsapás helyszínét. Ezer ember élete árán újra és újra tízezrével ölték az ellenséget. Felperzselték Shienart, így az előrenyomuló trallokok nem találtak ételt. Mégis mintha semmilyen erőfeszítést sem tettek volna.

El fogják veszíteni ezt a küzdelmet. Persze sikerült lelassítaniuk a trallokokat, csak éppen nem a kellő mértékben. Nem nyertek elég időt. Nemsokára bezárul körülöttük a kelepce, és Lan serege elpusztul. Nem számíthatott arra, hogy Elayne segítséget küld. A királynő csapatai legalább ugyanolyan nehéz helyzetben voltak, mint az északiak.

Az ég még jobban elsötétül. Az egykori őrző azonnal felkapta a fejét. A felhők továbbra is a magasban lebegtek, ám most még jobban komorrá vált a színük. Sötét árnyék borult a tájra.

– Ó, hogy a fene enné meg! – káromkodott Andere, és maga is felnézett. – A Sötét Úr valahogy elnyelte a napot? Kénytelenek leszünk lámpások fényénél harcolni, pedig dél felé járhat az idő.

Lan tenyere a mellvértjére simult. A vértezet alatt ott lapult Nynaeve levele. Közvetlenül a szíve fölött. A Fényre! Remélem, az ő harca jobban alakul, mint az enyém. Kicsit korábban aznap a felesége és Rand alászálltak a Végzet Tárnájába.

A hadrendben álló fáradt fókuszálók levették tekintetüket a félelmetesen sötét égboltról, és fényeket küldtek a magasba. Erőfeszítésük nem segített ugyan túl sokat, de mégis több volt a semminél. A sötétség azonban nemsokára enyhülni kezdett. Visszatért a nappali világosság. Persze ez továbbra is ugyanolyan félhomályt jelentett, mint amilyenhez mostanában hozzászokhattak.

– Gyűjtsétek össze Malkier Nemes Őrségét! – parancsolta Lan. A védelmezői már egy ideje így hívták magukat. Az ősi időkben a malkieriek így nevezték a király harctéri őreit. Lan egyelőre nem tudott mihez kezdeni azzal a ténnyel, hogy a kandori Kaisel herceg is a malkieri testőrség tagjának tartotta magát.

Igazából az elpusztult ország seregében kevés olyan katona szolgált, akinek ereiben tisztán csörgedezett volna Malkier vére. A legtöbben megtiszteltetésnek vették, hogy Lan mellett szolgálhatnak. Persze egészen más a helyzet, ha egy főnemes, egy herceg teszi ugyanazt. Lan meg is kérdezte tőle és Kaisel kísérőitől, nem lesz-e bajuk abból, hogy egy külföldi uralkodónak tesznek hűségesküt. Még akkor is, ha ez az uralkodó az országuk legjobb barátjának számított.

Válaszul csupán ezt kapta:

– Ebben a háborúban Malkier jelképezi a Határvidéket, dai shan.

A közelben villám cikázott. A mennydörgés ökölcsapásként zúdult Lan mellére. Mandar éppen csak hogy a füle botját mozdította. A csatamén kezdett hozzászokni az ilyen zajokhoz. A Nemes Őrség tagjai a királyuk köré gyűltek, Andere pedig a magasba emelte Lan zászlaját. Hozzáerősítette a nyergéhez, mert így használni tudta a kardját, miközben a zászlót tartotta.

Megérkeztek Agelmar parancsai. Lan és a hívei nemsokára a küzdelem kellős közepén lesznek majd. Amikor a trallokok rohamra lendülnek, a nehézlovasság rázúdul a két szárnyukra, hogy megállítsák az előretörő ellenséget. Lan egysége viszont szemtől szemben csap össze a bestiákkal.

Ahogy azt Malkier ura akarta. Agelmar jobban ismerte annál, hogy megpróbálta volna megkímélni a veszélyektől. A malkieri lovasság a hegyek lába előtt, a síkság középső részét fogja tartani. Erőfeszítéseik következtében annyira lelassul a szörnyfajzatok támadása, hogy az íjászok újabb és újabb sortüzet zúdíthatnak a trallokok hátába. A portyázók nagy részét tartalékba helyezték. Nekik kell megakadályozni, hogy az ellenség megkerülje az emberek jobbszárnyát. A balszárny miatt nem kellett aggódniuk. A folyó természetes akadályként elzárta a trallokok útját. Jó volt a terv. Feltéve, hogy bármilyen terv is érhet valamit, ha az ellenség sokszoros túlerőben van. Agelmar nem követett el újabb hibákat. Legalábbis Lan egyre sem figyelt fel. A fővezér ugyan egyre többet panaszkodott nyugtalan álmok miatt, ám figyelembe véve, hogy milyen szörnyű megpróbáltatásokon mentek keresztül és hogy ki ellen harcolnak, Lant igazából az nyugtalanította volna, ha a seregek fővezére nem álmodott volna halálról és vérrontásról.

A trallokok mozgásba lendültek.

– Előre! – kiáltotta Lan, és körülötte felzendült a trombiták érces hangja. Aláfestésül az égbolt mennydörgése szolgált.

Kis távolságra Cairhien falai előtt Elayne Holdárnyék nyergében ülve végiglépdelt az arcvonal előtt. A sereg Bashere haditervének megfelelően helyezkedett el, ám az aranyhajú nő még így is aggódott.

Pedig nem mindennapi teljesítmény állt a hátuk mögött. Erőltetett menetben elindultak a folyón felfelé, hogy az országúton hamarabb érjenek Cairhienbe, mint a trallok horda. A csapatokat a főváros északi oldalán helyezték el, hogy megállítsák az abból az irányból érkező árnyfattyak seregét. Kicsit lejjebb viszont a folyó partján hagyta a sárkányok egy részét és egy századnyi íjászt, hogy megakadályozzák a trallokok átkelését. Ha az ellenfél olyan nagy erőt vet be az átkelés kierőszakolására, hogy reménytelen az ellenállás, akkor a védők sietve visszavonulnak északra.

Csupán egyetlen lehetőségük maradt. Először legyőzik az első trallok sereget, majd megfordulnak és szembeszállnak a hátulról közeledővel. A Vérség tagjai alig álltak a lábukon. Elayne-nek rengetek Kapura volt szüksége a csapatok mozgatásához. Ez viszont azt jelentette, hogy a következő összecsapás során nem számíthatott a fókuszálókra. Már annak is örülhetett, ha a holtfáradt nők képesek lesznek apró Kapukat nyitni Mayene-be, hogy eljuttassák a sebesülteket az istápolyba.

A királynő serege egy kicsivel nagyobb volt, mint az ellenségé, de az emberei mostanra már kimerültek. Hiába töltött el mindenkit mérhetetlen feszültség a közeledő csata miatt, néhányan megpróbáltak a fegyverükre támaszkodva már a hadrendben állva is aludni. A pikák hegye megingott és előredőlt. Még azoknak is vöröslött a szemük, akik egyenes háttal álltak. Szerencsére még mindig itt voltak Aludra sárkányai. Be kell érniük ennyivel.

Elayne nem aludt az előző éjszaka. Egész idő alatt azon törte a fejét, hogy mit mondjon az embereinek. Olyasmit akart mondani, aminek lesz is valódi jelentése. Mégis milyen szavakkal lehetne lelket önteni a harcosokba, amikor minden véget ér?

A lovát az andori katonák vonala előtt állította meg. A megfelelő fonatok majd eljuttatják szavait a sereg minden egységéhez. Elayne meglepődve látta, hogy néhány aiel közelebb jött, mert hallani akarták a mondanivalóját. Nem igazán gondolta volna, hogy a puszta gyermekeit akár csak a legcsekélyebb mértékben is érdekelnék egy vízföldi királynő szavai.

Kinyitotta a száját, de abban a pillanatban kialudt a nap.

Elayne megdermedt. Döbbenten felnézett a magasba. A fejük fölül félrehúzódtak a felhők. Ez gyakran megtörtént a királynő közelében. Arra számított, hogy ezt a csatát derült égbolt alatt, napfényben vívhatják meg. A felhők azért szoktak távozni, mert Elayne kötésén keresztül megérezték Randet.

A nap még mindig sütött odafent, de valami eltakarta. Egy tömör és sötét alakzat került elé.

A katonák kivétel nélkül a magasba néztek. Ujjal mutogattak a sötétre. A Fényre! Kis híján Elayne is remegni kezdett.

Meghallotta a jajveszékelést. A kétségbeesés, a rémület, a félelem kiáltásait. Összeszedte minden önuralmát, és előbbre léptetett a lovával.

– Ez az a hely, ahol megígérem nektek, győzni fogunk – jelentette ki, és az Egyetlen Hatalom messzire vitte a szavait. A hangját az egész csatatéren lehetett hallani. – Ez az a hely, ahol ígéretet teszek nektek arra, hogy nem ér véget a világ. Arra, hogy feléled a táj. Eljött a nap, amikor megígérem, hogy vissza fog térni a fény. Megmarad a remény és tovább élünk.

Elhallgatott. A hadsereg mögött rengetegen álltak a városfal tetején. Gyerekek, nők és idős emberek. Konyhakésekkel és forró vízzel teli fazekakkal fegyverezték fel őket. Ezzel fognak védekezni, ha a trallokok megsemmisítik a sereget, és megtámadják a várost. Olyan sietve álltak hadrendbe, hogy csak rövid üzenetet küldhettek a városba. Cairhien védelmére alig maradt katona. A falak tetején álló apró alakok most lekuporodtak, mert megrettentette őket az égbolton eluralkodó sötétség.

A vastag városfalak hamis reménnyel kecsegtettek. Nem sokat értek, ha az ellenséges seregben Rémurak is közeledtek. Elayne tudta, a lehető leggyorsabban szét kellett vernie az ellenséget. Nem bújhatott el a falak mögé és nem várhatta ki, hogy a délről érkező szörnyfajzatok megerősítsék mostam ellenségeit.

– Arra számítotok, hogy bizonyossággal szolgálok? – harsant fel újra a királynő hangja. – Ne számítsatok erre, mert nem tehetem. Nem ígérem meg, hogy megmaradnak ezek a földek. Nem ígérem meg, hogy a Fény fog győzni. Ha ezt tenném, akkor megfosztanálak benneteket a felelősség érzésétől. Mert a mai napon eleget teszünk a kötelezettségünknek! Itt fogjuk a vérünket ontani. Azért jöttünk ide, hogy harcoljunk. A világ akkor pusztul el, ha meghátrálunk a küzdelem elől! Az Árnyék legyőzi a Fényt. A mai napon nem tehetek üres ígéreteket. De itt van a vérünk! A vérünk tűzként lobog az ereinkben. Ma ez a láng fog hajtani minket. Legyőzzük az Árnyékot!

Megfordította a lovát. A katonák most már nem a fenti sötétséget bámulták, hanem a királynőjüket. Elayne fényből szőtt oszlopot. A ragyogás a magasba szökkent, az égbolt irányába. Már mindenki őt nézte.

– Vérünk hordozza a szenvedélyünket! – üvöltötte teli torokból. – Nagyon sokan csak arról beszélnek, hogy védekeznünk kell. Nem érhetjük be puszta védekezéssel! Megmutatjuk nekik a haragunkat, a dühünket. Gyűlöljük őket azért, amit elkövettek. Nem érjük be azzal, hogy csak ellenállunk. Ma pusztítanunk kell.

Vérünk hordozza a hazánkat! Ez a föld itt a miénk és mi ragaszkodunk hozzá! Atyáink kedvéért és az anyáink kedvéért. A gyermekeink kedvéért.

Vérünk hordozza az életünket! Azért jöttünk ide, hogy feláldozzuk. Messze innen, a világ távoli tájain meghátrálnak a seregek. Mi nem fogunk visszavonulni. Azért vagyunk itt, hogy a vérünket ontsuk. Hogy támadás közben haljunk meg. Nem fogunk itt vesztegelni, semmiképpen!

Ha azt akarjuk, hogy újra ragyogjon a Fény akkor meg kell gyújtanunk a saját Fényünket! Mert a Fény a miénk, és elsöpörjük az Árnyékot. Ő próbál meg halálra rémíteni minket. Már az első kardcsapás előtt meg akarja nyerni ezt a csatát. Hát nem szerezzük meg neki ezt az örömet! Szétzúzzuk ezt a sereget itt, előttünk. Utána pedig megsemmisítjük azt is, ami hátulról közeledik. Azután meg a vérünk eljut a többiekhez is. Azokhoz, akik harcolnak. A vérünk, az életünk, a tüzünk és a szenvedélyünk. Mert most már a győzelem vár ránk és a Fény!

Egész egyszerűen fogalma sem lehetett arról, miként fognak a hívei erre a beszédre reagálni. Annak idején elolvasta az összes híres harctéri szónoklatot. Mindenekelőtt azokat tanulmányozta alaposan, amelyet Andor egykori királynői intéztek a követőikhez. Kislánykorában azt képzelte, hogy a katonák tapsolni és kiabálni fognak. Ugyanúgy köszöntik a királynőjüket, ahogy egy züllött útszéli kocsmában lelkesednek a mutatványos szereplése után.

Ehelyett a harcosai némán a magasba emelték a fegyverüket. Előhúzták a kardjukat és a magasba emelték a pikáikat. A szálfegyverek nyele utána hangos dörrenéssel nekicsapódott a talajnak. Az aielek ugyan ujjongani kezdtek, ám az andoriak csupán határozott elszántsággal néztek a királynőjükre. Elayne szavai miatt nem lelkesedés, hanem elszántság töltötte meg az emberei lelkét. Úgy tűnt, hogy ez volt a megfelelő, őszinte érzelem. Semmibe vették az égboltot elfoglaló sötétséget, és inkább a nagy feladatukra összpontosítottak.

Birgitte odaléptetett a királynője mellé.

– Egészen jó kis beszéd volt, Elayne. Mikor változtattad meg?

Elayne elvörösödött. Eszébe jutott az a rendkívül nagy gonddal megírt szónoklat, amit nemcsak kívülről megtanult, de féltucatnyi alkalommal fel is mondott Birgittének. Igazi irodalmi mesterművet alkotott. Csak úgy hemzsegtek benne a letűnt korok nagy királynőitől vett idézetek és utalások.

Csak hát tökéletesen megfeledkezett róla, amikor a sötétség eltakarta a napot. Amit mondott, azt ott helyben rögtönözte.

– Gyerünk! – szólalt meg a királynő, és hátrapillantott a válla fölött. A trallok sereg lassan felsorakozott előttük. – Ideje, hogy a helyemre álljak.

– A helyedre állj? – méltatlankodott Birgitte. – Úgy érted, itt az ideje annak, hogy visszamenj a parancsnoki sátorba?

– Eszem ágában sincsen visszamenni – vágta rá Elayne, és megfordította Holdárnyékot.

– Vér és fényverte hamu! Dehogynem mész vissza! Én...

– Birgitte! – csattant fel a királynő. – Én vagyok a parancsnok, te pedig a katonám. Engedelmeskedni fogsz!

A szőke harcos úgy tántorodott hátra, mintha arcul ütötték volna.

– A parancsnoki sátor Bashere-é – folytatta Elayne. – Ebben a seregben már alig maradt használható fókuszáló. Én vagyok az egyik legerősebb. Inkább vágjanak négyfelé, mint hogy tétlenül szemléljem a csatát. Legalább annyit érek, mint ezer katona ezen a csatatéren.

– De hát a gyerekek...

– Még akkor is ragaszkodnék a küzdelemhez, ha Min nem látta volna előre a jövőt. Mit gondolsz, a katonáknak a gyermekei talán nincsenek életveszélyben? Sok gyerek éppenséggel most is ott áll fent a városfalon! Ha mi itt elbukunk, akkor őket lemészárolják. Nem, semmiképpen sem vagyok hajlandó arra, hogy elbújjak a veszély elől. És nem, nem fogok hátramenni, hogy ott várjam ki a csata végét. Ha pedig azt hiszed, hogy őrzőként az a kötelességed, hogy megállíts, akkor ebben a pillanatban elmetszem kettőnk között azt a fényverte kötést, és átadlak valaki másnak! Nem fogok az Utolsó Csata idején egy hintóban ücsörögve kecsketejet inni!

Birgitte elnémult, és Elayne a kötésen át érezte, hogy a szőke nő mélységesen megdöbbent.

– A Fényre! – szólalt meg végül az őrző. – Nem foglak megállítani. De legalább azt ígérd meg, hogy az első nyílzáporok idejére kicsit hátrébb mész. Sokkal többet ér, ha majd akkor segítesz, ha már meggyengültek a vonalak.

Elayne hagyta, hogy Birgitte és a testőrök kicsivel hátrébb vezessék arra a hegyoldalra, ahol Aludra sárkányai is állomásoztak. Talmanes, Aludra és a fegyverek személyzete lényegesen nagyobb izgalommal és lelkesedéssel várakozott, mint a közönséges katonák. Ők is kimerültek mostanra, ám az erdei harcok során meg a visszavonulás idején nem igazán tudták megmutatni, hogy mire képesek. Ez a csata azzal kecsegtette őket, hogy övék lesz a dicsőség.

A királynő még sosem látott olyan összetett haditervet, amit Bashere kidolgozott. A hadsereg legnagyobb része a várostól északra, közel egymérföldnyi távolságban helyezkedett el. A városfalakat itt még mindig a külváros romjai övezték. Az arcvonal keleten kezdődött, az Alguenya partján. Végigfutott az alacsony, lankás hegyek oldalán egészen a síkságra néző Jangai-kapu felé. Katonák álltak az illuminátorok egykori székházának romjai előtt is.

A gyalogság tömbjeit félhold alakban helyezték el a sereg többi része előtt. Elsősorban andoriak, cairhiniek, de jó pár ghealdani és fehérköpeny is várakozott ott. A gyalogság mögötti hegy tetején a sárkányok hat százada várt bevetésre.

A trallokok csak azután juthatnának el a város falaihoz, hogy legyőzték ezt a sereget. A Vörös Kéz lovasságát Estean irányította az egyik szárnyon, míg Mayene szárnyas őrei a másik oldalt fedezték. A lovasság maradék részét tartalékba helyezték.

Elayne türelmesen várakozott. Figyelemmel követte a trallokok felkészülését. Leginkább attól tartott, hogy az ellenség nem tesz semmit. Az lett volna a legszörnyűbb, ha bevárják az Árnyék másik hadseregének érkezését, és a dél felől közeledő trallokokkal egy időben támadják meg Elayne-t. Szerencsére ennek csekély volt az esélye. Ez a sereg alighanem azt a parancsot kapta, hogy foglalja el a fővárost, és a szörnyfajzatok mindenáron végre akarták hajtani az utasításokat.

Bashere felderítői arról számoltak be, hogy a másik sereg még mindig több mint egynapi járóföldre lehetett. Ha egész éjjel minden erejüket megfeszítve menetelnek, akkor is csak holnap reggel érnek ide. Ennyi idejük volt arra, hogy legyőzzék ezt az északi sereget.

Gyertek már! – gondolta a királynő. – Mozogjatok!

A trallokok végre megindultak. Bashere és a királynő arra számítottak, hogy a megszokott módszerüket fogják alkalmazni Túlerőben lévő seregük elszánt rohammal próbálja meg megtörni az ellenséget. Valóban a trallokok ma is egyetlen rettentő tömegben lendültek támadásba. El akarták söpörni maguk elől a védőket, szét akarták zúzni a vonalaikat.

Elayne katonái elszánt arccal várakoztak. Tudták, hogy mi fog történni. Felhangzott a sárkányok bömbölése. Minden egyes dörrenés olyan volt, mintha egy adott időpontban rengeteg pöröly csapása zúdult volna a talajra. Elayne legalább jó százhossznyi távolságra állt a fegyverektől, és mégis legszívesebben befogta volna a fülét. A sárkányok fölött kavargó, fehér fellegek borították be az eget.

Az első néhány lövés túl rövidre sikerült. Aludra és az emberei azonban ezek segítségével határozták meg a pontos távolságot. Ettől kezdve a tojások a trallokok között vágódtak be. Szétszaggatták a soraikat és megcsonkított tetemeket szórtak szét a levegőben. Letépett testrészek ezrei záporoztak a borvörös talajra. Elayne életében először megijedt ezektől a fegyverektől.

A Fényre! Birgittének teljesen igaza van – gondolta, és elképzelte, hogy mi történne azzal a hadsereggel, ami megpróbálna megrohanni egy sárkányokkal felszerelt erődítményt. Egy hagyományos eszközökkel megvívott háborúban a harcos legalább abban az egy dologban bízhatott, hogy minden ügyességét összeszedve csupán egy másik emberrel kell összemérni az erejét. Kard a kard ellen. Már a trallokok is éppen eléggé szörnyű ellenfelek voltak. Mit éreznek majd azok az emberek, akiknek ilyenfajta tűzözön ellen kell rohamra indulniuk?

Gondoskodni fogunk arról, hogy ez ne történhessen meg – bizonygatta magának. Randnek annyira igaza volt, amikor békét kényszerített a világra.

A sárkányosok nagyon jó kiképzésben részesültek. Elképesztő gyorsasággal töltötték újra a fegyvereiket. Mindegyik fegyver háromszor is tudott lőni, mire a trallokok nekizúdulhattak volna a harcvonalnak. Elayne nem figyelte a kilőtt nyílvesszők záporát. Túlságosan lekötötték a sárkányok. Most viszont felfigyelt arra, hogy a csapatai egy részét beborították a fekete tollazatú nyílvesszők, és számos helyen feküdtek vérző emberek.

A trallokok rázúdultak az első sorban álló számszeríjasokra és pikásokra. Ezek már elkezdtek visszavonulni, hogy helyet adjanak az alabárdosoknak. Ha csak lehetett, trallokok ellen senki sem használt kardot vagy buzogányt. Legalábbis a gyalogság nem.

– Induljunk! – szólalt meg a királynő, és előreléptetett a lovával.

Birgitte a nyomába eredt. A kötés révén pontosan lehetett érezni az őrző vonakodó beletörődését. A tartalékos egységek között leléptettek a hegy lábához és belevetették magukat a küzdelembe.

Rodel Ituralde már nem is nagyon emlékezett arra, hogy milyen érzés, ha egy parancsnoknak elegendő létszámú csapatok állnak a rendelkezésére.

Igen régóta nem lehetett része abban az élményben, hogy harcosok egész légióit és több zászlóaljnyi íjászt vethessen harcba. Ez alkalommal a katonái nem tántorogtak az éhségtől. A közelben Gyógyítók, kézművesek és remek kovácsok várakoztak, hogy éjszakáról éjszakára meggyógyítsák a sebesülteket és kijavítsák a felszerelésüket. Valóságos csodának tűnt, hogy minden kívánságának megpróbáltak eleget tenni. Nem számított, hogy milyen eszement dologra volt is szüksége. A segítői megkeresték és odahozták a színe elé. Gyakran még egy óra sem telt el az után, hogy megfogalmazta a kérését!

Ennek ellenére veszíteni fog. Számtalan ellenséggel nézett farkasszemet. Többtucatnyi Rémúr és ráadásul néhány Kitaszított ellen kellett küzdenie. Ebből a halálos völgyből nem nyílott kiút. Megpróbálta megszerezni a Sötét Úr birodalmának legértékesebb drágakövét. Azt a helyet, amire az ellenség hatalmát alapozták. Magát a fekete hegyet. Most meg ráadásul még a nap is kihunyt, bár az aes sedaiok azt mondták, hogy ez csak átmeneti állapot.

Ituralde nagyot pöfékelt a pipájával, miközben végigügetett a völggyel észak felől határos hegy gerincén. Hát igen. Veszíteni fog. A rendelkezésére álló hatalmas erő azonban lehetővé teszi, hogy nagyszerű küzdelemben bukjon el. Egészen addig haladt a gerinc mentén, míg el nem jutott a Thakan'dar egyetlen bejáratát jelentő, szűk szakasz fölé magasodó sziklára. Az Átokföldek szívében meghúzódó völgy keletről haladt nyugat felé. Shayol Ghul a nyugati végében tört az égre, míg a bejárat a túloldalon, keleten nyílott. Ide fel, a magasba csak órákon át tartó, igen nagy erőfeszítéssel járó hegymászással lehetett volna feljutni. Feltéve persze, ha valakinek nem voltak Kapui, mert akkor csak át kellett bújni egyen. Nagyon hasznosak ezek a Kapuk. Így már sokkal egyszerűbb volt ellenőrizni a védelmi vonalakat.

Shayol Ghul kapuja mintha csak egy sziklába vésett jókora folyosó lett volna. Kelet felől egész egyszerűen nem lehetett volna feljutni a tetejére. Kivéve persze, ha valaki Kapukat használ. Egy olyan átjáróval a hadvezér könnyedén eljut legfelülre, hogy fentről szemlélje meg a szűk völgyet. Ez a rész csupán olyan széles volt, hogy ötven szorosan egymás mellett álló harcossal el lehet zárni. Tökéletes hely a védelemre. Ezenkívül idefent íjászokat helyezhet el, akik fentről nyílzáport zúdíthatnak a szorosba bemerészkedő ellenségre.

A nap végre előbukkant a fenti feketeség felől. Olyan volt a színe, mint az olvadófélben lévő acélnak. Ezek szerint az aes sedaioknak mégiscsak igazuk volt. Persze azok a kavargó, fekete viharfelhők azonnal támadásba lendültek. Mintha fel akarták volna zabálni az egész égboltot.

Mivel Shayol Ghul az Átokföldön feküdt, így a levegő olyan hideg volt, hogy Ituralde kénytelen volt vastag gyapjúból szőtt, téli köpenyt viselni. A lehelete fehér párafelhőt alkotott a szája előtt. A völgy különben is ködbe borult, bár ez a gomolygás nem volt olyan sűrű, mint akkor, amikor még működtek a kovácsok tűzhelyei.

Hátat fordított a völgy bejáratának, és elindult visszafelé abba az irányba, ahonnan a társai jöttek. A szélkeresők és a tengeri nép más magas rangú tagjai hosszú kabátot viseltek. Ezeket – természetesen elképesztően jutányos áron – közvetlenül azelőtt szerezték, hogy eljöttek volna északra. A kabátok alól itt-ott kilátszott ragyogó színű öltözékük. Az ilyen színfoltok meg az arcukon viselt rengeteg ékszer látszólag éles ellentétben álltak az egyszerű barna kabátokkal.

Ituralde domaniként számtalan alkalommal tárgyalt már a tengeri nép gyermekeivel. Ha a csatatéren is olyan félelmetes elszántsággal küzdenek, mint a piactéren vagy a tárgyalóasztal mellett, akkor a jelenlétük igencsak örömteli segítséget jelenthet. A hajósok ragaszkodtak ahhoz, hogy feljöjjenek ide a hegygerincre, mert alaposan meg akarták nézni maguknak lent a völgyet és a bevezető utat.

Legelöl maga a Hajók Úrnője, Zaida din Parede Feketeszárny állt. Az alacsony, sötét bőrű asszonyság rövidre nyírt fekete hajába szürke csíkok keveredtek.

– Üzenetet küldtek számodra a szélkeresők, Rodel Ituralde – szólalt meg. – Megkezdődött a támadás.

– A támadás?

– A Végviharok hozója – bólintott Zaida, és felnézett az égre, ahol valósággal forrongtak és kavarogtak a sötét fellegek. – Minden viharok atyja elpusztítana minket a haragja erejével.

– Az embereid képesek lesznek ellenállni neki, igaz?

– A szélkeresők már szembeszálltak vele felhasználva a Viharok Táljának erejét – felelte Zaida. – Ha nem így tettek volna, ő már rég elpusztított volna mindannyiunkat a viharok tombolásával.

Az idős asszonyság még mindig az égboltot bámulta, akárcsak számos kísérője. A domani hadurat a tengeri nép nagyjából száz gyermeke kísérte el. Meg persze a szélkeresők. A legnagyobb részük az ellátó egységekben szolgált. Nyílvesszőket, élelmiszert és más alapvető fontosságú készleteket szállított a négy harctérre. Rendkívül nagy érdeklődést tanúsítottak a gőzszekerek iránt, amivel igencsak sikerült meglepniük Ituraldét. Azok a tákolmányok nem értek annyit, mint két jó igásló.

– Szembeszállunk a Sötét Úrral. Széllökésre széllökés a válaszunk – folytatta Zaida. – Dalok fognak szólni erről a napról.

Visszafordult Ituralde felé.

– Meg kell védened a Coramoort – jelentette ki szigorúan, mintha csak összeszidta volna a fővezért.

– Teszem a dolgomat – biccentett Ituralde, és folytatta az útját. – Ti meg tegyétek a tieteket.

– Ezt az alkut már rég megkötöttük, Rodel Ituralde! – kiáltotta a nő a távozó után.

A főparancsnok biccentett és továbbügetett a hegygerincen. Az ideállított őrök tisztelegtek, amikor ellépdelt mellettük. Már persze az aielek kivételével. Jó pár aiel is szolgált idefent, ahol kihasználhatták az íjaik erejét. A teariek nagy részét viszont lent helyezte el. Ott sokkal többet érnek pikáikkal és a különféle szálfegyvereikkel. Ők zárják majd el Shayol Ghul bejáratát.

Valahol a messzeségben megszólalt egy aiel kürt. Az egyik felderítőjük lehetett az. A trallokok behatoltak a szorosba. Éppen ideje volt.

Vágtában elindult visszafelé, a völgy peremén. Nemsokára felzárkózott mögé a többi parancsnok és Alsalam király is. Amikor odaértek arra az őrhelyre, amelyet megtett a saját megfigyelőhelyének, Ituralde elővette a messzelátóját. Innen sokmérföldnyi távolságban beláthatta a völgyet.

Árnyék mozgott a szorosban. Néhány szívdobbanásnyi idővel később már ki is tudta venni az őrjöngve támadásba lendülő trallok hordák elővédjét. Egy pillanatra mintha csak újra Maradonban állt volna. Ahogy tehetetlenül nézte a legjobb katonái halálát. Egymás után elhullottak az emberei. Az ellenség lerohanta a hegyi erődöket, majd beverekedte magát a nagyváros utcáira. A falat is felrobbantotta.

Ituralde minden egyes alkalommal kétségbeesett elszántsággal küzdött. Annyit megölt közülük, ahányat csak bírt. Olyan volt, mint a kétségbeesetten üvöltő férfi, aki vadul ütlegelte az acsarkodó farkasokat, miközben darabokra szaggatták a fenevadak. Csak abban reménykedhetett, hogy legalább egy bestiát magával visz a végső sötétségbe.

A kezében tartott távcső remegni kezdett. A hadvezér összeszedte magát és visszatért a jelenbe, az adott csatatérre. Úgy érezte, mintha az egész élete elveszített csaták sorozatából állt volna. Ez persze nem múlt el nyomtalanul. Éjszakánként hallotta a közeledő trallokokat. Ahogy szuszogva szimatoltak. A kockaköveken csattanó patájuk hangját. Maradon emlékei kísértették.

– Nyugalom, öreg barátom! – szólalt meg Alsalam király, és a hadúr mellé léptetett. Annyira megnyugtató volt a hangja. Még a legelkeseredettebb vitázókat is képes volt lecsendesíteni. Ituralde biztosra vette, hogy Arad Doman kalmárjai pontosan ezért választották Alsalamot. A kereskedelem és a háború csataterein gyakran elszabadultak az indulatok. A domaniak szerint ez a két dolog nagyon is közel állt egymáshoz. Alsalam azonban... Ő még azt a dühöngő kalmárt is meg tudta nyugtatni, akinek éppen az előbb nyelte el egész flottáját a tenger.

Ituralde némán bólintott. Meg kellett védenie ezt a völgyet. Csakis erre a harcra összpontosíthatott. Meg fogja tartani a szorost, nem engedi, hogy a trallokok áttörjék a védelmét és lerohanják Thakan'dar völgyét. Égjen meg a Fényben, de akár hónapokon keresztül is tartani fogja a bejáratot, ha az Újjászületett Sárkánynak annyi időre lenne szüksége. Ha esetleg itt veszítene, akkor azzal értelmét veszítené az összes többi csata. Azok is, ahol a bajtársai harcoltak ebben a pillanatban, de az egész emberi nem összes erőfeszítése is. Itt az ideje annak, hogy megmutassa, mennyit is ér valójában. Foggal-körömmel fog kapaszkodni minden egyes kődarabkába. Az ellenállás minden egyes pillanata döntő fontosságú lehet Rand al'Thor számára. Lehet, hogy pontosan arra a rövidke időre van szüksége.

– Figyelmeztessétek az embereket odalent, hogy tartsák a soraikat! – szólalt meg, és újra belenézett a távcsőbe. – Készítsék elő a fatörzseket!

Segédtisztjei azonnal továbbadták a parancsokat. Kapukon keresztül a futárok azonnal eljutottak a megfelelő alegységekhez. Közben folyamatosan közeledett a trallokok iszonyú hadereje. A szörnyszülöttek elképesztő méretű kardokat, fűrészes pengéjű alabárdokat vagy hosszú nyélre erősített, kampós lándzsákat markoltak, amivel a lovasokat akarták lerángatni a nyeregből. Miközben hangos üvöltéssel végigrohantak a szoroson, a magasból újra és újra villámok csaptak a földbe.

Először a fatörzseket – gondolta Ituralde.

Amikor a trallokok elérték a szoros közepét, a kétoldalt lesben álló aielek elvágták az olajjal átitatott fatörzseket tartó köteleket. A nagyvilág erdeiben olyan sok kiszáradt fát találtak, hogy a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül rengeteget ide lehetett hozni a Kapukon át. Meggyújtották a fatörzseket.

A lángoló gerendák százai lavinaként zúdultak le a szoros két oldaláról. Valósággal belemartak a trallokok tömegébe. Tovaterjedt a tűz. Lángra lobbant a sikoltozó bestiák bundája. A szűk átjáró vinnyogással, vijjogással, bömböléssel telt meg. Minden szörnyfajzat annak megfelelő kétségbeesett hangot adott ki magából, amilyen állatra a feje emlékeztetett. Ituralde a szeméhez emelte a karcsú fémcsövet és egy pillanatra mélységes elégedettség fogta el.

Ez meglepte. A múltban sohasem töltötte el elégedettséggel, ha az ellenfelei halálát látta. Persze, természetesen örült annak, ha bevált a terve. Világos, teljesen őszintén felfogta, hogy gondosan megtervezve hadmozdulatait, el akarta pusztítani az ellenséget, miközben megőrizte a saját emberei életét. Csak hát gyilkolás közben a legcsekélyebb boldogság sem fogta el. Minél tovább háborúskodik valaki, annál jobban felismeri, hogy mennyire hasonlít a tulajdon ellenfelére. A zászlók ugyan változtak, de a sorokban álló egyszerű katonák mintha mindig ugyanazok lettek volna. Természetesen szerettek volna győzni, ám ennél sokkal jobban érdekelte őket az, hogy egyszer jóllakhassanak, legyen hol aludniuk, és esetleg olyan csizmát húzhassanak a lábukra, amibe a lyukakon át nem folyt be a víz.

Most viszont más volt a helyzet. Ituralde azt akarta, hogy ezek a szörnyfajzatok elpusztuljanak. Erre vágyott. Ha nem léteztek volna trallokok, akkor nem kellett volna elviselnie Maradon minden szörnyűségét. Ha nem léteztek volna, akkor most nem remegne a keze, miután meghallotta a hadikürtök rikoltását. Tönkretették.

Cserébe ő is tönkreteszi őket.

A trallokok csak a legnagyobb merészség árán tudtak átgázolni a lángoló fatörzsek halmain. Sokan közülük kigyulladtak. A myrddraalok vad korbácsütésekkel próbálták meg mozgásra kényszeríteni a szörnyfajzatokat. Jó páran nem akartak menni, hanem megpróbálták felfalni az elesettek húsát. Őrjöngő éhség fogta el őket megérezve az összeégett tetemek bűzét. A trallokok számára ez a szag olyasmi lehetett, mint az embereknek a frissen sült kenyér illata.

Az enyészek továbbhajtották az árnyfattyakat. A trallokok azonban nemsokára belefutottak Ituralde következő védművébe. Nem volt éppenséggel egyszerű dolog kitalálni, hogy mivel lehet majd lelassítani a támadásukat. A puszta kősziklába nem lehetett karókat beásni és az árkok kivésése is lehetetlen vállalkozásnak tűnt feltéve, ha az ember nem akarta halálra dolgoztatni a fókuszálóit. Földből és szikladarabokból persze emelhettek volna alacsony sáncokat. Csak hát a hatalmas termetű trallokokat az ilyen kőhalmok sokkal csekélyebb mértékben lassították volna le, mint az embereket. Ezenfelül pedig a rengeteg kő és föld megmozgatása miatt át kellett volna vezényelni ide a völgybe az igazi erődítményeket kialakító munkások jelentős részét. Ituralde már fiatalkorában megtanulta, hogy ha védekezni kényszerül az ember, akkor a lehető legerősebb erődítményekre van szüksége. A saját csapatai tovább megmaradnak, és az ellenfél képtelen lesz lendületes támadásokat indítani.

Végül egészen egyszerű megoldást találtak. A földi szedret.

Eszébe jutott, hogy annak idején ez a gaz valósággal elborította Arad Domanban a termőföldeket. Ituralde apja gazdaember volt, aki állandóan panaszkodott a sűrű bozótos hatalmas tövisei miatt. Ebben a sötét korszakban szinte mindenből hiány volt, kivéve az elhalt növényeket. Ráadásul éppen elegendő szorgos kéz várta a hadba hívó parancsot. A Sárkány hívásának engedelmeskedve, ezrek gyülekeztek a táborhelyeken. A sárkányhívek jelentős részét azonban semmire sem lehetett volna használni a csatamezőn.

Ennek ellenére eljön majd a pillanat, amikor őket is harcba küldi. Mindeddig viszont csupán egyetlen emberpróbáló feladatot bízott rájuk. Nekiestek a hatalmas, tövises bokroknak és kivágták őket. A szorosban húsz láb vastag, nyolc láb magas sáncokat építettek belőlük. Szíjakkal, kötelekkel erősítették egymáshoz a bokrokat. A tövises bálákat könnyű volt a helyükre tenni. Sokkal kisebb erőfeszítéssel járt a mozgatásuk, mintha kőtömböket vagy földet szállítottak volna. Ha azonban kellő mennyiségben felhalmozták őket, még a trallokok sem tudták volna csak úgy erőből félresöpörni az útjukból. A szörnyszülöttek élcsapata nekizúdult az akadálynak. Nekiveselkedtek és megpróbálták félrelökni. Válaszul tízujjnyi hosszúságú tövisek martak a kezükbe. A hátul haladó szörnyfajzatok viszont nyomultak volna tovább előre. A tövisek áldozatai ekkor őrjöngve megfordultak és nekiugrottak azoknak, akik hátulról taszítgatták őket.

A torlódás miatt az árnyfattyak seregének legnagyobb része elakadt a szorosban. Ki voltak szolgáltatva Ituralde kényére-kedvére.

Ő pedig nem kegyelmezett a szörnyszülötteknek.

Jelt adott, és a mellette álló asha'man – Awlsten azok közé tartozott, akik már Maradonban is Ituralde alatt szolgáltak – ragyogó vörös fényt lövellt az égre. A szoros két oldalán még több aiel bukkant elő. Jókora szikladarabokat és újabb lángoló fatörzseket zúdítottak a csapdába esett árnyfattyakra. A gyilkos lavinát nyilak és kisebb kődarabok követték. Aki csak lőni vagy dobni tudott, az mind megtámadta a lent szorongókat.

A támadás nagy részére valamivel lejjebb, a szoros közepén került sor, ahol a trallokok legnagyobb része szorongott. Ennek következtében az ellenséges erők közel fele megpróbált visszavonulni, hogy kihátráljon a szűk helyről. A megrekedtek másik fele viszont úgy gondolta, hogy előretörve kerülhet ki a halálos csapdából. Ezek ekkor éppenséggel a saját bajtársaikat préselték bele a tövisekbe.

Némelyik trallok pajzsot tartott a mancsában. Megpróbáltak védekezni a halálos zápor ellen. Néhány helyen ezek egymás mellé álltak. A fejük fölé emelt pajzsokból tetőt akartak kialakítani, Ituralde fókuszálói azonban azonnal lecsaptak rájuk. Szétzúzták az alakzatukat.

A hadúr nem állíthatott ide túl sok fókuszálót. A legtöbbjük hátul volt a völgyben. Kapukat nyitva elősegítették, hogy a készletek megérkezzenek vagy az ellenség fókuszálóira figyeltek. Már két alkalommal is összecsaptak a Rémurakkal. Az elhárító osztagokat Aviendha és Cadsuane sedai irányította.

A trallokok közül néhányan megpróbálták nyilaikkal eltalálni a szoros védőit a magasban. Egyre több szörnyszülött veszítette az életét, amikor az árnyfattyak megpróbálták keresztülverekedni magukat a tövises akadályon. Nagyon lassan haladtak.

Ituralde kihűlő testtel, lélekben is remegve figyelte, ahogy a myrddraalok rohamra ösztökélték a trallokokat. A meglendülő, áradat nekipréselte a töviseknek azokat, akik éppen az akadályok elhárításával foglalkoztak. Összetaposták a felnyársalt holttesteket.

Ekkor már olyan mennyiségű vér ömlött ki a sziklás talajra, hogy a sötétvörös patak miatt csúszkálni kezdtek a trallokok. Szörnyű nyomásuk azonban valósággal a töviscsapdának préselte elpusztult társaik tetemét. A tövisek így már nem jelentettek veszélyt. Öt- vagy hatsornyi szörnyszülött folytatta a támadást.

Még így is egy jó órába beletelt, míg átjutottak az akadályon. Sok ezer tetem hevert mögöttük a sziklákon. Ekkor pillantották meg a második tüskés védművet. Ez vastagabb és magasabb volt az előzőnél. Ituralde összesen hét ilyen sáncot alakított ki a szorosban. A második volt a leghatalmasabb. A félelmetes építmény pontosan azt a hatást váltotta ki, amire számított. Meglátva a szörnyűséget, az elöl haladó trallokok egész egyszerűen megtorpantak és megpróbáltak elmenekülni.

Még rettenetesebb zűrzavar támadt. A hátsó sorokban közeledő szörnyszülöttek hangosan üvöltve, hörögve tolakodtak volna előre. Az elöl állók viszont hangos vicsorgással, vagy vijjogással kaszabolták a töviseket. Néhányan magatehetetlenül ácsorogtak. Közben pedig felülről szüntelenül hullott a nyilak, a sziklák és a lángoló fatörzsek halálos zápora.

– Gyönyörű! – suttogta Alsalam.

Ituralde azon kapta magát, hogy már nem is remeg a keze. Leengedte a nézőcsövet.

– Mehetünk.

– Még nem ért véget a csata – tiltakozott a király.

– De igen – válaszolta a hadúr, és elfordult. – Egyelőre véget ért.

Mintha csak ez lett volna a végszó, a háta mögött megtört a trallokok serege. Ezt egyértelművé tette a zajuk. Kelet felé menekültek, igyekeztek eltávolodni a völgytől.

A mai csatát mi nyertük – gondolta Ituralde. Holnap újra támadnak. Akkor majd jobban felkészülnek. Az elöl haladóknál több pajzs lesz. Megfelelő fegyvereket hoznak, hogy szétzúzzák az akadályokat.

De akkor is vérezni fognak. Ömleni fog a vérük.

Erről majd ő gondoskodik.

Huszonötödik fejezet

Gyors töredékek

Siuan mélyen, megkönnyebbülten fellélegzett, amikor a lángoló tekintetű amyrlin kilépett a Kapun és elindult a tábor belseje fele. Doesine, Saerin és számos más Ülnök kísérte.

A nők nyomában Bryne sietett át az átjárón. Odament Siuanhoz.

– Miről döntöttetek? – kérdezte az aes sedai.

– Egyelőre kitartunk – válaszolta a hadúr. – Ez Elayne parancsa és az amyrlin egyetért vele.

– Az ellenség túlerőben van! – figyelmeztette Siuan.

– Akárcsak az összes frontszakaszon – felelte nyugat felé pillantva a férfi.

Az elmúlt néhány nap során a sharaiak még nagyobb erőket vontak össze. A harcvonalukat nagyjából egy, vagy kétmérföldnyi távolságban alakították ki. Egwene a Kandor és Arafel határát jelentő, széles folyónak vetette a hátát.

Az Árnyék egyelőre nem indított mindent elsöprő támadást. Csupán Kapukon keresztül lecsapó rohamosztagokkal zaklatta a védőket, miközben kivárta, hogy odaérjen hozzájuk a lassabban haladó trallokok serege. Sajnálatos módon mostanra már ezek a szörnyfattyak is ideértek. Egwene erői ugyan ismét visszavonulhattak volna a Kapukon át, csak hát Siuan is belátta, hogy ezzel nem sokra mennének. Előbb vagy utóbb meg kell mérkőzniük ezzel az ellenséggel.

Bryne azért ezt a területet választotta ki, mert itt, Kandor délkeleti csücskében némi előnnyel fordulhattak volna szembe az ellenséggel. Persze nem volt túl nagy ez az előny. A Kandor keleti határán, északról dél felé tartó folyó igen mély volt. A gázló azonban csupán negyedmérföldnyire feküdt az ország déli határai mentén, kelet-nyugati irányba húzódó hegyek lábától. Az Árnyék serege kénytelen lesz megtámadni a gázlót, ha át akar kelni Arafelbe. Bryne ezen a helyen és a folyó felé magasodó hegyek tetején helyezte el a csapatait. Így egyszerre két irányból tud lecsapni az ellenségre. Ha nagyon előnytelenné válik a helyzetük, akkor a gázlón át visszavonulhatnak Arafel területére. A széles folyó megnehezíti a trallokok előrenyomulását. A csatatér nem szolgált túl sok előnnyel, de a háború zűrzavarában az ilyen kedvező apróságokat is tudni kellett értékelni.

A folyótól nyugatra, a síkságon az Árnyék hadrendbe állította a sharaiakat és a trallok seregeket. Mindkét tömb egyszerre indult meg a szorongatott helyzetben lévő aes sedaiok és a Bryne parancsnoksága alatt álló csapatok felé.

Egwene szemlét tartott a táborban. Micsoda megkönnyebbülés volt, hogy az amyrlin életben maradt. A Fényre! Siuan persze megjósolta, de akkor is... A Fényre! Annyira jó volt újra látni Egwene arcát.

Feltéve, hogy az a női alak valóban az volt, akinek mondta magát. Az amyrlin most először tért vissza a táborba a korábbi megpróbáltatás óta. Titkos helyeken azonban már többször is találkozott az Ülnökökkel. Siuannak eddig nem nyílt alkalma arra, hogy négyszemközt beszéljen az ifjú nővel.

– Egwene al'Vere! – kiáltotta most az amyrlin után. – Mondd meg, hogy hol találkoztunk először!

A többiek Siuanra néztek. Felháborította őket az arcátlansága. Egwene azonban mintha megértette volna a kérdés okát.

– Fal Darában – válaszolta. – A Levegő fonatával kötöttél gúzsba, amikor elindultunk onnan lefelé a folyón. Ezzel mutattad meg, hogyan lehet használni az Egyetlen Hatalmat. Sosem felejtettem el ezt a leckét.

Siuan ismét fellélegzett. Most már tényleg elfoghatta a megkönnyebbülés. Amikor sor került Egwene megleckéztetésére, csupán maga a lány és Nynaeve utazott azon a hajón. Sajnos azonban Siuan beszámolt az eseményről Sheriamnek, a novíciák úrnőjének. Akiről kiderült, hogy a Fekete ajah tagja. Ennek ellenére úgy vélte, hogy valóban maga Egwene állt előtte. Egy nő arcvonásait viszonylag egyszerűen lehetett utánozni, ám sokkal nagyobb nehézségekkel járt, ha valakiből megpróbálták volna kifacsarni az emlékeit.

Nem feledkezett meg arról sem, hogy a visszatérő szemébe nézzen. Hallotta a szóbeszédet arról, ami a Fekete Toronyban történt. Myrelle beszámolt azokról a dolgokról, amik az új őrzőivel történtek. A szörnyűségről.

A férfiak arról beszéltek, hogy észre lehet venni a változást. Siuan egész biztosan rájönne, ha Egwene átalakult volna. Legalábbis ezt remélte.

Mert, ha nem lehet felfedezni – gondolta –, akkor az ügyünk máris elbukott. Ugyanúgy meg kell bíznia az amyrlinben, ahogy azt korábban is oly sokszor tette.

– Hívjátok össze az aes sedaiokat! – jelentette ki Egwene. – Bryne parancsnok, tudod, hogy mit kell tenned. Addig tartjuk a folyót, amíg elviselhetetlenné nem válnak a veszteségeik...

Elakadt a hangja.

– Ezek meg mióta vannak itt?

Siuan felpillantott a magasban elszálló raken felderítőkre.

– Egész reggel. De hát ott van nálad a levele.

– Az a fényverte fickó! – mérgelődött Egwene. Az Újjászületett Sárkány igencsak rövid üzenetét Min Farshaw hozta el.

A seanchanok harcba szállnak az Árnyékkal. A hírnök nem igazán tudta megmagyarázni, hogy Rand miért küldte ide. Bryne ennek ellenére azonnal munkára fogta. Min írnokként besegített a szállásmestereknek.

– Megbízol az Újjászületett Sárkány szavában? Már ami a seanchanokat illeti, anyám? – kérdezte Saerin.

– Nem tudom – felelte Egwene. – Ennek ellenére álljunk hadrendbe, ám közben fél szemmel figyeljünk ezekre a szárnyas dögökre, nehogy megtámadjanak minket.

Amikor Rand belépett a barlangba, valami megváltozott a levegőben. A Sötét Úr csupán most figyelt fel a közelségére. Meglepődött. A tőr elvégezte a rá kiszabott szerepet.

Rand haladt elöl. Nynaeve bal kéz felől, Moiraine pedig a jobbján követte. A szűk tárna lefelé vezetett. Nemsokára már olyan mélyen jártak, mint amilyen magasságban az előbb odakint elindultak felfelé. Rand jól emlékezett erre az útra. Nem a saját emlékeit idézte fel. Egy másik korra emlékezett.

Úgy tűnt, mintha a barlang megpróbálta volna elnyelni az érkezőket. Mintha azt akarta volna, hogy bekerüljenek a lenti tüzek közé. Ahogy haladtak, egyre jobban lejjebb ereszkedett a mennyezet. Fűrészes agyarakra emlékeztető cseppkövek próbálták meg megnehezíteni az utat. Egyre jobban belógtak a három ember elé. A sziklák azonban mozdulatlanok maradtak. A barlang valójában nem kezdett el fokozatosan szűkülni. A változás azonnali volt. Az egyik pillanatban még volt elég hely, a következőben viszont már nem.

A hatalmas állkapocs lassan összezáródott az áldozata körül. Rand feje megérintette egy cseppkő hegyét, Nynaeve pedig meggörnyedt, a magasba nézett és halkan káromkodni kezdett.

– Hát nem – szólalt meg Rand, és megállt. – Nem fogok térden állva eléd járulni, Shai'tan.

A tárna megremegett. A sötét mélyéből mintha valami a magasba zúdult volna. Az ifjú mozdulatlanul tűrte a rá nehezedő nyomást. Így érezhette magát egy összetett szerkezet elakadt fogaskereke. Körülötte mintha az összes alkatrész azért erőlködött volna, hogy mozgásban tartsa az óra mutatóit. Rand azonban kitartott.

A sziklák megremegtek, aztán hátrébb húzódtak. Rand elindult. Kifújta a levegőt, amikor némiképpen csökkent a rá nehezedő nyomás. Most már nem lehetett félbeszakítani, amibe belevágott. Ha lelassulna, azzal egyformán próbára tenné saját magát és a Sötét Urat is. Az ellenfele ugyanúgy része volt ennek az elkerülhetetlen küzdelemnek, mint ő maga. Bár a Sötét Úr nem a Minta része volt, a Minta mégis hatást gyakorolt rá.

Ahol az előbb Rand megállt, ott most parányi vértócsa látszott a sziklán.

Igyekeznem kell – gondolta. – Nem engedhetem meg azt, hogy elvérezzek, mielőtt véget érne a küzdelem.

A talaj ismét megremegett.

– Így igaz – suttogta az ifjú. – Azért jöttem, hogy leszámoljak veled. Nem én vagyok a mészárszékre vezetett bárány, Shai'tan. Ma a vadász vagyok.

A talaj remegése mintha csak kacagás lett volna, bizarr nevetés. Rand nem törődött Moiraine aggódó pillantásával. A nő ott lépdelt mellette.

Továbbmentek lefelé. Az ifjú elméjében ekkor különös, kellemetlen érzés támadt. A kötés azt mutatta, hogy az egyik nő bajba került. Talán Elayne? Aviendha? Nem tudta megmondani. Ez a különös, önmagából kifordult hely eltorzította a kötést is. Másként haladt az idő, mint odakint. Azt sem érezte, hogy hol vannak a párjai. Abban viszont biztos volt, hogy az egyikük szenved.

Vicsorogni kezdett, és megszaporázta a lépteit. Ha a Sötét Úr lecsapott a kedveseire... Nem kellett volna itt már világosabbnak lennie? A barlangban csupán Callandor izzott. Rand a kardon keresztül engedte magába a saidint.

– Hol vannak a tüzek? – kérdezte, és a hangja visszhangokat vetett. – Az ösvény végét jelző olvadt kő tava?

– Azok a tüzek kialudtak, Lews Therin – hallatszott egy hang a sötétből.

Rand megtorpant, majd előbbre lépett. Maga elé tartotta Callandort. A fegyver fénye megvilágította a fél térdre ereszkedő alakot. A férfi lehajtotta a fejét, és kivont kardjának a hegye megpihent a földön.

Mögötte pedig... a semmi. Feketeség.

– Rand! – figyelmeztette Moiraine, és megérintette a karját. – A Sötét Úr nekifeszül a bilincseinek. Ne érintsd meg azt a feketeséget!

A térdelő alak felállt és megfordult. Moridin most már ismerős arcát megvilágította Callandor izzása. Mellette egy gubó feküdt a földön. Rand egész egyszerűen nem tudta másnak nevezni azt a valamit. Pontosan olyan volt, mint amilyet átváltozás közben némelyik rovar hagyott maga után. Az alakja azonban egy emberre hasonlított. Nem volt szeme. Talán az egyik myrddraal!

Moridin a pillantásával követte Rand tekintetét.

– A gazdámnak többé már nincs szüksége erre a bábura – szólalt meg. A szeme fehérjében saa táncolt. Remegő, őrült, eleven életerő lángolt a tekintetében. – Belőle született az, ami a hátam mögött fekszik.

– Semmi nincs a hátad mögött.

Moridin az arcához emelt karddal tisztelgett.

– Pontosan.

A szeme szinte tökéletesen fekete volt.

Rand intésére Moiraine és Nynaeve néhány lépésnyivel hátrébb maradt. Ő maga viszont mozgásba lendült.

– Párbajozni akarsz? Itt? Most? Elan, te is tudod, hogy elkerülhetetlen, amire készülök. Semmi értelme sincs, hogy lelassíts.

– Semmi értelme, Lews Therin? – kacagott fel Moridin. – Hacsak egy kicsivel is legyengítetek, nem lesz attól sokkal egyszerűbb a gazdám dolga? Hát nem. Nagyon is úgy vélem, hogy kifejezetten ide kell állnom eléd. És mi van akkor, ha én győzök? Egyáltalán nem biztos, hogy tiéd a diadal. Soha nem volt az. Én nyerek újra, Lews Therin...

– Még mindig félreállhatsz az utamból – folytatta Rand, és magasba emelte Callandort. A fénye megvillant Moridin fekete acélból kovácsolt kardján. – Ahogy a győzelmem sem bizonyos, ugyanúgy a te bukásod sem. Állj félre! Most az egyszer hozd meg azt a döntést, amiről pontosan tudod, hogy meg kellene tenned.

Moridin nevetni kezdett – Komolyan most könyörögsz azért, hogy visszatérjek a Fénybe? Nekem megígérték, hogy kihunyhatok. Végre nem marad belőlem semmi. Megsemmisülhet minden, ami csak vagyok. Eljön a vég. Ezt nem orozhatod el előlem, Lews Therin! A síromra mondom, hogy nem hagyom!

A Kitaszított kardja megvillant, ahogy Moridin támadásba lendült.

Lan „A cseresznyevirág szirma megcsókolja a tavat” mozdulatával csapott le az ellenfelére. Nem volt éppen könnyű végrehajtani, mivel ezt a vágást nem azért fejlesztették ki, hogy nyeregben ülő harcos alkalmazza. A kard belemart a trallok torkába. Csupán kétujjnyira mélyedt a szörnyszülött bőrébe. Ez is éppen elég volt ahhoz, hogy az undorító vére valóságos szökőkútként törjön a magasba. A bikafejű szörnyszülött elejtette a kampós botját. A nyakához kapott, és hörögve félig felüvöltött, félig feljajdult.

Lan hátrébb táncoltatta Mandarbot, amikor felbukkant a második trallok is. Megpördült és levágta a fenevad kezét. A trallok megtántorodott a csapás miatt, közben pedig Andere hátulról ledöfte.

Odaléptetett Mandarb mellé. Egy pillanatra elhalkult a csatazaj, így Lan jól hallotta a barátja zihálását. Mióta harcoltak itt a küzdelem szívében? Úgy érezte, hogy ólomsúlyú karja mindjárt leszakad a válláról.

Még a Véres Hó ideje sem volt ennyire szörnyű.

– Lan! – üvöltötte Andere. – Még mindig jönnek!

A hadúr bólintott, aztán hátrébb léptetett Mandarbbal oda, ahol néhány trallok bukkant elő a tetemek közül. Ezek is kampós lándzsát tartottak a kezükben. A szörnyszülöttek előszeretettel használták ezt a fegyvert. Pontosan tudták, hogy a földön harcoló ember nem olyan veszélyes, mint a lovas harcos. Ennek ellenére Lanban feltámadt a gyanú, hogy az ellenség esetleg élve akarja elfogni.

Kivárta, hogy a trallokok lemásszanak a hullahegyről. Amikor a szörnyfajzatok támadásba lendültek, a Nemes Őrség két tagja is felbukkant, hogy elterelje a figyelmüket. A trallokok Lanra vetették magukat. A harcos közéjük ugratott, vágott, megpördült, vágott és kettémetszette mindkét lándzsa nyelét.

A trallokok azonban habozás nélkül igyekeztek megragadni, hogy lerángassák a nyeregből. Nagyon is jól érezte bűzlő leheletüket, miközben torkon szúrta az egyiket. Hogy mennyire lelassult mostanra! Remélte, hogy Andere készen áll a segítségre.

A társa lova szinte helyből ugratott vágtába. Páncélozott szügye belezúdult a második trallokba. A bestia a földre zuhant. A két lovas testőr hosszú nyelű bárdjával agyonverte.

Mind a kettőjüket vér borította. Akárcsak Andere-t. Akárcsak magát Lant is. Nem is igazán emlékezett vissza arra, mikor sebesült meg a combján. Halálosan elfáradt. Ebben az állapotban már nem harcolhatott.

– Visszavonulás! – szólalt meg vonakodva. – Itt az ideje, hogy valaki más legyen a lándzsánk hegye.

Lan és az emberei a nehézlovasság támadó hullámának a csúcsán harcoltak. A háromszög alakú formáció mélyen belemart a trallokok tömbjébe, és oldalra szorította a bestiákat, hogy könnyebb legyen a szárnyak felől támadó bajtársaik dolga.

A többiek bólintottak, és a vezérük jól érezte a harcosokból áradó megkönnyebbülést, amikor elindult visszafelé az ötvenvalahány nemes őrével. Miközben visszavonultak, egy shienari osztag vette át a helyüket. Lan megtisztította a kardját, majd a hüvelyébe dugta. A magasból villám cikázott alá. Ma tényleg mintha sokkal alacsonyabban lettek volna a felhők. Úgy tűnt, mintha egy hatalmas tenyér próbálta volna meg a sárba préselni a lassan haldokló embereket.

A közelben egymás után több villám is belecsapott a földbe. Lan élesen elfordult Mandarbbal. A mai nap folyamán többször is látott villámokat, de ezek gyanúsan közel voltak egymáshoz. Érezte a füst szagát.

– Rémurak? – kérdezte Andere.

Lan bólintott és keresni kezdte a támadóikat. Csupán a harcoló emberek vonalait láthatta. A trallokok kavargó tömege szilaj hullámokban áradt. Fel kell menniük valamilyen magaslatra.

Lan az egyik domb felé mutatott. Mozgásra ösztökélte a csatamént. Az utóvéd tagjai mozdulatlanul figyelték a visszavonulást. Felemelt kézzel és hangos „dai shan” kiáltással üdvözölték. Az ő vértezetüket is vér borította. A nap folyamán mindenki harcolt már az arcvonalban. A tartalék csupán átmenetileg pihenhetett meg.

Mandarb felügetett a hegyre. Lan megveregette a nyakát, leszállt a nyeregből és odaállt a ló mellé. Innen a csúcsról jobban láthatta a csata alakulását. A trallokok sötét tengerébe mintha ezüstösen csillogó, színes tövisek martak volna. A határvidéki seregek.

Nagyon sokan voltak. Ismét felbukkantak az irdatlan tákolmányaik tetején álló Rémurak is. A harctéren végiggördülő szerkezeteket trallokok tucatjai húzták. A fókuszálóknak látniuk kellett, hogy kire csapjanak le. Lan összeszorította a száját, amikor villámcsapások serege zúdult a kandoriakra. A robbanások magasba dobták a holttesteket és szétszaggatták a bátor harcosok vonalait.

Lan saját fókuszálói visszavágtak. Villámmal és tűzzel sújtottak le a közeledő trallokokra, mert meg akarták akadályozni, hogy átgázoljanak a határvidékiek soraiban tátongó résen. Nem bírják sokáig ezt a küzdelmet. Sokkal kevesebb aes sedai és asha'man harcolt itt, mint ahány Rémurat küldött az Árnyék.

– A Fényre! – kiáltotta Kaisel herceg, és megállította a lovát Lan mellett. – Dai shan, ha elég rést szakítanak a sorainkba...

– Jönnek a tartalékok. Ott! – vágott a szavába Andere. A harcos még mindig nyeregben ült. Lan kénytelen volt előbbre lépni, hogy megnézze, mire is mutatott a társa. Egy jókora shienari osztag vágtatott a villámcsapásoktól megtizedelt harcvonal felé.

– Meg abból az irányból is! – kiáltotta Kaisel, és kelet felé mutatott. Az arafeli lovasság ugyanabba az irányba igyekezett. A két seregrész csúnyán összekeveredett, miközben egyszerre próbálták meg elzárni a rést.

A villámok ekkor már a Rémurak emelvényeire csaptak le. Remek! Narishma és Merise azt a parancsot kapták, hogy lesben állva várják a Rémurak érkezését. Ha felbukkannak, próbálják megölni őket. Azzal talán összezavarhatják az ellenséget. Lan ezért inkább most valami másra összpontosított.

– Miért vetettek be két tartalékos egységet is arra, hogy elzárjanak egy rést? Azok külön-külön is elég erősek lettek volna a feladat elvégzésére. Mivel túl sokan jöttek, így megzavarták egymást. Hiba történt?

Visszaült Mandarb nyergébe. Nem szívesen kényszerítette ilyen rövid pihenő után mozgásra a lovát. Ellenőriznie kellett a tévedés okát.

A farkasálomban Perrin és Gaul megálltak a völgy peremén húzódó sziklaszirten. A túlsó oldalon egy hegyet láttak a messzeségben. A bérc fölött valósággal örvénylő táncot jártak a fekete felhők. A sötét őrjöngés azonban nem érintette meg a hegy csúcsát.

A szél megpróbálta cafatokra hasítani a völgyet. Perrin kénytelen volt létrehozni a nyugalom szigetét saját maga és Gaul körül. Elhárította a repülő törmeléket. A mélyben időnként elővillantak egy borzalmas csata jelei. A farkasálomban néhány pillanatra aielek, trallokok és páncélt viselő emberek bukkantak fel. Mintha csak kavargó füst alkotta volna a testüket. Meglendítették a fegyverüket, de már el is tűntek. Katonák ezreit mutatta a látomás.

Az álomban rengeteg farkas várakozott ezen a helyen. Mire várhattak? Nem tudták elmagyarázni Perrinnek. Rand nevét ismerték. Árnyékölőnek hívták. Talán azért voltak itt, hogy tanúi legyenek annak, amit Rand tenni fog.

– Perrin? – kérdezte Gaul.

– Végre megérkezett ide – válaszolta halkan a barátja. – Alászállt a végzet tárnájába.

A küzdelem során eljön az a pillanat, amikor Randnek szüksége lesz Perrin segítségére. Sajnos azonban a barátja nem várhatta ki itt a döntő pillanat eljövetelét. Volt még néhány fontos elintéznivalója. Gaul társaságában, a farkasok segítségével Cairhien közelében találták meg Graendalt. Néhány emberrel beszélt, amikor azok álmodtak. Talán a seregekben rejtőzködő árnybarátokkal?

Előtte pedig kikémlelte Bashere álmait, gondolta a szakállas ifjú. Legalábbis ezt állította Lanfear. Egy cseppet sem bízott abban a nőszemélyben.

Szóval akkor az előbb megtalálták Graendalt. Perrin már le akart csapni rá, amikor az a némber hirtelen semmivé foszlott. Mivel tudta, miként lehet valakit követni a farkasálomban, ezért elmozdulva erre a helyre követték a menekülőt. Thakan'darba.

A nő szaga azonban váratlanul eltűnt a völgy közepén. Visszatérhetett az ébren lévők világába. Perrin nem lehetett egészen biztos abban, hogy mennyi idő telt el a farkasálomban. Még volt ennivalójuk, de úgy érezték, mintha hosszú napok teltek volna el. Lanfear arról beszélt, hogy Rand közelében még jobban eltorzul az idő. Ha másról nem is, legalább ennek az állításának az igazáról most meggyőződhetnek.

Itt van a Mészáros, Ifjú Bika! – jött váratlanul a harsány üzenet. Napkelte, a farkas itt volt a völgyben. – Köztünk jár a Mészáros! Igyekezz!

Perrin felhördült, és minden magyarázat nélkül megragadta Gaul vállát. Elmozdultak. Egy keskeny, sziklás ösvényen bukkantak elő. Előttük egy jókora nyílás tátongott a sziklafalban. Arrafelé lehetett lejutni a Végzet Tárnájába.

A mozdulatlanul fekvő farkas oldalából nyílvessző állt ki. A halál bűze áradt belőle. Jó pár társa vonyított a közelben. A könyörtelen szél lecsapott a két emberre. Perrin leszegte a fejét, és rohanni kezdett. Gaul egy lépéssel sem maradt le.

Odabent van, Ifjú Bika – üzente egy farkas. – Bement a sötétség szájába.

Perrin nem is merte megfontolni, hogy mit tesz. Szinte fejest ugrott a hosszú, hegyes sziklafogakkal teli, keskeny, mély tárnába. A padlóból és a mennyezetből is ilyen kőagyarok álltak ki. A mélységben valami vakító fénnyel lüktetett. Perrin egy kézzel eltakarta a szemét, miközben megpróbálta felfogni, hogy milyen alakokat lát a folyosó végén.

Két férfi harcolt ott.

A két nő mintha csak megfagyott volna.

És az egykori kovácslegénytől alig néhány lábnyira a Mészáros már meg is feszítette az íját.

Perrin felüvöltött és kalapáccsal a kezében a Mészáros és Rand közé mozdult. Abban a pillanatban ütötte félre a nyílvesszőt, hogy az elhagyta a húrt. A Mészáros szeme tágra nyílt a megdöbbenéstől és már el is tűnt.

A szakállas ifjú visszamozdult Gaulhoz. Megragadta a karját és már ismét ott álltak, ahonnan előbb a Mészáros lőni próbált. Beszívta a menekülő útvonalának illatát.

– Nagyon figyelj! – figyelmeztette az aielt, és máris az íjász után mozdultak.

Egy nagy csapat ember között bukkantak elő. Aielek voltak, ám az arcukat nem a megszokott shoufa, hanem különös, vörös kendő takarta el.

Nem jutottak túl messzire attól a helytől, ahonnan kiindultak. Valamilyen faluban álltak. A távolban jól látszódott Shayol Ghul csúcsa.

A vörös kendősök támadásba lendültek. Perrin nem lepődött meg különösebben, hogy aieleket talál az árnybarátok soraiban. Nincs olyan nép, amelynek tagjai ne szolgálták volna az Árnyékot. De miért árulták el hovatartozásukat a kendőjük színével?

Széles ívben meglendítette a kalapácsát, így az első csoport nem tudta lerohanni. A hátuk mögé mozdult, és bezúzta egyikőjük fejét. Gaul helyén csupán elmosódott csík látszódott. Felvillantak a lándzsái, egy pillanatra látszott a barna ruhája, ahogy lecsapott a vörös kendősökre. Döfött és már el is tűnt. Újra előbukkant és újra szúrt. Meglehetősen gyorsan kitanulta az itteni dolgokat. Jóval gyorsabban azoknál a vörös kendősöknél. Az ellenség képtelen volt lépést tartani vele, Perrin szétzúzta egy vörös aiel térdét, majd keresni kezdte a Mészárost.

Ott volt. Az egyik hegy csúcsán állt. Figyelte a harcot. Perrin Gaul felé pillantott. A barátja két felbukkanás között, sietve biccentett. Még mindig nyolc vörös kendős ellen küzdött, de akkor is...

Gaul lába alatt szilánkokra hasadt a föld. A talaj szökőkútként robbant a magasba. Az aiel hatalmasat ugrott. Perrin közbelépett és egy acéllemezt teremtett a barátja lába alatt. Sikerült elhárítania a robbanást, de Gaul éppen csak hogy megúszta. A harcos meglehetősen bizonytalan lábakon ért földet. Az egykori kovácslegény kénytelen volt odamozdulni a háta mögé, hogy visszaverje a rohamra lendülő vörös kendősök támadását.

– Figyelj nagyon! – kiáltott a barátjára. – A fickók közül legalább az egyik fókuszáló!

A Fényre! Már az is éppen elég nagy baj volt, hogy aielek harcoltak az Árnyék oldalán. Fókuszáló aielek. Fókuszáló aiel férfiak. A Fényre!

Perrin már lesújtott volna a következő ellenfelére, amikor megérkezett a Mészáros is. Az egyik kezében kardot, a másikban pedig hosszú vadásztőrt tartott. Az erdőjárók ilyennel szokták megnyúzni a zsákmányukat.

Perrin hörögve támadásba lendült. Furcsa tánc kezdődött kettőjük között. Az egyik támadott, ám az ellenfele semmivé foszlott, hogy felbukkanva most már ő mérjen csapást. Valósággal cikázni kezdtek. Előbb az egyik mozdult el, utána meg a másik. Keresték az ellenfelük gyenge pontját. Perrin csupán hajszálnyival hibázta el a Mészáros fejét, utána viszont kevés kellett ahhoz, hogy kibelezzék.

Gaul rendkívül hasznos szövetségesnek bizonyult. A barátjának igencsak komoly nehézségei támadtak volna, ha egyszerre kellett volna helytállni a Mészáros és a vörös aielek ellen. Sajnálatos módon azonban Gaul is éppen csak hogy megbirkózott a nehéz feladattal. Csupán elterelte az ellenfeleik figyelmét, ám már ehhez is minden ügyességét latba kellett vetnie.

Amikor az egyik vörös kendős tűzsugara majdnem elégette a barátját, Perrin kénytelen volt beavatkozni. Gaul elé mozdult, és kis híján keresztüldöfték a vállát. A lándzsát szövetté változtatta, és a fegyver ráborult a bőrére.

Gaul döbbent arccal meredt maga elé. Szóra nyitotta a száját. Perrin nem hagyott időt a beszédre. Karon ragadta a barátját és már el is mozdultak onnan. Éppen csak hogy semmivé foszlottak, amikor a helyükön fellángolt a tűz.

A Végzet Tárnája előtt bukkantak elő. Perrin kabátja füstölgött. Gaulnak vérzett az egyik combja. Mikor sebesült meg?

Itt vagytok? – üzente Perrin zihálva.

Nem egy, nem két, hanem soktucatnyi farkas válaszolt.

Itt vagyunk, Ifjú Bika.

Vezetsz minket, Ifjú Bika? Itt az Utolsó Vadászat!

Figyelj Holdvadászra, Ifjú Bika! Úgy figyel téged, mint az oroszlán a magas fűből.

Szükségem van rátok – üzente az ifjú a farkasoknak. – Itt van a Mészáros. Harcoltok ellene, és az emberei ellen? Az én kedvemért?

Itt az Utolsó Vadászat – válaszolta az egyik farkas, miközben sokan jelezték, hogy segíteni fognak. Előbukkantak Shayol Ghul lejtőjén. A szaguk elárulta, hogy nagyon nem szerették ezt a helyet. A farkasok maguktól sosem jöttek volna ide. Sem az álomban, sem a valódi világban.

A Mészáros máris támadott. Vagy rájött arra, hogy Perrin őrzi a barlang bejáratát, vagy Randdel akart leszámolni. Perrin azonnal megpillantotta a sziklacsúcs peremén álló magányos alakot. A viharos szél vadul rángatta a völgyet bámuló íjász köpenyét. Odalent a porban és az árnyékban még mindig tombolt a csata. A valóság világában sok ezer ember gyilkolt, halt meg vagy küszködött. Csupán fantomként jelentek meg ezen a helyen.

Perrin megmarkolta a kalapácsát.

– Gyere és mutasd meg, mit tudsz! – suttogta. – Rájössz majd, hogy most már keményebb ellenfél vagyok.

A Mészáros felemelte az íját és elengedte a húrt. A nyílvessző négy részre hasadt. Utána már tizenhat nyíl repült Perrin felé. Majd pedig már nyílvesszők felhője zúgott a levegőben.

Az ifjú felhördült és lecsapott arra a légoszlopra, amelyikkel az ellenfele megállította a tomboló szelet. Az oszlop szertefoszlott és az őrjöngő széllökések elsöpörték a nyilakat.

A Mészáros Perrin orra előtt bukkant elő. Kezében tőr és kard villant. Az ifjú akkor ugrott neki, amikor felbukkantak a vörös aielek is. Velük a farkasok és Gaul szállt szembe. Perrin most már az igazi ellenfelére összpontosíthatott. Bömbölve félreütötte a Mészáros fegyvereit, és célba vette a fejét.

A vadász hátrébb táncolt és a következő pillanatban a kirobbanó sziklaszilánkok között kőkezek törtek elő a talajból. Megpróbálták megragadni Perrint. A fiú összpontosított, mire a mancsok darabokra hasadtak és visszazuhantak a földre. A Mészárosból a döbbenet éles szaga áradt.

– Te teljes mértékben átjöttél ide – sziszegte az ellenség.

Perrin már ugrott is. Még a levegőben járva elmozdult, hogy annál is hamarabb érjen oda. A Mészáros a karján előbukkanó pajzzsal hárította a csapást. Mah'alleinir mélyen behorpasztotta a fémlapot, mielőtt lepattant volna róla.

Az ellenség szertefoszlott, és jó ötlépésnyi távolságban bukkant elő újra. A barlangba vezető ösvény legszélén állt.

– Annyira örülök, hogy utánam jöttél, farkaskölyök. Megtiltották nekem, hogy vadásszak rád. Erre te meg idejössz hozzám! Megnyúztam a mesteredet, most a kölyök következik.

Perrin ugyanazt a mozgást használta, mint amivel hegycsúcsról hegycsúcsra szokott ugrani. Elmosódott villanásként vetette magát az ellenfelére. Nekirontott és mind a ketten lezuhantak a Végzet Tárnája előtti lapos kődarabról. Pörögve zuhanni kezdtek a mélység felé.

Perrin kalapácsa az övéről lógott. Nem emlékezett arra, hogy visszatette volna oda. Ezt az alakot azonban nem a kalapáccsal akarta legyőzni. Puszta kézzel akarta agyonverni a Mészárost. Telibe találta az ellenfele arcát, ám az hirtelen mintha kővé változott volna.

És ez volt az a pillanat, amikor már nem hús küzdött hús ellen, hanem akarat feszült akaratnak. Miközben folytatódott a zuhanásuk, Perrin elképzelte, hogy gyűlölt ellenfele bőre megpuhul, behorpad az ütése alatt, megfeszülnek és szétpattannak a csontjai. A Mészáros válaszul azt gondolta, hogy a bőre kemény, mint a kő.

Az eredmény végül az volt, hogy a vadász arca valóban sziklakeménységű lett, ám a szakállas ifjú még így is berepesztette. Bevágódtak a talajba, és arrébb gördültek. Amikor a Mészáros felpattant, a jobb orcája olyan volt, mintha valaki pörölycsapást mért volna egy szobor fejére. Parányi repedések borították a bőrt.

A keskeny nyílásokból vér szivárgott elő. A Mészáros szeme tágra nyílt a döbbenettől. Az arcához kapta a kezét és megérintette a vért. Eltűnt a kő, és már ismét bőr borította a fejét. A sebhelyeket mesteri kézzel elhelyezett öltések fogták össze. A farkasálomban senki sem tudja meggyógyítani magát.

Az ellenfél vicsorogni kezdett, majd Perrinre vetette magát. Körülöttük a kavargó porból időnként egy másik helyen, egy másik világban élethalálharcot vívó emberek arca és teste bontakozott ki. Perrin keresztülgázolt rajtuk. A meglendített Mah'alleinir porfelhőbe burkolódzott. A Mészáros hátrébb ugrott, és egy hatalmas széllökéssel akarta leverni üldözőjét a lábáról. Túlságosan is gyorsan indított ellentámadást.

Perrin teljesen ösztönösen változott farkassá. A kardcsapás magasan a feje fölött süvített el. Ifjú Bika nekiugrott a Mészárosnak. Keresztüllökte két egymással küzdő aiel harcos árnyképén. A küzdő alakok szétrobbantak, porrá és homokká változtak. Oldalt újabb küzdők bukkantak elő, de aztán őket is elfújta a szél.

A dühöngő vihar valósággal megsüketítette Ifjú Bikát. A por egyforma erővel marta a bőrét és a szemét. Elgördült ellenfele mellett, és a torkának ugrott. Milyen édes lesz meginni a kétlábú vérét! A Mészáros azonban elmozdult.

Ifjú Bika helyén kezében kalapáccsal a feszülten figyelő Perrin guggolt a völgyben küzdő, egymást üldöző embertöredékek között. Csak óvatosan! – figyelmeztette magát. – Farkas vagy, de sokkal inkább ember. Döbbenten felfigyelt arra, hogy a küzdők egy része nem is tűnt teljes mértékben embernek. Észrevett pár olyan alakot is, amelyek leginkább kígyókra emlékeztették, ám ezek gyorsan eltűntek.

Itt talán más világok is visszatükröződnek? – csodálkozott, mert nem tudott mit kezdeni ezekkel a látomásokkal.

Ellenfele vicsorogva újra támadásba lendült. Perrin kalapácsa felizzott a kezében, és a lába remegni kezdett azon a helyen, ahol a legutolsó összecsapásuk alkalmával a Mészáros megsebesítette. Harsányan bömbölni kezdett, és nem törődött az ellenfele kardjával. A penge felhasította az arcát. Védekezés helyett saját fegyverével oldalba vágta az ellenséget.

A Mészáros eltűnt.

Perrin karja továbblendült. Egy pillanatra azt hitte, hogy sikerült megütnie az ellenfelét. De nem. A kalapács éppen csakhogy hozzáért az oldalához. Az a gazember készen állva várta a csapást. Számított rá, hogy el kell mozdulnia. A kovácslegény érezte, hogy vércsík csorog le a szakállában az álla felé. Ellenfele pontosan ugyanott metszett az arcába, ahol az előbb ő maga is meg tudta ütni a másikat.

Szimatolni kezdett és megfordult. Megpróbált rájönni arra, hol is lehetett a Mészáros. Hova a pokolba ment? Semmit sem érzett.

Ellenfele ezek szerint nem a farkasálom egy másik részére mozdult át. Tudta, hogy Perrin bárhova követné. Ehelyett alighanem visszaugrott a valódi világba. Perrin felhördült, mert felismerte, hogy elveszítette a zsákmányát. A farkas odabent dühöngeni kezdett. Felbőszítette a sikertelen vadászat. Az ember csupán a legnagyobb erőfeszítés árán tudta legyűrni a fenevadat.

A bűz térítette magához. A megperzselődött szőr szaga. Aztán pedig a fájdalommal teli vonyítás.

Felmozdult vissza az ösvény legtetejére. Megperzselődött, haldokló farkasok feküdtek a vörös kendősök holttestei között. Két ellenségük még mindig talpon volt. Egymásnak vetették a hátukat, és meglepő módon leengedték a kendőjüket. Őrült vigyorral fókuszáltak. A szájukban hegyesre reszelt fogak csillogtak. Újabb és újabb farkast égettek szénné. Gaul kénytelen volt egy szikla mögött fedezékbe húzódni. Füstölgött a ruhája és Perrin felé a fájdalom szagát hozta a szél.

A két vigyorgó fókuszáló a legcsekélyebb mértékben sem törődött azzal, hogy a lábuk előtt heverő bajtársaik lassan elvéreznek. Perrin elindult feléjük. Az egyik felemelte a kezét, és kilőtt egy tűzsugarat. A szakállas ifjú azonban füstté változtatta a lángokat. Belegyalogolt a fekete gomolygásba. Beborította a szürkésfekete áradat, de aztán már ki is lépett belőle.

A másik aiel is fókuszálni próbált. Fel akarta robbantani a földet az ifjú lába alatt. Perrin azonban tudta, hogy a föld nem szokott felrobbanni, hogy a talaj ellenáll a fonatoknak. Pontosan ez történt. Nem látta ugyan a fonatokat, de nagyon is tisztában volt azzal, hogy a korábbinál jóval szilárdabbnak tűnő talaj egyszerűen nem volt hajlandó végrehajtani a vörös kendősök parancsát.

Az első aiel hörögve a lándzsája után nyúlt. Perrin akkor már megragadta a nyakát.

Legszívesebben összezúzta volna az ellenfele torkát. Már megint elszalasztotta a Mészárost, és farkasok haltak meg a két áruló miatt. Mégsem fojtotta meg. A Mészáros... Az a szörnyeteg könyörtelenebb büntetést érdemel még a halálnál is azért, amit elkövetett. Perrin semmit sem tudott ezekről a furcsa aielekről. Nem lehetett biztos abban, mi történik velük, ha itt ontja ki a vérüket. Lehet, hogy akkor örökre elpusztulnak. Hogy soha többé nem születhetnek újjá.

Nagyon is úgy vélte, hogy mindenkinek, még az ilyen szörnyetegeknek is kijár még egy esély. A torkon ragadott aiel vadul rángatózott. Megpróbálta a Levegő hullámaival gúzsba kötni Perrint.

– Magatehetetlen idióta vagy! – suttogta Perrin. Utána a másikra nézett. – Te is!

Mind a két férfi pislogni kezdett, majd valósággal kiürült a tekintetük. Az egyik nyáladzani kezdett. Perrin megcsóválta a fejét. A Mészáros egyáltalán nem képezte ki a segítőit. Hozzájuk képest még Gaul is, aki pedig csupán... Mennyi idő kellett neki? Szóval még Gaulnak is több esze volt annál, hogy belesétáljon egy ilyen kelepcébe. Olyan valaki markába, aki képes volt megváltoztatni egy ember elméjét.

Perrinnek továbbra is azt kellett hinnie, hogy ezek ketten idióták, mert különben visszaváltoztak volna. Letérdelt és megvizsgálta a farkasokat. Azokat a sebesülteket kereste, akiken még segíthetett volna. Egyetlen gondolattal bekötözte a sebhelyeiket. Ezen a helyen gyorsan meggyógyulhatnak. Úgy tűnt, a farkasok igenis képesek erre. Harc közben nyolc társuk pusztult el. Perrin hangosan vonyítva gyászolta őket. A többiek csatlakoztak hozzá, de nem érződött bánat a hangjukban. Hiszen harcoltak. Pontosan ezért jöttek ide.

Ez után Perrin megnézte az elesett aieleket is. Mind meghaltak. A bicegő Gaul is odajött hozzá. Megégett kezét magához szorította. Csúnyán megsebesült, de a sérülése nem fenyegetett azonnali életveszéllyel.

– Ki kell, hogy vigyünk innen – nézett rá Perrin. – Gyógyításra van szükséged. Nem tudom, hogy mennyi lehet az idő, de mégis azt gondolom, hogy át kellene mennünk Merrilor mezejére és megvárni, amíg megnyílik a kivezető Kapu.

Gaul jókedvűen vigyorgott.

– Kettővel saját kezűleg végeztem, Perrin Aybara. Az egyik ráadásul fókuszálni is tudott. Egészen elteltem magamtól. Mekkora nagy harcos vagyok, gondoltam. Erre te csak idejössz, és kettőt élve elfogsz.

Megcsóválta a fejét.

– Ha Bain megtudja, annyit fog nevetni, hogy csak odahaza, a Háromszoros Földön tudja majd abbahagyni.

Perrin a két fogoly felé fordult. Úgy érezte, kegyetlenség volna, ha itt végezne velük. Ha viszont elengedi őket, akkor újra harcolni fognak. A küzdelem során újabb farkasokat, újabb barátokat veszíthet el.

– Nem hiszem, hogy ezek betartanák a ji'e'toh előírásait – töprengett Gaul. – Egyébként is kinek kellene olyan gai'shain, aki fókuszálni tud?

Jól láthatóan megborzongott.

– Öljétek meg őket! Ennyi az egész – szólalt meg Lanfear.

Perrin a nőre meredt. Ezúttal már nem rezzent össze a felbukkanása miatt. Kezdett hozzászokni ahhoz, hogy a Kitaszított hol felbukkan, hol meg eltűnik. Ennek ellenére még mindig nagyon idegesítette.

– Ha végzek velük itt, attól örökre elpusztulnak?

– Nem – felelte a nő. – Az emberekre nem ez a törvény vonatkozik.

De vajon megbízhat egy Kitaszított szavában? Perrin valamiért úgy érezte, hogy most már igen. Mi oka lenne arra, hogy hazudjon? Ennek ellenére berzenkedett attól, hogy fegyvertelen embereket öljön meg... Hozzá képest ezen a helyen ellenségei csupán tehetetlen kisdednek tűntek.

De nem – gondolta és a halott farkasokra nézett. – Egyáltalán nem gyerekek. Nagyon, de nagyon veszélyesek.

– Ezt a kettőt átállították az Árnyék oldalára – magyarázta karba font kézzel a nő. A két fókuszáló felé biccentett. – Manapság sokan már erre a sorsra születnek, ám ez a kettő lecsiszoltatta a fogát. A fogságba esésük után álltak át.

Gaul motyogott valamit magában. Talán káromkodott? De nem. Mintha mélységes tisztelet csengett volna ki szavaiból. Az ősi nyelvet használta. Perrin nem értette, mit mondott. Az aiel lassan megmarkolt egy lándzsát. A szaga elárulta, hogy sajnálja, amit tesz.

– A szemébe köptetek, és ő mégis felhasznált benneteket, testvéreim. Rettentő...

Átállították őket – gondolta Perrin. Mint azokat ott a Fekete Toronyban. Elkomorodott, és odalépett az egyik fogolyhoz. Két kezébe fogta a fejét. A puszta akarata talán elegendő lesz ahhoz, hogy ez az ember visszatérjen a Fénybe? Ha valakit erővel át lehet állítani a rossz oldalára, akkor ez vajon visszafele is igaz?

Valósággal nekivágódott egy irdatlan valaminek, amikor az akaratával célba vette a két férfi elméjét. Úgy pattant vissza, mintha faággal sújtottak volna egy kovácsoltvas kapura. Valósággal megtántorodott.

Gaulra pillantott és megcsóválta a fejét.

– Semmit sem tehetek értük.

– Majd én megteszem – felelte a barátja. – Hiszen a fivéreim.

Perrin vonakodva bólintott, és Gaul elmetszette a két fogoly torkát. Jobb, hogy így történt. A szakállas ifjú azonban ennek ellenére mélységesen bánta az eseményeket. Gyűlölte, hogy a háború mit tesz az emberrel. Hogy mit tesz vele, magával. Néhány hónappal ezelőtt még nem tudott volna mozdulatlanul állva bámulni, amikor ilyesmi történik. A Fényre... Ha Gaul nem adta volna meg nekik a kegyelemdöfést, akkor Perrin tette volna meg. Tudta, hogy ez az igazság.

– Annyira gyerekes vagy – jelentette ki Lanfear, és még mindig összefonta a karját a melle alatt. Felsóhajtott és megragadta a fiatalember karját. A Gyógyítás jeges hulláma valósággal végigömlött Perrinen. Az arcán bezáródott a seb.

A szakállas ifjú mélyen beszívta a levegőt, aztán Gaul felé biccentett.

– Nem vagyok ám a cseléded, farkaskölyök! – csattant fel a nő.

– Szeretnél meggyőzni arról, hogy nem vagy az ellenségem? – kérdezte Perrin. – Kaptál egy remek lehetőséget.

Lanfear ismét felsóhajtott, majd türelmetlenül intett Gaulnak, hogy jöjjön oda hozzá. Az aiel odabicegett, a nő pedig meggyógyította.

A hátuk mögött halk dübörgés hallatszott a barlang mélyéről. Lanfear összeszűkült szemmel fordult a zaj irányába.

– Nem maradhatok itt – jelentette ki. Már ott se volt.

– Nem tudom, hogy mit gondoljak róla – töprengett Gaul, miközben megégett keze meggyógyult bőrét dörzsölgette. – Biztosra veszem, hogy csak játszadozik velünk, Perrin Aybara. Azt viszont nem tudom, hogy mire megy ki a játék.

A kovácslegény egyetértően felmordult.

– Ez a Mészáros... Vissza fog jönni.

– Gondolkozom, hogyan lehetne ezt megakadályozni – biccentett Perrin, majd megragadta az oldaláról függő álomtövist. Kioldozta a szíjakat.

– Őrködj itt! – mondta Gaulnak, és bement a barlangba.

Elsietett az agyarként meredező sziklák között. Csak a legnagyobb erőfeszítés árán sikerült elhessegetnie azt az érzést, hogy éppen egy pokolkutya torkán mászik lefelé. A mélyből vakító fény tört elő. Perrin azonban olyan buborékot hozott létre maga körül, ami árnyékot adott. Mintha csak részben áttetsző üveg mögött lépdelt volna. Így már valamennyire látta, hogy Rand karddal küzd valaki ellen, egy mély szakadék szélén.

De nem. Az ott nem egyszerű szakadék volt. Perrin döbbenten bámult maga elé. Azon a helyen, mintha véget ért volna a világ. Az egész világ. A barlang talán végtelen semmibe nyílott? Olyan volt ez az örökkévalóságig tartó pusztaság, mint az utak fekete végtelenje. Ez az üresség azonban valósággal be akarta szippantani az ifjút. Perrint és mindenki mást. Már annyira hozzászokott a kint tomboló viharhoz, hogy először észre sem vette az alagútban fúvó légáramlatot. Most viszont, amikor jobban odafigyelt, érezte, hogy a levegő lefelé, a nyílás irányába áramlik.

Ahogy belenézett abba a résbe, megértette, hogy mindeddig fogalma sem volt arról, milyen is a sötétség. Az ott valóban fekete volt. Az ott maga volt a semmi. A hely, ahol minden véget ér. A világban található sötét csupán azért volt félelmetes, mert szörnyűségek rejtőzhettek benne. Ez itt viszont egészen másmilyennek tűnt. Ha valaki belekerülne, teljesen és tökéletesen megszűnne létezni.

Perrin csak tántorogva tudott elindulni visszafelé, pedig az alagútban áramló levegő nem volt annyira erős. Csak hát... nagyon is kitartó volt a mozgása. Mintha egy patak tartott volna a semmi felé. Szorosabban megmarkolta az álomtövist, aztán erőnek erejével elfordult Randtől. Az ifjú közelében lehajtott fejjel valaki térdelt a földön. Mintha csak minden erejét összeszedve tudott volna ellenállni a semmi szívásának. Moiraine? Igen, és jobb kéz felől Nynaeve is ott térdelt a másik nő mellett.

A valóságok között itt csupán egészen vékony volt a fátyol. Ha láthatja Nynaeve-et és Moiraine-t, akkor talán ők is észreveszik, vagy meghallják. Odalépett az egykori javasasszonyhoz.

– Nynaeve? Hallod a hangomat?

A nő pislogott egyet és elfordította a fejét. Igen, tehát akkor hallotta Perrint! Úgy tűnt viszont, hogy látni nem látta. Zavart arccal nézett maga köré, miközben kifehéredő kézzel szorította magához a földből kiálló egyik kőagyart.

– Nynaeve! – harsogta Perrin.

– Perrin? – suttogta az aes sedai, és körülnézett. – Hol vagy?

– El kell mennem innen, mert van egy feladatom, Nynaeve – magyarázta az ifjú. – Megakadályozom, hogy Kapukat nyissanak erre a helyre. Ha Utazva kívánsz távozni innen, akkor csak a barlang bejárata előtt tudsz Kaput nyitni. Érted, amit mondok?

Nynaeve bólintott, de még mindig Perrint kereste. Úgy tűnt, hogy bár a valódi világ visszatükröződött a farkasálomban, az ellenkező irányba már nem ez volt a helyzet. Perrin belenyomta az álomtövist a talajba, majd azzal a mozdulattal kapcsolta be, amit Lanfeartól tanult. A bíborszínű kupola éppen akkora volt, hogy kényelmesen beférjen a barlangba. Sietve elindult kifelé. Keresztüllépett a bíbor üvegfalon és csatlakozott Gaulhoz meg a farkasokhoz.

– A Fényre! – kiáltott fel az aiel. – Már menni akartam, hogy megkeresselek. Mi tartott ilyen sokáig?

– Milyen sokáig? – értetlenkedett Perrin.

– Legalább két órán keresztül bent voltál.

A szakállas ifjú megrázta a fejét.

– A Furat miatt zavarodott meg az időérzékelésünk. Hát legalább az álomtövist sikerült a helyére tennem. A Mészáros nem juthat be olyan könnyen Randhez.

Kezdetben éppen az ellenfele használta fel az álomtövist Perrin ellen. Elégtétellel töltötte el, hogy ezzel a ter'angrealal vághatott vissza annak az alaknak. Perrin úgy alakította ki a védelmező kupolát, hogy az megvédje a barlangot, Randet, a Furat nyílását és azokat, akik elkísérték a barátját. Sikerült úgy megoldani a védelmet, hogy a kupolát egy oldal kivételével mindenfelől szikla fogta közre.

A Mészáros nem lesz képes arra, hogy a barlang belsejében bukkanjon elő. Nem tud lesújtani Randre. Kénytelen lesz itt bemenni. Vagy ezt teszi, vagy lyukat rág magának a sziklába. Perrin persze erősen gyanakodott arra, hogy ez utóbbi akár még lehetséges is volna itt, a farkasálomban. Csakhogy az ellenség még úgy is rengeteg időt pocsékolna el, és Randnek elsősorban időre volt szüksége.

– Szükségem van rátok, hogy megvédjétek ezt a helyet – szólította meg a környéken gyülekező farkasokat. Sokan még mindig a sebeiket nyalogatták. – Árnyékölő még mindig odabent harcol. Nem létezik veszélyesebb zsákmány annál, mint amire most vadászik. Nem engedhetjük meg, hogy a Mészáros rátámadjon.

Vigyázni fogunk erre a helyre, Ifjú Bika – üzente az egyik farkas. – A többiek gyülekeznek. Nem jut át rajtunk.

– Meg tudnátok tenni ezt? – tudakolta az ifjú, és megpróbálta egy képben kivetíteni a farkasok elé, amire gondolt. Egymástól azonos távolságra farkasok sorakoztak a Határvidéken. Villámgyorsan tovább tudták adni az értesüléseket. Rengeteg falka sok ezer tagja járta azt a vidéket.

Perrin rendkívül büszke volt arra, hogy mindezt képes volt megmutatni a társainak. Nem szavakat vagy puszta képeket küldött, hanem illatokat és ösztönöket szőtt a gondolataiba. Ha a farkasok így helyezkednének el, akkor szinte azonnal megüzenhetnék, ha észreveszik a visszatérő Gyilkost.

Meg tudjuk tenni – üzenték a farkasok.

Perrin biccentett, majd magához intette Gault.

– Nem maradunk? – kérdezte a barátja.

– Nagyon sok dolog történik odakint – magyarázta Perrin. – Ezen a helyen túl lassan halad az idő. Nem akarom, hogy lemaradjunk a háborúról.

Ezenfelül pedig ki kellett derítenie azt is, hogy mire készül Graendal.

II. KÖTET

Huszonhatodik fejezet

A töprengés tárgya

– Nagyon nem tetszik, hogy a seanchanok mellett kell harcolnunk – szólalt meg halkan Gawyn, miközben felzárkózott Egwene mellé.

A fiatal nő ezzel nagyon is egyet értett, ráadásul pontosan tudta, hogy az őrzője a kötés révén tisztában van az érzelmeivel. De hát, mi egyebet mondhatott volna? Nem küldhette el a seanchanokat. Az Árnyék rávette a sharaiakat arra, hogy a zászlója alatt harcoljanak. Egwene éppen ezért kénytelen azt felhasználni, amije csak akad. Az összes rendelkezésére álló eszközt.

A nyaka erősen viszketett, ahogy a mezőt átszelve megközelítették a találkozó helyét. Nagyjából egymérföldnyire, keletre járhattak az Arafelbe vezető gázlótól. Bryne már felsorakoztatta a csapatok nagy részét a gázló körül. Az átkelőhelytől délre, a hegyek tetején jól látszottak az aes sedaiok. Alattuk, a hegyoldalakon az íjászok és a pikások hatalmas alegységeit helyezték el. A katonák valamelyest kipihenték magukat. Az elmúlt napok visszavonulása során némileg enyhült a rájuk nehezedő harctéri nyomás. Igaz, az ellenség számos alkalommal próbálkozott azzal, hogy rávegye a küzdelemre a visszavonulókat.

Egwene tudta, mennyire fontos, hogy a seanchanok is bekapcsolódjanak a küzdelembe, és lekössék a sharai fókuszálókat. Görcsbe rándult a gyomra. Egyszer hallott arról, hogy Caemlynben gátlástalan emberek éhező kutyákat dobnak be egy gödörbe, és utána fogadásokat kötnek arra, hogy melyik állat éli túl a kirobbanó harcot. Úgy érezte, hogy most ő is pontosan ezt teszi. A seanchanok damanei nem szabad nők voltak. Nem dönthettek arról, hogy harcolnak-e vagy sem. A sharai fókuszáló férfiakról csak keveset tudhatott, ám úgy tűnt, hogy azok alig különböznek valamiben az állatoktól.

Egwene-nek igazából elszántan kellett volna küzdenie a seanchanok ellen, ahelyett, hogy szövetséget kötött volna velük. Az ösztönei mélységes nyugtalansággal töltötték el, ahogy megközelítette kényszerű szövetségeseit. A seanchanok vezetője ragaszkodott ahhoz, hogy sor kerüljön erre a találkozóra. Kihallgatásra. Egwene remélte, hogy a megbeszélés nem tart sokáig.

Már számos jelentést kapott erről a Fortuonáról, így tudta, mire számíthat. Az apró termetű seanchan császárnő egy kisebb emelvény tetején állt. A csapatai felkészülését figyelte. Csillogó öltözéket viselt, amelyik elképesztő távolságra nyúlt a háta mögé. A ruha szárát nyolc da'covale tartotta. Elképesztően erkölcstelen öltözéket viseltek. Kicsit arrébb a Vér különféle tagjai csoportosultak. Az arcukon óvatos figyelem tükröződött. A császárnő körül a szinte már feketének tűnő vértezetet viselő Halottvirrasztó Gárda hatalmas termetű tagjai magasodtak.

A közeledő Egwene-t a saját katonái és a Torony Csarnokának számos képviselője kísérte el. Fortuona először még azzal próbálkozott, hogy Egwene a seanchan táborban járuljon a színe elé. Az amyrlin természetesen elutasította a felvetést. Órákon át tartó tárgyalás során sikerült megegyezniük. A két szövetséges képviselői ezen az arafeli mezőn találkoznak. Egyikőjük sem ül le, így nem fog úgy tűnni, hogy bármelyikük is magasabb rangú a másiknál. Egwene ennek ellenére ingerülten figyelte a vetélytársát. Úgy szerette volna időzíteni az érkezését, hogy a két tárgyaló küldöttség egyszerre érkezzen a megbeszélés helyszínére.

Fortuona elfordult a csatára készülő csapatoktól és Egwene-re nézett. Úgy tűnt, hogy Siuan jelentéseinek nagy része nem felelt meg a valóságnak. Az mondjuk igaz volt, hogy Fortuona tényleg gyermekre emlékeztetett. A karcsú nőnek nagyon finom arcvonásai voltak. A hasonlóság azonban ezen a ponton véget is ért.

Egyetlen gyermeknek sem lehetett ilyen megfontolt, töprengő pillantása. Egwene kénytelen volt átértékelni az elvárásait. Korábban azt hitte, hogy egy elkényeztetett sihederrel lesz dolga, akit születésétől kezdve gondosan elzártak a megpróbáltatások elől.

– Fontolóra vettem – szólalt meg az alacsony nő –, hogy vajon helyénvaló volna-e, ha közvetlenül szólok hozzád, vagyis a saját hangomat használom.

A közelben a seanchan Vér jó pár tagjának tágra meredt a szeme a döbbenettől. Könnyű volt felismerni őket a festett körmükről és a részben leborotvált fejükről. Egwene nem törődött velük. Nem messze néhány, párban álló sul'dam és damane is elhelyezkedett. Tudta, hogy nem szabad rájuk összpontosítania. Ha velük foglalkozik, akkor csak nehezen sikerülhet kordában tartania az indulatait.

– Jómagam viszont azt vettem fontolóra – válaszolta Egwene –, hogy helyénvaló volna-e szóba állnom olyan valakivel, aki hozzád hasonló módon szörnyű bűnöket követett el.

– Azt a döntést hoztam, hogy közvetlenül szólok hozzád – folytatta Fortuona, és elengedte a füle mellett Egwene megjegyzését. – Azt hiszem, egyelőre az lesz a legmegfelelőbb, ha nem marath'damaneként szólok hozzád, hanem a földrész népeinek egyik királynőjeként kezellek.

– Nem! – csattant fel Egwene. – Annak fogsz tartam, aki vagyok, te nőszemély! Ragaszkodom hozzá!

A császárnő némán csücsörített az ajkával.

– Hát legyen – szólalt meg végül. – Korábban is beszéltem már damanekkal. A betörésük kedvelt időtöltésem volt. Ha téged is közülük valónak tartalak, azzal nem sértem meg a hagyományos előírásokat, hiszen a császárnő igenis beszélgethet kedvenc ölebeivel.

– Ebben az esetben én is kendőzetlen szavakat fogok használni! – vágta rá Egwene, és gondosan ügyelt arra, hogy az arcán semmilyen érzelem se látszódjon. – Az amyrlin ugyanis számos ügyben mond ítéletet. Meg kell hallgatnia a gyilkosokat és az erőszaktevőket. Csak így mondhat ítéletet fölöttük. Úgy vélem, nagyon is otthonosan éreznéd magad azok között a gazemberek között. Bár attól tartok, hogy ők viszont igencsak elszörnyednének tőled.

– Látom már, hogy kettőnk szövetsége nem lesz túlságosan zökkenőmentes.

– Talán másra számítottál? – kérdezte az amyrlin. – Fogságban tartod a nővéreimet! Amit elkövettél ellenük, az rosszabb a gyilkosságnál is! Megkínoztad őket! Megtörted az akaratukat! A Fényre mondom, már az is jobb lett volna, ha egyszerűen csak végeztél volna velük!

– Nem számítok arra, hogy megértsd – biccentett az alacsonyabb nő, és visszafordult a csatatér irányába. – Hiszen marath'damane vagy. Teljesen... természetes, hogy arra törekszel, amit előnyösnek tartasz. Ahogy te látod a dolgokat.

– Természetes bizony – felelte Egwene halkan. – Éppen ezért ragaszkodom ahhoz, hogy azt lásd bennem, ami valójában vagyok. Én is azt a megdönthetetlen bizonyítékot jelentem, hogy a társadalmatok, a birodalmatok valótlan dolgokon alapul. Itt állok én, egy nő, akit szerinted pórázra kellene kötni, mert azt kívánja meg a közérdek. Én azonban a legkisebb tanújelét sem adom annak a vad vagy veszélyes viselkedésnek, amelyekre számítasz tőlem. Így aztán, amíg csak szabad vagyok, minden létező férfinak és nőnek bebizonyítom, hogy hazudsz!

A többi seanchan halkan morogni kezdett. Uralkodójuk arcán a legcsekélyebb érzelem sem látszott.

– Közöttünk sokkal boldogabb volnál – jelentette ki.

– Ó, tényleg? – kérdezte Egwene.

– Igen. Gyűlölettel eltelve beszélsz a nyakörvről, de ha viselnéd, akkor megértenéd, hogy egy sokkal békésebb élet várhat rád. Nem kínozzuk meg a damane-inket. Gondoskodunk róluk, és odafigyelünk arra, hogy kellemes körülmények között élhessenek.

– Ugye nem tudod? – kérdezte Egwene.

– Én vagyok a császárnő – jelentette ki Fortuona. – Birodalmam kiterjed a tengerek minden partjára. A védelmemet élvező területek átfogják az emberi nem teljes tudását, és kiterjednek mindenre. Ha létezik is dolog, amivel személy szerint nem vagyok tisztában, akkor azt nagyon is tudja a birodalmam valamelyik alattvalója, és így én is tudom, mert én magam vagyok a birodalom.

– Hát ez remek! – biccentett az aes sedai. – És a te nagyságos birodalmad tisztában van azzal, hogy valamikor már az én nyakamban is ott volt az a póráz? Hogy engem is beidomított az egyik sul'damotok?

Fortuona valósággal megdermedt. A döbbenet azonban csupán egy pillanatra ült ki az arcára, mert a vonásai azonnal kisimultak.

– Ott voltam Falméban – folytatta Egwene. – Renna damanejaként. Ő volt az idomárom. És igen, ott volt a nyakamban az a póráz is, te asszony. Nem találtam meg a békességet. Szenvedés, megaláztatás és borzalom várt rám.

– Mért nem tudtam erről? – förmedt Fortuona megfordulva az alattvalóira. – Miért nem mondtátok el?

Egwene alaposabban is megnézte magának a seanchan főnemeseket. Fortuona elsősorban mintha egy fehér csipkével szegélyezett, pompás fekete és arany öltözéket viselő férfihoz intézte volna a szavait. Az ismeretlen egyik szemét kötés takarta el. Olyan fekete volt, mint az öltözéke. Mindkét kezén belakkozták a körmöket pont olyan sötétre...

– Mat? – hördült fel Egwene.

Az ifjú bizonytalanul integetett. Igencsak zavartnak látszott.

Ó, a Fényre! – gondolta az amyrlin. – Ez meg már megint mégis mibe keveredett? Villámgyorsan átgondolta a lehetséges következményeket. Mat valamiért seanchan főnemesnek álcázta magát. Egwene semmiképpen nem leplezheti le. Vajon kiválthatná innen valamivel?

– Ide hozzám! – parancsolta Fortuona.

– Ez a férfi nem... – kezdte volna Egwene, de a császárnő nem törődött vele.

– Knotai – folytatta az alacsony nő. – Tudtad, hogy ez a nő szökött damane! Ha jól tudom, gyerekkorotok óta ismeritek egymást.

– Tehát tudod, hogy kicsoda? – csodálkozott Egwene.

– Még szép, hogy tudom! – vágta rá a császárnő. – Knotainak hívják, ám egykor a Matrim Cauthon nevet viselte. Nehogy már azt gondold, hogy téged fog szolgálni, marath'damane, csak, mert együtt nőttetek fel. Ez az ifjú immár a Hollók Hercege. Magas rangját azzal nyerte el, hogy feleségül vett. A seanchanokat szolgálja, a Kristálytrónt és a császárnőt.

– Aki örökké éljen! – tette hozzá Mat sietve. – Egwene, annyira örülök, hogy túlélted a sharaiak támadását! Mi újság a Fehér Toronyban? Ha nem tévedek, még mindig... fehér?

Egwene először Matet bámulta, majd a seanchan császárnő felé fordult, és újra az ifjúra nézett. Végül egészen egyszerűen nem tudta visszafogni magát és előtört belőle a nevetés.

– Te feleségül mentél Matrim Cauthonhoz?

– Ahogy azt az előjelek elvárták tőlem – vágta rá Fortuona.

– Túlságosan is közel merészkedtél egy ta'verenhez. – figyelmeztette Egwene. – A Minta így egyszerűen hozzá kötött.

– Ostoba babona – ellenkezett az alacsonyabb nő. Egwene Matre pillantott.

– Nem olyan nagy élmény, hogy ta'veren vagyok – vonta meg a vállát savanyú képpel az ifjú. – Persze, feltételezem, hogy már annak is örülnöm kell, amiért a Minta nem rángatott el a lábamnál fogva Shayol Ghulba. Micsoda megkönnyebbülés!

– Nem válaszoltad meg a kérdésemet, Knotai – folytatta Fortuona. – Tudtad, hogy ez a nőszemély szökött damane! Ha igen, akkor miért nem beszéltél róla?

– Nem nagyon foglalkoztam vele – magyarázta az ifjú. – Nem is volt sokáig damane, Tuon.

– Erről alkalomadtán még beszélünk – válaszolta halkan a felesége. – Nem lesz túl kellemes.

Visszafordult Egwene felé.

– Egészen más dolog egy egykori damaneval beszélni, mintha egy nemrég elfogott, vagy olyan damaneval állnék szóba, aki korábban egész életében szabad volt. Az emberek beszélni fognak erről az esetről. Igen nagy... kellemetlenséget okoztál nekem.

Az amyrlin döbbenten bámulta a másik nőt. A Fényre! Ezek az emberek úgy-ahogy vannak őrültek.

– Mégis miért ragaszkodtál ehhez a találkozóhoz? Az Újjászületett Sárkány azt mondta, hogy segíteni fogsz a harcban. Akkor pedig segíts is.

– Szükséges volt, hogy találkozzam veled – magyarázta Fortuona. – A táborotokban te felelsz meg nekem. Elfogadtam, hogy érvényesnek tekintsem a Sárkány békéjét, ám voltak feltételeim.

Ó, a Fényre, Rand! – gondolta Egwene. – Mégis mit ígértél meg nekik? Felkészült a legrosszabbra.

– Beleegyeztem abba, hogy együtt fogunk küzdeni – folytatta a császárnő. – Elismerem a jelenlegi nemzetek megváltoztathatatlan határait, még pedig abban a formában, ahogy ma szerepelnek a térképen. Nem kényszerítünk engedelmességre egyetlen marath'damanet sem, kivéve azokat, akik átlépik a határainkat.

– Hol húzódnak azok a határok? – förmedt rá Egwene.

– Ahogy azt már mondtam, a jelenlegi tér...

– Ne kertelj! – figyelmeztette az aes sedai. – Mondd ki nyíltan és őszintén! Hol vannak a határok?

Fortuona összeszorította a száját. Nagyon nem lehetett hozzászokva ahhoz, hogy valaki a szavába vágjon.

– A miénk Altara, Amadícia, Tarabon és az Almoth-síkság.

– Mi van Tremalkinggel? – tudakolta Egwene. – Feladjátok Tremalkinget és a tengeri nép többi szigetét?

– Azokat csupán azért nem soroltam fel, mert nem részei ennek a földrésznek. Kint vannak a tengeren. Semmi közöd hozzájuk. Ezenfelül nem is foglaltuk bele őket, amikor megállapodtunk az Újjászületett Sárkánnyal. Nem említette őket.

– Rendkívül sok dolog járt a fejében. Tremalking a kettőnk megegyezésének lesz a része.

– Nem is tudtam, hogy mi ketten bármilyen megegyezésre készülünk – csóválta meg a fejét Fortuona. – Szükségetek van a segítségünkre. Ha kiadom a parancsot, egy pillanat alatt elvonulunk innen. Milyen eredménnyel harcolhatnátok az ellen a sereg ellen, ami miatt nemrég valósággal könyörögtetek, hogy segítsünk.

Könyörögtetek? – gondolta Egwene.

– Felfogod, hogy mi történik, ha elveszítjük az Utolsó Csatát? A Sötét Úr összetöri a Kereket, elpusztítja a Nagy Kígyót, és véget ér minden dolog! Ráadásul ez még a jobbik lehetőség! Mert ha szerencsétlenül alakulnak a dolgok, akkor a Sötét Úr a saját eltorzult képmására formálja át a világot. Minden ember egy örökkévalóságig az ő rabszolgája lesz. Szenvedés, rabszolgasors és kínszenvedés vár ránk.

– Mindezzel nagyon is tisztában vagyok – felelte az alacsonyabb nő. – Te viszont azt a látszatot kelted, mintha ez a küzdelem, ez az összecsapás e csatatéren döntő fontosságú volna.

– Ha elpusztítják a hadseregemet – figyelmeztette az aes sedai –, veszélybe kerülhet az összes erőfeszítésünk! Csupán egy hajszálon múlik minden. Ez a hajszál nagyon valószínű, hogy éppen ez a csata.

– Ellentmondok neked – jelentette ki Fortuona. – A seregeitek nem döntő fontosságúak. Zászlóitok alatt csupán az esküszegők gyermekei szolgálnak. Mivel az Árnyék ellen harcoltok, ezért tiszteletet tanúsítok irántatok. Ha azonban veszítenétek, én visszatérnék Seanchanba, és felsorakoztatnám magam mögé a Legyőzhetetlen Hadsereg minden hatalmát. Azzal szállnék harcba... a borzalom ellen. Még úgyis megnyernénk az Utolsó Csatát. A győzelem nehezebb lesz nélkületek, és nem szívesen pocsékolnám el olyan sok tehetséges damane hasznos életét, ám biztosra veszem, hogy egyedül is megbirkózhatunk az Árnyékkal.

Egwene szemébe nézett.

Annyira hideg – gondolta az amyrlin. – Blöfföl. Egészen biztosan. Siuan szemei és fülei arról számoltak be, hogy a seanchan anyaországban eluralkodott a zűrzavar. Örökösödési válság.

Fortuona talán tényleg elhiszi, hogy a birodalma egyedül is megbirkózik majd az Árnyékkal. Ha ebben hisz, akkor téved.

– Márpedig mellettünk fogsz harcolni – jelentette ki Egwene. – Szerződést kötöttél Randdel. Feltételezem, hogy esküt tettél rá.

– Tremalking a miénk.

– Tényleg? – tudakolta Egwene. – És már a ti helytartótok uralkodik ott? A tengeri nép egyik gyermeke, aki elismerte az uralmadat?

Fortuona néma maradt.

– A szárazföldön számos országot elfoglaltatok. A legtöbbjük engedelmeskedik nektek – folytatta az amyrlin. – Akárhogy is nézzük, az altaraiak és az amadíciaiak követnek benneteket. Úgy tűnik, hogy a taraboniak is. Ami viszont a tengeri népet illeti... Nem ismerek egyetlen olyan jelentést sem, amely szerint a tengerjárók akár csak egyetlen gyermeke is titeket támogatna, vagy békességben elviselné az uralmatokat.

– A határok...

– Az előbb éppen te magad mondtad, hogy a mostani térképeket kell figyelembe vennünk. Ezeken Tremalking a tengeri nép birodalma. Nem a tiétek. Amennyiben a szerződésünk valóban jelenlegi formájában ismeri el az országok határát, akkor Tremalking csak akkor lehetne a tiéd, ha az ottani uralkodó elismerné az uralmatokat.

Egwene érvelése igencsak gyenge lábakon állt. A seanchanok meghódították azt a vidéket. Miért érdekelte volna őket akár csak a legkisebb mértékben is, hogy mennyire törvényes az uralmuk. Fortuona azonban, mintha megfontolta volna vitapartnere érveit. Komoran töprengett.

– Ez... meglehetősen jó érv – biccentett végül a császárnő. – Nem fogadtak el minket. Ostobán elutasították a békeajánlatunkat. Bolondok, de akkor is ezt tették. Hát legyen, hagyjuk Tremalkinget. Én viszont magam is kiegészítem a megegyezésünket egy feltétellel, úgy ahogy azt te is tetted.

– És mi volna ez a feltétel?

– Közhírré fogod tétetni a Tornyodban és birodalmad országaiban – jelentette ki a császárnő – hogy minden marath'damane szabadon Ebou Darba jöhet, ha az a kívánsága, hogy helyénvaló módon nyakába kerüljön a póráz.

– Komolyan azt hiszed, hogy azok a nők rabláncra akarnak kerülni?

Ez a némber megőrült! Egészen biztosan elment az esze.

– Még szép, hogy ez lesz a kívánságuk – magyarázta a császárnő. – Seanchanban az ellenőreink figyelmét gyakran elkerülik a fókuszálni tudó nők. Amikor ezek rájönnek arra, hogy mire képesek, azonnal elénk járulnak, és nagyon is helyes módon kikövetelik maguknak a nyakörvet. Senkit sem fogsz ara kényszerítem, hogy odaát maradjon. Hozzánk engeded őket, ha jönni akarnak.

– Megjósolom neked, hogy egy ilyen sem lesz.

– Ebben az esetben a legnagyobb lelki nyugalommal közhírré tétetheted a dolgot – mondta Fortuona. – Követeket küldünk hozzátok, hogy kioktassák a népeiteket arról, milyen előnyökkel jár a damanek alkalmazása. A tanítóink békés szándékkal érkeznek majd, mivel betartjuk a szerződést. Lefogadom, hogy nagyon fogsz csodálkozni. Néhányan igenis belátják, hogy mi a helyénvaló.

– Azt csinálsz, amit akarsz – legyintett jókedvűen Egwene. – Tartsátok be a törvényeket, és úgy vélem, hogy a legtöbben szabad mozgást engedélyeznek a... követeitek számára. Persze nem nyilatkozhatom valamennyi uralkodó nevében.

– És mi a helyzet a te saját birtokaiddal? Tar Valonnal? Beengeded oda a követeimet?

– Ha nem szegik meg a törvényeket, akkor nem fogom be a szájukat – bólintott Egwene. – Még a fehérköpenyeket is beengedném, ha tudnának úgy prédikálni, hogy közben nem tör ki zendülés. De a Fény szerelmére, te asszony! Nem gondolhatod komolyan...

Elakadt a hangja. Némán bámulta Fortuonát. Ez a némber valóban hitt abban, amiről beszélt! Amennyire Egwene meg tudta állapítani, tényleg komolyan gondolta a dolgot.

Legalább megbízható – gondolta az amyrlin. – Őrült. Örült, de megbízható.

– És a damanekkal, akik a kezetekben vannak? – tudakolta. – Szabadon engeditek őket, ha kifejezésre juttatják ezt a kívánságukat?

– Egyetlen jól képzett damanenak sem jutna ilyesmi az eszébe.

– Ragaszkodom a kölcsönösség elvéhez. Mind a két oldalon. Mi van akkor, ha találtok egy kislányt, aki tud fókuszálni? Ha nem kíván beállni a damaneitek közé, akkor átengeditek a határon, hogy csatlakozzon hozzánk?

– Ez pont ugyanolyan szörnyű volna, mintha megengednénk, hogy a városban egy dühöngő grolm tomboljon a vásártéren.

– Az előbb még arról beszéltél, hogy az emberek megértik az igazságot. Ha tényleg ti jártok a helyes úton, ha igaz, amiben hisztek, akkor az emberek majd meglátják bennük a követendő példát. Ha viszont tévesek a hagyományaitok, akkor nem volna szabad másokra erőltetni őket. Engedd meg azoknak, akik távozni akarnak, hogy elmenjenek, én pedig hagyni fogom, hogy az alattvalóid háborítatlanul beszéljenek Tar Valonban. A Fényre! Még szállást és ellátást is adok nekik. Gondoskodom róla, hogy jól bánjanak velük valamennyi nagyvárosban!

Fortuona töprengő pillantást vetett a beszélőre.

– Sok sul'damunk arra számítva jött el ebbe a háborúba, hogy esetleg új damanet ejthet fogságba az Árnyék szolgálói közül. Ott vannak például ezek a sharaiak. Komolyan azt akarod, hogy szabadon engedjük őket? Vagy éppenséggel a ti drágalátos árnynővéreiteket, hogy romboljanak? Hogy gyilkoljanak?

– Hogy a Fény tanúságtétele alatt bíróság elé állítsuk és kivégezzük őket.

– De hát miért ne fognánk őket hasznos munkára? Miért pocsékoljuk el az életüket?

– Amit ti tesztek, az egész egyszerűen szörnyűség! – kiáltotta Egwene felháborodva. – Még a Fekete ajah tagjai sem szolgáltak rá!

– Nem volna szabad ilyen megfontolatlanul elpocsékolni az erőforrásokat.

– Szóval ezt gondolod? – vicsorogta Egwene. – Nem fogod fel, hogy minden egyes sul'damotok, a ti drágalátos idomárjaitok is kivétel nélkül marath 'damanek!

Fortuona majdnem a torkának ugrott.

– Ne terjessz ilyen hazugságokat!

– Igen? Mit szólnál, ha a dolog végére járnánk, Fortuona? Azt mondtad, hogy te magad is idomítottál damanekat. Feltételezem, hogy akkor te is sul'dam vagy. Tedd a nyakadba az a'damet. Mutasd meg, mennyire vagy bátor! Ha tévedek, akkor annak semmilyen hatása sem lesz rád. Ha viszont igazam van, akkor magad is a nyakörv rabszolgája leszel. Ez pedig éppenséggel azt bizonyítja be, hogy marath'damane vagy.

Fortuona szeme tágra nyílt a dühtől. Eddig simán elengedte a füle mellett Egwene szurkálódásait. Nem törődött azzal, hogy bűnözőnek nevezte. Ez a vád viszont nagyon is telibe talált... Egwene nem kívánta elmulasztani, hogy megforgassa a kést a sebben.

– Pontosan – folytatta határozottan. – Vegyük elő a nyakörvet, és tegyük próbára a meggyőződésedet. Ha kiderül, hogy te is tudsz fókuszálni, akkor majd azt teszed, amit mindenki mástól elvársz? Szépen besétálsz a karámba, és attól kezdve nyakadban viseled a pórázt, Fortuona? Engedelmeskedni fogsz a saját törvényeiteknek?

– Mindig is engedelmeskedtem a törvényeknek – válaszolta hűvösen a császárnő. – Hogy te mennyire téves úton jársz! Talán elképzelhető, hogy a sul'damokat is meg lehet tanítani fókuszálni. Ez azonban még távolról sem jelenti azt, hogy olyanok volnánk, mint a marath'damanek. Egy férfi esetén is elképzelhető, hogy elméletileg embert ölhetne, ám ettől még nem tartjuk gyilkosnak.

– Majd kiderül – válaszolta Egwene. – Ha majd a néped mind több tagja rájön arra, milyen hazugságokkal etették őket.

– Egy szép napon személyesen törlek be téged – suttogta Fortuona. – Mert eljön a nap, amikor majd a saját néped ad a kezemre, megfeledkezel magadról, és a beképzeltséged odavezet a határainkhoz. Várni fogok rád.

– Ha minden igaz, évszázadokon át fogok élni – sziszegte Egwene. – Látni fogom, ahogy elporlad a birodalmad, Fortuona. Mosolyogva leszek a bukásotok szemtanúja.

Felemelte a kezét, hogy egy ujjal mellbe bökje a másikat, ám Fortuona szemkápráztató sebességgel már meg is ragadta Egwene csuklóját. A császárnő alacsony volt, de elképesztően gyors.

Egwene ösztönösen ragadta meg az Igazi Forrást. A közelben álló damanek felhördültek, és fellobbant körülöttük az Egyetlen Hatalom fénye.

Mat Egwene és Fortuona közé vetette magát. A két nő mellére tette a kezét, és eltolta őket egymástól. Egwene megint csak ösztönösen lecsapott a kezére a Levegő fonatával. A fonat természetesen semmivé foszlott.

Vér és fényverte hamu, ez azért dühítő! Már teljesen el is feledkezett arról, hogy Mat is itt van.

– Rendesen viselkedjenek a hölgyek! – csattant fel az ifjú, miközben gyors pillantást vetett előbb az egyikre, aztán a másikra. – Ne akarjátok, hogy a térdemre fektesselek és elfenekeljelek benneteket!

Egwene gyilkos pillantást vetett a fiatalemberre. Matnek a szeme sem rebbent. Megpróbálta az amyrlin haragját Fortuonáról saját magára irányítani.

Egwene az ifjú kezére pillantott. Mat tenyere közvetlenül az amyrlin keble fölött nyomódott a szegycsontjára. Fortuona is azt a kezet bámulta.

Az ifjú megfontolt mozdulattal leengedte a két kezét. Úgy húzta az időt, mintha semmi sem nyugtalanította volna.

– A világ nemzeteinek szüksége van rátok. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy elveszítsétek a fejeteket. Világos, amit mondok? Ez a dolog minden másnál fontosabb. Ha egymás ellen harcoltok, akkor a csatából a Sötét Úr kerül ki győztesen. Ez ugye egyértelmű? Fejezzétek be a civakodást! Nem vagytok már gyerekek.

– Ma éjjel nagyon komolyan el fogok beszélgetni veled, Knotai – jelentette ki az alacsony nő.

– Imádom, ha beszélgetnek velem – bólogatott Mat. – Ugye meséltem, hogy néhány szót minden másnál jobban szeretek? Ilyen például az, hogy „mosolyogjatok”. Annyira szeretem ezt a szót. Olyan kellemes a hangzása, nem gondoljátok? Mit szólnátok például ahhoz, ha valaki azt mondaná, hogy „ígérem, hogy nem ölöm meg Egwene-t ebben a pillanatban, mert megpróbált megérinteni engem, a császárnőt – örökké éljek –, mivel feneette módon szükségünk lesz rá a következő néhány hét során”. Szúrós pillantást vetett Fortuonára.

– Te tényleg hozzámentél feleségül? – kérdezte Egwene a császárnőtől. – Komolyan?

– Nagyon szokatlan... esemény volt – válaszolta halkan a másik nő. Megrázta a fejét, aztán dühös pillantást vetett Egwene-re.

– Ő az enyém, és az eszem ágában sincs lemondani róla.

– Szerintem soha semmit nem engedsz el, ha egyszer már rátetted a kezedet – felelte Egwene. – Ebben a pillanatban nem Matrim érdekel, hanem a hadsereged. Fogtok harcolni, vagy sem?

– Harcolni fogok – bólintott a császárnő. – A seregemet azonban nem rendelem alád. A fővezéred küldje át a javaslatait. Majd megfontoljuk őket. Azt azonban már most is látom, hogy igencsak nehezen fogjátok megvédeni azt a gázlót az ellenséggel szemben, ha nem áll rendelkezésetekre jelentős létszámú marath'damane. Odaküldök mellétek néhányat a sul'damjaim és damaneim közül, hogy megvédjék a seregedet. Egyelőre ez minden, amire hajlandó vagyok.

Megfordult és elindult vissza az emberei felé. – Gyere, Knotai!

– El sem tudom képzelni, hogy keveredtél bele ebbe – suttogta Egwene Mat fülébe. – Igazából nem is akarom tudni. Ha viszont vége van a harcnak, megteszek minden tőlem telhetőt, hogy kiszabadítsalak.

– Annyira kedves vagy hozzám, Egwene! – felelte az ifjú. – De ne fáradj! Ura vagyok a helyzetnek.

Fortuona után rohant.

Ez a fajankó állandóan ezt hajtogatta. Egwene igenis segítem fog rajta. Megrázta a fejét, és elindult vissza Gawynhoz. Leilwin nem kívánt részt venni a megbeszélésen, pedig az amyrlin arra számított, hogy örömmel találkozik majd szülőföldje gyermekeivel.

– Nem árt, ha betartjuk a háromlépésnyi távolságot.

– Egyetértek – bólintott Egwene.

– Még mindig hajlandó vagy a seanchanok oldalán harcolni, annak ellenére, amit elkövettek?

– Mindaddig, amíg le tudják kötni a sharai fókuszálókat, igen – bólintott az ifjú nő, majd a látóhatár felé pillantott. A messzeségben Rand már bizonyára megkezdte könyörtelen küzdelmét.

– Nem igazán válogathatunk, Gawyn. A szövetségeseink száma egyre csökken. Jelenleg a barátomnak tartok mindenkit, aki hajlandó trallokokat ölni. Ez a helyzet.

Az andoriak vonala megingott, és a trallokok áttörtek. A hörgő szörnyfajzatok bűzlő lélegzete sűrű felhőt alkotott a hűvös levegőben. Elayne alabárdosai szétzilálódtak, amikor menekülés közben a saját fegyverükben botlottak meg. Az első néhány trallok nem is törődött az emberekkel. Üvöltve átugrottak a földön fekvő alabárdosok fölött, hogy helyet csináljanak a társaiknak. A nyíláson egyre többen özönlöttek át. Olyan volt, mint amikor sötét vér buggyan elő a húsban tátongó sebből.

Elayne megpróbálta összeszedni a megmaradt erejét. Úgy érezte, hogy a saidar bármelyik pillanatban kicsúszhat a kezéből. Persze, mostanra már a körülötte harcoló, halálra szánt emberei sem lehettek erősebbek, mint a királynőjük. Kivétel nélkül egész nap küzdöttek.

Valahogy sikerült annyira összeszednie magát, hogy perzselő tűzlabdákat fonjon. Elégette az első néhány trallokot. Kiégette az emberek harcvonalában tátongó sebet. Fehér villanások hasítottak a levegőbe. Birgitte egymás után lőtte ki nyílvesszőit. A trallokok hörögve kaptak a torkukhoz. A nyilak hajszálpontosan eltalálták őket.

Elayne újra és újra lecsapott a tűzzel. Remegő kézzel meg kellett kapaszkodnia a nyeregkápában, és már alig látott, mert mintha a szemhéja ólommá változott volna. Rengeteg trallok zuhant holtan a földre. Ilyen, amikor elhegesedik egy sebhely. Elzárták az áttörés útját. Közben megérkeztek a tartalék egységek is. Megvetették a lábukat, és visszaszorították az ellenséget.

A királynő kifújta a levegőt, és megingott a nyeregben. A Fényre! Úgy érezte magát, mintha ólomsúlyokkal a kezében kellett volna körbefutnia Caemlynt. Már az is nehezére esett, hogy a ló hátán maradjon. Képtelenségnek tűnt, hogy megtartsa az Egyetlen Hatalmat. Mintha kifakult volna a világ. Elsötétedett a tekintete. A hangok is kezdtek kihunyni. Utána pedig... körülölelte a sötétség.

Először a hallása tért vissza. A távolból üvöltözést, fegyvercsörgést hallott. Egy nagyon halk kürt hangját. A trallokok bömbölését. Időnként feldübörögtek a sárkányok. Már nem lőnek olyan sűrűn – gondolta. Aludra meghatározott ritmusban bombázta az ellenséget. Bashere egyesével vonta ki az alegységeket, hogy pihenni tudjanak. A trallokok benyomultak a helyükre, mire a sárkányok rövid időre tűzözönt zúdítottak rájuk. Amikor a szörnyfajzatok meggörnyedve, óvatosan megpróbálták megközelítem a halálos fénycsöveket, hogy elpusztítsák őket, oldalról lecsapott rájuk a lovasság.

Rendkívül sok trallokkal végeztek. Mert hát ez is volt a dolguk... Trallokokat öltek...

Túl lassan – gondolta. – Túl lassan... Vajon, hogyan került ide a földre? Birgitte rémült arcát látta maga fölött.

– Ó, a Fényre! – suttogta a királynő. – Leestem a lóról?

– Időben elkaptunk – morogta az őrzője. – Valósággal a karjaim közé hanyatlottál. Gyerünk, ideje visszavonulnunk.

– Én...

Birgitte a magasba vonta egyik szemöldökét. Várta a királynő érveit.

Igencsak nehéz volt hatásos érveket találnia, így, hogy a hátán feküdt, alig néhány hossznyira a harcvonal mögött. A saidar kicsúszott a kezéből. Valószínűleg akkor sem tudta volna megragadni, ha az élete múlott volna rajta.

– Igen – szólalt meg mégis. – Jó volna... ha megnézném, mit csinál Bashere.

– Igen bölcs döntés – bólogatott az őrző. Intett egy testőrnek, hogy segítsen a királynőnek visszaülni a lovára. Utána viszont elbizonytalanodott. – Derekasan helytálltál, Elayne. A katonák tudják, hogyan küzdöttél. Jót tett nekik, hogy láthattak.

Sietve elindultak a hátsó vonalak irányába. Csupán nagyon szerény tartalékok várakoztak a fősereg mögött. A legtöbb katonájuk a harcvonalban küzdött. Még azelőtt kellett kivívniuk a győzelmet, hogy megérkezett volna a másik trallok hadsereg. Ez persze azt jelentette, hogy teljes erővel le kellett csapniuk az ellenségre.

Ennek ellenére Elayne igencsak meglepődve látta, hogy milyen csekély erő áll már a rendelkezésére. Meglehetősen kevés katona pihenhetett meg, mielőtt újra be kellett volna kapcsolódnia a küzdelembe. Mióta is tartott ez a csata?

A felhők eltakarták azt a nyílt égboltszakaszt, ami olyan gyakran fent ragyogott a királynő fölött. Ez igencsak rossz jelnek tűnt.

– Átok azokra a felhőkre! – morogta. – Mennyi lehet az idő?

– Már csak két óra lehet napnyugtáig – válaszolta Birgitte.

– A Fényre! Már órákkal ezelőtt vissza kellett volna vinned a táborba, Birgitte!

Az őrzője gyilkos pillantását látva Elayne-ben halványan derengeni kezdett, hogy Birgitte tényleg próbálkozott ilyesmivel. Hát, most már semmi értelme sem lett volna az elmulasztott lehetőség miatt veszekedni. Valamennyire kezdte már visszanyerni az erejét. Kényszerítette magát, hogy egyenes háttal üljön a nyeregben, miközben elvezették a hegyek közti keskeny völgybe, Cairhien közelébe. Bashere erről a helyről irányította a csata menetét.

Odaügetett a parancsnoki asztalhoz. Nem bízott annyira a lábában, hogy gyalog ment volna. A nyeregben ülve tette fel a kérdést a nagyúrnak:

– Bevált a terv?

– Feltételezem, hogy nem maradhattál továbbra is a harcvonalban – nézett fel rá a hadúr.

– Már túl gyenge vagyok ahhoz, hogy fókuszáljak. Sajnálom.

– Jóval tovább maradtál, mint amennyit szabad lett volna – biccentett Bashere, és felírt valamit az egyik térképére. – A legnagyobb szerencsénkre. Szinte már úgy érzem, hogy a keleti szárnyat kizárólag a jelenléted mentette meg az összeomlástól. Több erősítést kell küldenem abba az irányba.

– De működik a terv?

– Menj és nézd meg magad! – válaszolta Bashere, és fejével a hegyoldal felé biccentett.

Elayne összeszorította a fogát, majd a sarkával oldalba bökte Holdárnyékot és felügetett oda, ahonnan kicsit többet láthatott. A szeméhez emelte a távcsövét. A keze túlságosan is remegett.

A trallok sereg mostanra éppen elérte a védekezők ívelt harcvonalát. A dolgok természetes menete az lett volna, hogy a gyalogság lassan hátrálni kezd, és az ív behorpad, miközben a szörnyfajzatok tovább nyomulnak előre. Az árnyfattyak így hamis biztonságérzetbe ringatták volna magukat. Ettől elvakulva azt hihetnék, hogy sikert értek el. Elkerülte volna a figyelmüket a keserű valóság.

A gyalogság vonala ugyanis körbefogta és bekerítette a trallokok seregét. Elayne lemaradt a legfontosabb pillanatról. Arról, amikor Bashere kiadta az aieleknek a támadási parancsot. Gyors támadásuk elzárta a trallokok útját. A csapda pontosan úgy záródott be, ahogy a kiötlői remélték.

Elayne seregei tejesen körbefogták az ellenséget. Az árnyfattyak óriási, kavargó serege elkeseredett küzdelmet folytatott bekerítőivel. A harcosok gyűrűje megpróbálta beljebb szorítani az ellenséget. Akkor majd a trallokok egymást fogják akadályozni l harcban.

A haditerv tehát bevált. A Fényre, igenis működött! Az aielek vadul belemartak a trallokok hátsó egységeibe. Lemészárolták őket. Már szorult a hurok.

De ki szólaltatta meg azokat a kürtöket? A trallok kürtöket.

Elayne alaposan megnézte magának az árnyfattyakat, de nem találta meg azokat, akik a kürtöket fújták. Viszont észrevett néhány halott myrddraalt is az aielek közelében. Aludra egyik sárkányát a Banda lovasai vették körbe. Ezt a fegyvert hozzáerősítették a szekeréhez és egy pár ló vontatta. Az ilyen mozgékony fémcsövekkel a különböző hegyek csúcsáról nyitottak tüzet a lenti trallokokra.

– Elayne... – szólalt meg Birgitte.

– Ó, bocsánat! – kapott észbe a királynő. Leengedte a messzelátót és az őrzője kezébe nyomta. – Nézz körül! Minden jól alakul.

– Elayne! – Elayne összerezzent. Csak most vette észre, hogy mennyire megrémült az őrzője. Megfordult és követve a harcias nő tekintetét, déli irányba bámult. Elnézett a város falai fölött. Azok a kürtök... olyan halkan szóltak, hogy eddig fel sem figyelt a kellemetlen tényre. A hátuk mögül hallatszott a zaj.

– Jaj, ne...! – kiáltotta Elayne és gyorsan a szeméhez illesztette a távcsövet.

Mintha csak szennyvíz öntötte volna el a látóhatárt. Felbukkant a második trallok hadsereg is!

– Bashere nem azt mondta, hogy legkorábban holnapra érnek ide? – méltatlankodott Birgitte. – A legrosszabb esetben?

– Már nem számít – válaszolta a királynő. – Bárhogy is történt, máris itt vannak! Fel kell készülnünk arra, hogy megfordítsuk a sárkányokat. Küldj üzenetet Talmanesnek, és keresd meg Tam al'Thor nagyurat is! A folyóközi harcosok álljanak készültségben. A Fényre! A számszeríjasok is! Le kell lassítanunk ezt a második sereget. Amennyire ez csak lehetséges.

Bashere – gondolta. – Meg kell mondanom Bashere-nak.

Megfordult Holdárnyékkal. A gyors mozdulattól megszédült. Megpróbálta megragadni a Forrást, de nem sikerült. Olyan fáradt volt, hogy kis híján a kantár is kiesett a kezéből.

Valahogy mégis lejutott a domb aljába, anélkül, hogy leesett volna a nyeregből. Birgitte már előrevágtatott, hogy átadja a parancsait. A derék nőszemély. Amikor Elayne leért a táborba, ott éppen heves vita tombolt.

– ...ágában sincsen! – bömbölte Bashere. – Nem állok félre, és nem tűröm el, hogy a saját táboromban sértegessenek!

Haragja tárgya nem volt más, mint Tam al'Thor. A zömök folyóközi férfi döbbent pillantást vetett Elayne-re. Mintha csak meglepte volna, hogy itt látja a királynőt.

– Felséged! – zendült fel Tam. – Nekem azt mondták, hogy még kint vagy a csatatéren.

Bashere felé fordult, akinek hirtelen tűzvörös lett az arca.

– Nem akartam, hogy odamenjél hozzá ezzel a...

– Elég legyen ebből! – süvöltötte Elayne. A két férfi közé léptetett Holdárnyékkal. Hogy a fenébe lehet, hogy éppen Tam állt le vitatkozni Bashere-ral? – Bashere, nyakunkon van a másik trallok hadsereg is.

– Igen – válaszolta levegő után kapkodva a nagyúr. – Most értesültem róla. Ez igazi katasztrófa, Elayne! Azonnal vissza kell vonulnunk a Kapukon keresztül!

– A felvonulásunk során teljesen kimerítettük a Vérség tagjait, Bashere – figyelmeztette Elayne. – A legtöbbjükben már annyi erő sem maradt, hogy egy csésze teát megmelegíthetnének vele. Képtelenség Kaput nyitni.

A Fényre, az én teám is hideg maradna! Gondosan ügyelt rá, hogy nyugodt hangon beszéljen.

– Ez is a tervünk része volt.

– Én... hát igen – dadogta a hadúr. Ránézett a térképre. – Gondolkodnom kell. Ott a város. Vissza fogunk vonulni a városba.

– Azzal időt adnánk az árnyfattyaknak arra, hogy kipihenjék magukat, egyesítsék az erőiket, és ránk támadjanak – jegyezte meg Elayne. – Lehet, hogy pontosan erre próbálnak rákényszeríteni minket.

– Nem látok más megoldást – magyarázta Bashere. – Az a város az utolsó reményünk.

– Milyen város? – csattant fel a lihegve érkező Talmanes hangja. – Nem gondolod komolyan, hogy oda vonulunk vissza?

– Miért ne? – kérdezte Elayne.

– Felséges úrnőm, a gyalogságunk éppen most fejezte be a trallokok bekerítését. A torkukat szorongatjuk! Nincsenek tartalékaink, és a lovasságunk is kimerült. Ebből az ölelésből nem lehet hatalmas veszteségek nélkül kibontakozni. Ráadásul a túlélőink csapdába kerülnének a városban. Az Árnyék két hadseregének a kelepcéjében ülnénk.

– A Fényre! – suttogta a királynő. – Mintha csak erre készültek volna!

– Azt hiszem, pontosan ez történt – szólalt meg halkan Tam.

– Ne kezd megint újra! – üvöltött rá Bashere. A híres hadvezér szinte teljesen kifordult magából. Elayne persze tudta, hogy a saldaeiak nagyon is hajlamosak a dühkitörésre. Bashere valósággal tajtékzott. A felesége azonnal odaállt az oldalára. Keresztbe fonta a karját a mellén, és mind a ketten szembefordultak Tammal.

– Mondd el, amit akarsz, Tam! – szólt rá a királynő.

– De hát... – kezdte volna Bashere, Elayne azonban egy mozdulattal elhallgatatta.

– Bashere tudta, felséged – szólalt meg Tam halkan. – Ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Ezért nem küldte felderíteni az aieleket.

– Hogy micsoda? – csattant fel a fiatal nő. – De még mennyire, hogy kiküldte őket! Olvastam a jelentéseiket.

– Azok a jelentések hamisak, de legalábbis manipulálták őket – válaszolta Tam. – Beszéltem Baellel. Azt mondja, hogy egyetlen aieljét sem küldték felderítő útra az elmúlt néhány nap során. Beszámolt arról, azt hitte, hogy az én embereimre bízták a terep felmérését. Hát, nem ez a helyzet. Beszéltem Argandával, aki úgy vélte, hogy a fehérköpenyekre bízták a felderítést. Galad azt állítja, hogy a Banda derítette fel a terepet.

– Nem mi voltunk – rázta meg a fejét elkomorodva Talmanes. – Egyetlen emberemet sem küldték felderítő útra.

Mindannyian Bashere felé fordultak.

– Ki vigyázott a hátunkra, Bashere? – kérdezte a királynő.

– Én... – a hadúr felkapta a fejét, és újra elöntötte a pulykaméreg. – Megvannak valahol azok a jelentések! Megmutattam őket neked. És te jóváhagytad mindet!

– Egyszerűen tökéletes csapda – suttogta Elayne. Végigfutott a hátán a hideg. A gerince közepébe mart a fagy. A dermesztő remegés szétáradt az egész testében. Mintha jeges szél süvített volna az ereiben. Tökéletesen kelepcébe csalták őket. A fókuszálók már annyira kimerültek voltak, hogy alig álltak a lábukon. A katonák könyörtelen közelharcba bocsátkoztak. A titokban közeledő másik ellenséges hadsereg egy nappal hamarabb bukkant fel, mint ahogy arra a meghamisított jelentések alapján számítani lehetett volna... Ezek szerint Davram Bashere árnybarát.

– Bashere-t felmentem a beosztásából – szólalt meg.

– De hát... – hördült fel a férfi. A felesége megragadta a karját és lángoló tekintettel meredt Elayne-re. Bashere vádaskodón Tamra mutatott. – Igenis, hogy a folyóközieket küldtem ki! Tam al'Thor az áruló! Megpróbálja elterelni a figyelmedet, felséged!

– Talmanes – folytatta a királynő. Mostanra már valósággal jéggé dermedt. – Öt rendészed vegye őrizetbe Bashere nagyurat és a feleségét.

A nagyúr harsányan káromkodni kezdett. Elayne meglepődve érezte, hogy milyen nyugodtan figyeli az eseményeket. Mintha kővé vált volna. Némán figyelte, ahogy elrángatják az eddigi főparancsnokot. Nem maradt ideje a bámészkodásra.

– Hívjátok ide a parancsnokainkat – fordult a többiek felé –, Galadot és Argandát... Pusztítsátok el az első trallok sereget! Tudják meg az emberek, hogy mire megy ki a játék. Minden erőnkkel csapjunk le rájuk! Ha egyetlen óra leforgása alatt nem sikerül elpusztítanunk az első sereget, akkor valamennyien itt halunk meg.

– Talmanes, ezek a sárkányok nem sokat érnek a bekerített trallokok ellen. Túlságosan is nagy a veszélye annak, hogy a saját embereinket találjuk el. Szólj Aludrának, hogy a sárkányos szekerekkel vonuljon fel a legmagasabb hegy tetejére. Onnan vegye tűz alá a dél felől érkező új ellenséget. Az ogierek vegyék körbe a sárkányok hegyét. Semmiképpen sem érheti károsodás ezeket a fegyvereket. Tam, a folyóközi íjászaid szállják meg a környező dombokat. A Sárkány Légiója pedig álljon hadrendbe az arcvonalon. Előre a számszeríjasokkal, mögéjük a nehézlovassággal. Ha a Fény is úgy akarja, így elég időt nyerhetünk arra, hogy elintézzük a bekerített szörnyfattyakat!

Minden egy hajszálon múlik majd. A Fényre! Ha a második ellenséges sereg körbefogja az embereit...

Elayne mélyen beszívta a levegőt és megnyitotta magát a saidar előtt. Valósággal elmerült az Egyetlen Hatalomban, bár csupán egy vékonyka szálat tudott megragadni. Hiába próbált meg úgy tenni, mintha nem lett volna kimerült, a teste nagyon is tisztában volt az igazsággal.

Ennek ellenére most harcba vezeti a követőit.

Huszonhetedik fejezet

A baráti tűz áldozata

Gareth Bryne keresztüllépdelt a határ arafeli oldalán felépített táboron. Több száz hossznyi távolság választotta el őket a kandori határt jelentő folyó gázlójától. Nem törődött a tisztelgő katonákkal. Siuan ott iparkodott mellette. A hadúr másik oldalán egy hírnök lépdelt. Hármójuk mögött testőrök és szárnysegédek szerény raja igyekezett. Térképeket, tintát és papirost hoztak magukkal.

Az egész fényverte táj valósággal remegett az Egyetlen Hatalom robbanásai miatt. Süvítés hallatszott, robbanás és dübörgés meg fülsiketítő zaj... Ilyen lehet, ha valaki egy hegyomlás kellős közepén találja magát.

Bryne megtorpant, amikor megérezte a füst szagát. A füst nagyon makacsnak bizonyult. Legalább a tüzek egy részét sikerült kioltani. A folyó partján elhelyezkedő seanchan fókuszálók vízsugarakat emeltek ki a folyóból.

A közelben hangos csörömpöléssel felborultak a tartóállványnak támasztott alabárdok, amikor az Egyetlen Hatalom újabb csapása telibe találta a tábort. Valóságos kőzápor zúdult rájuk. Az idős férfi is megtántorodott, mellvértjén és sisakján hangosan kopogtak a kavicsok.

– Folytasd már, a fenébe is! – förmedt Holcomra, a hírvivőre.

– Hát... Igenis, nagyuram! – válaszolta a hórihorgas férfi. Olyan volt a képe, mint egy lóé. – A piros, a zöld és a kék hegytetőkön álló aes sedaiok kitartanak. A szürkéről visszavonultak, a fehér hegyről pedig azt a jelentést küldték, hogy elfogyott az erejük.

– Mostanra már a többi aes sedai is kimerülhetett – szólt közbe Siuan. – Cseppet sem lep meg, hogy éppen a Fehérek hajlandóak ezt elsőként beismerni. Ők aztán nem szégyenkeznek miatta. Egyszerű tényként kezelik.

Bryne felmordult és nem törődött azzal, hogy újra beborította őket a föld. Mozognia kellett. Folyamatosan mozogni. Az Árnyéknak mostanra már túl sok Kapuja lett. Előbb-utóbb megpróbálnak majd lecsapni a parancsnoki központokra. A helyükben ő maga pontosan ezt tette volna. Ezt a stratégiát legjobban azzal lehetett meghiúsítani, ha valakinek nincs parancsnoki központja. Vagy ha az ellenség nem tudja megtalálni a vezéreket.

Mindent összevetve a csata a terveknek megfelelően alakult. Ez igencsak meglepte. Néha persze még ez is előfordulhat. A csatatéren a hadvezér lépésről lépésre kénytelen átértékelni a terveit. Most azonban nagyon is úgy tűnt, hogy beváltak az eredeti elképzelései.

A déli dombok tetejéről aes sedaiok bombázták a sharaiakat. A közvetlenül alattuk, a domboldalakon elhelyezkedő íjászok is folyamatosan lőtték az ellenséget. Erőfeszítéseiknek hála, az Árnyék hadvezére – maga Demandred – nem küldhette valamennyi katonáját a vízpart védelmezői ellen. Ráadásul nem indíthatott valamennyi egységével elsöprő támadást az aes sedaiok ellen sem, hiszen azok azonnal elmenekültek volna előle. Ha pedig teljes erejével ellenük fordult volna, akkor az óriási erőfeszítései ellenére is csupán csekély területet nyerhetett volna. Éppen ezért két részre választotta a haderejét. A trallokokat elküldte a saját jobbszárnya irányába, a hegyek felé. Bár nagy veszteségeket szenvedtek, mégis sikerült lekötniük az aes sedaiokat. A sharai haderő nagyobbik részével viszont támadást indított a Fehér Torony folyóparti egységei ellen.

Az ellenséges fókuszálók elsősorban a seanchanokra összpontosítottak. Ez persze még távolról sem jelentette azt, hogy a sharai fókuszálók ne bombázhatták volna időnként tűzzel Bryne táborát a folyó túlsó partjáról. Semmi értelme sem lett volna amiatt aggódnia, hogy esetleg eltalálják. Ezen a helyen ugyanolyan biztonságban volt, mint bárki más a mai csatatéren. Ennél biztonságosabb helyre csupán akkor kerülhetett volna, ha visszavonulás közben meg sem áll egészen a Fehér Toronyig. Ugyanakkor már a puszta gondolattól is borsózott a háta, hogy egy biztonságos szobában legyen valahol, mérföldekkel a csatatértől.

A Fényre – gondolta. – Lehet, hogy az eljövendő korok parancsnokai majd pontosan ezt fogják tenni. Egy olyan biztos főhadiszállásra húzódnak vissza, ahová csupán Kapukon keresztül lehet bejutni. Csak hát egy tábornoknak igenis érzékelnie kellett a harctér áramlatait. Ő bizony képtelen lett volna erre néhány mérföldnyi távolságból.

– Mi a helyzet az egyes harcszakaszokat védelmező pikásokkal? – kérdezte harsány hangon.

– Tartják magukat, nagyuram – felelte Holcom. – Már amennyire tehetik, miután órákon át küzdöttek a trallokok ellen.

Bryne minden egyes domb derekán pikásokat sorakoztatott fel. Ha a trallokok valahogy keresztüljutnának rajtuk, akkor a feljebb elhelyezett íjászok még mindig végezhettek volna velük. A támadók miatt így nem volt szükség, hogy megzavarják az aes sedaiok munkáját.

– A középső hegyen a Piros ajahot védő csapatnak nemsokára azonban erősítésre lesz szüksége. Az utolsó támadás során nagyon sok emberük elesett.

– Egy kicsit ki kell tartaniuk még a saját erejükből. Azok a Pirosak elég keménykötésűek ahhoz, hogy elbánjanak pár árnyfattyúval, ha azoknak sikerült is keresztültörniük a pikások alakzatán – válaszolta a hadúr. Legalábbis ebben reménykedett. Egy újabb robbanás miatt romba dőlt egy közeli sátor. Bryne ingerülten félrerúgott egy földre került alabárdot. – És az íjász osztagok?

– Némelyik már kezd kifogyni a nyílvesszőkből, nagyuram.

Hát ez ellen nem nagyon tudott mit tenni. A gázló felé pillantott. Ott szinte áttekinthetetlen kavargás uralkodott. Elöntötte a keserűség, amiért ilyen közel állt a tulajdonképpeni harc helyszínéhez, de mégsem tudhatta, hogy mi a helyzet a csapataival.

– Tudja bárki is, hogy mi történik a gázlónál?! – fordult fel bömbölve a segédtisztje irányába. – Mást sem látok, csak a fényverte testek kavargását, meg az ide-oda száguldozó, lángoló gömböket. Mindenkit elvakítanak!

Holcom elsápadt.

– Azok a seanchan nőszemélyek úgy fókuszálnak, mintha izzó vasrudat dugtak volna fel a... szóval, alaposan ellátják a sharaiak baját. Ez a helyzet, nagyuram. A balszárnyunk komoly veszteségeket szenvedett, de dicséretre méltó módon ellenállnak a támadóknak.

– Nem Jonira bíztam azoknak a kopjásoknak a parancsnokságát?

– Sagrin kapitány meghalt, nagyuram – állt meg mellettük egy másik hírnök, akinek a homlokán friss vágás éktelenkedett. – Most értem ide, hogy jelentsek.

Hogy égnék meg a Fényben! Joni mindig is harcban akart meghalni. Bryne gondosan ügyelt arra, hogy az érzelmei ne üljenek ki az arcára.

– Ki most az egység parancsnoka?

– Uno Nomesta – válaszolta a hírnök. – Rögtön Joni halála után összeszedett minket. Üzeni, hogy igen súlyos a helyzet.

– A Fényre, Nomesta még csak nem is tiszt! – kiáltott fel a hadúr. Igaz, az a fickó a gyerekkora óta nehézlovasként szolgált, és valószínűleg nem létezett nála ügyesebb lovas széles e világon. – Rendben, igyekezz vissza hozzá és mondd meg neki, hogy majd küldök erősítést!

Bryne visszafordult Holcom felé.

– Menj oda Denhold kapitányhoz, aki küldje át a tartalék lovasszázadot a gázlón, hogy megerősítsük a balszárnyunkat! Lássuk, mire képesek azok az illianiek! Nem veszíthetjük el ezt a folyót!

A hírnök elrohant. Valamivel mégiscsak csökkentenem kell az aes sedaiokra nehezedő nyomást. Kiabálni kezdett:

– Annah, hol vagy?

A két közelben beszélgető katonát egyszerűen félrelökte egy rendkívül erős felépítésű fiatal nő. Régebben kalmárok testőreként szolgált, most pedig gyalogos katonaként, egyben pedig futárként várta Bryne tábornok parancsnokait.

– Nagyuram?

– Annah, menj és kezd el őcsászári szörnyűsége talpát nyalni, hogy a seanchan vezér lenne-e annyira kedves, hogy a rendelkezésünkre bocsátaná a fényverte lovassága egy részét?

– Szó szerint ezt mondjam neki? – kérdezte Annah, miközben mosolyogva tisztelgett.

– Ha ilyesmire vetemednél, te lány, akkor a mélybe taszítanálak egy szikláról és hagynám, hogy Yukiri sedai rajtad próbálja ki a legújabb eséslassító fonatait. Eredj már!

A szélesen vigyorgó futár megfordult és elrohant az Utazótér felé, hogy átküldjék a túloldalra.

Siuan szúrós pillantást vetett a hadúrra.

– Egyre harapósabb vagy.

– Túlságosan nagy hatással voltál rám! – csattant fel a férfi, majd felpillantott a fejük fölött elszáguldó árnyékra. Már nyúlt volna a kardja után, mert arra számított, hogy ismét lecsap rájuk egy draghkar raj. Ehelyett csupán a seanchanok egyik szárnyas fortelme mozgott a magasban. Bryne megkönnyebbülten fellélegzett.

A magasban szálló teremtményre ekkor egy tűzgömb csapott le. Az állat megpördült és lángoló szárnyával csapkodva, zuhanni kezdett. Bryne káromkodva hátravetett magát, amikor az rusnya jószág az ösvényre zuhant. Pontosan oda, ahol Annah, a hírvivő rohant. A lángoló állat keresztülgördült az asszonyon. Utána becsapódott a katonákkal és szállásmesterekkel teli egyik ellátó sátorba. A raken lovasa a következő pillanatban vágódott be a talajba.

Bryne összeszedte magát. Odarohant a sátor roncsaihoz és benézett alá, felemelve a szakadt vásznat. A sátorrudak egy része kidőlt az ösvényre. Két testőre egy földhöz szegezett katonát talált a hatalmas állat szárnya alatt. Kiszabadították. Siuan letérdelt mellé, és az övtáskájából elővette az angrealját, hogy belekezdjen a Gyógyításba.

Bryne odasietett Annah holtestéhez. A halálra zúzott nőt ott találta meg, ahol az elpusztított bestia átgördült rajta.

– Égnék meg a Fényben! – kiáltotta. Megpróbált nem törődni a halott katonával, mert az járt az eszében, hogy mit is kell tennie. – Valakinek át kell mennie a seanchanokhoz.

Közvetlen kíséretéből már csak két testőr és egy írnok maradt táborban. Mindenképpen el kellett érnie, hogy a seanchan vezér adjon lovasságot. Egyre inkább úgy érezte, mindennél fontosabb, hogy azok az aes sedaiok biztonságban küzdhessenek a hegyek tetejéről. Hiszen az amyrlin is ott volt fent velük.

– Úgy tűnik, hogy személyesen kell odamennem – jelentette ki, és hátat fordított Annah holtestének. – Siuan, elég erős vagy ahhoz, hogy az angreal segítségével Kaput nyiss?

A nő nagy nehezen feltápászkodott. Ügyetlenül megpróbálta eltitkolni, hogy mennyire kimerült.

– Menni fog, de olyan kicsi lesz, hogy négykézláb kell átmásznod. Ezt a környéket viszont nem ismerem túlzottan. Először vissza kell mennünk a tábor középpontjába.

– Hogy égnék meg a Fényben! – káromkodott a férfi, és megpördült, mert a folyó partja felől robbanások valóságos sorozata hallatszott. – Nem érünk rá erre!

– Elmehetek, hogy keressek még hírnököket – javasolta az egyik testőr. A társa éppen megpróbálta talpra segíteni azt a katonát, akit az előbb Siuan Gyógyított. A sérült alig állt a lábán.

– Nem tudom, hogy maradt-e akárcsak egyetlen hírnökünk is! – ellenkezett Bryne. – Inkább csak...

– Majd én átmegyek.

Min Farshaw feltápászkodott és leporolta magát. Bryne már el is feledkezett arról, hogy az ifjú nőt is beosztotta írnokként segíteni az egyik ellátó ezredhez.

– Úgy tűnik, jó darabig nem igazán lesz szükség írnokokra – folytatta Min, és alaposan megnézte magának az ellátó sátrat. – Tudok olyan gyorsan futni, mint bármelyik hírnök. Mit akar, mit csináljak?

– Keresd meg a seanchan császárnőt! – válaszolta a hadúr. – A tábora ott van pár mérföldnyire északon a határ arafeli oldalán. Menj át az Utazótérre. Valószínűleg tudni fogják, hogy hova küldjenek. Mondd meg a császárnőnek, hogy feltétlenül küldjön ide némi lovasságot! A tartalékaink kimerültek.

– Már megyek is! – bólintott Min.

Ez a lány nem is volt katona. Igaz, nagyon is úgy tűnt, hogy a hadseregében szolgáló harcosok legalább fele maga sem fogott még korábban fegyvert. Csak pár hete katonáskodtak.

– Menjél csak! – biztatta a lányt, aztán elmosolyodott. – A mai nap munkaóráit beszámítom ám abba, amennyivel még tartozol!

Min elvörösödött. Talán azt hitte, Bryne hajlandó lesz megengedni, hogy elfelejtkezzen az esküjéről? Nem számít, hogy kinek a párja mostanában ez a lány. Az eskü akkor is eskü.

Min végigrohant a hadsereg ellátó vonalai között. Már sikerült nagyrészt pótolni a korábbi sharai támadás során elpusztult szekereket és sátrakat. A Tar Valonban vagy Tearben kialakított készletraktárakból hozták át ide őket. A felhalmozott készletek miatt nem mehetett egyenesen az Utazó tér felé.

Ez a térség nem volt más, mint egy kötelekkel négyzetekre osztott jókora földdarab. Minden négyzetet egy földbe vert karóra erősített, számozott táblával jelöltek. Négy, szürke vállkendős nő beszélgetett halkan, miközben egyikük nyitva tartotta a Kaput, amin átgördült egy nyílvesszőkkel megrakott szekér. A nyugodt ökör nem is pillantott fel, amikor egy üstökösszerű tűzgömb vágódott be a közelben. A becsapódás miatt vörösen izzó kavicsdarabok záporoztak a környékre. Jó pár a felhalmozott hálózsákokra hullott, melyek azonnal füstölögni kezdtek.

– Át kell mennem a seanchan sereghez – fordult Min a Szürkék felé. – Bryne nagyúr parancsára.

Az egyik Szürke nővér, Ashmanaille alaposan megnézte magának a lányt. Nem kerülte el a figyelmét Min nadrágja és a fürtjei sem. Elkomorodott:

– Elmindreda? Édes kicsi lányom, hát te meg mit keresel itt?

– Milyen édes kicsi lány? – kérdezte egyik társa. – Ez a leányzó nem az írnokok egyike?

– Át kell mennem a seanchanok táborába! – zihálta Min, mert még nem tért teljesen magához a futás után. – Bryne nagyúr parancsa!

Ezúttal mintha már felfogták volna a szavait. Az egyik nővér felsóhajtott.

– Négyes mező? – kérdezte a többiektől.

– A hármas, drágám! – javította ki Ashmanaille. – A hármason bármelyik pillanatban megnyílhat egy illiani Kapu.

– A hármasra! – kezdett el az előbb megszólaló Min felé integetni. Egy rendkívül alacsony Kapu tárult fel. – Valamennyi hírnök hason kúszva megy át. Takarékoskodni kell ám az erőnkkel! Egyetlen Kapu sem lehet nagyobb a feltétlenül szükségesnél.

Ez lenne a féltétlenül szükséges – gondolta Min rosszkedvűen, miközben odaszaladt a parányi nyíláshoz. Négykézlábra állt és keresztülmászott rajta.

A túloldalt megfeketedett fűben bukkant elő. Kör alakban felperzselték a Kapu helyét. Két bojtdísszel ékesített lándzsát viselő seanchan őrködött a közelben. Az arcukat teljesen eltakarta rovarszerű sisakjuk. Min már indult volna, ám az egyik őr felemelte a kezét.

– Bryne tábornok hírnöke vagyok – szólalt meg Min.

– Az új hírnökök itt várnak – felelte az egyik őr.

– Sürgős az üzenet!

– Az új hírnökök itt várnak.

Mivel semmi további felvilágosítást sem kapott, Min keresztbe fonta a karját és várakozni kezdett. Előtte persze még gyorsan kilépett a fekete körből, mert nem akarta, hogy elkapja egy esetleg megnyíló Kapu. Innen jól látta a folyót és a partján terpeszkedő hatalmas katonai tábort. A seanchanok bizony döntően befolyásolhatnák ezt a csatát – gondolta. – Rengetegen vannak. Meglehetősen messzire került a csatától. Jó pár mérföldnyire, északra állt Bryne táborától. Ennek ellenére még innen is jól látta a gyilkos villanásokat, ahogy a fókuszálók újra és újra lecsaptak egymásra a fonataikkal.

Azon kapta magát, hogy ingerülten toporog. Összeszedte minden önuralmát és mozdulatlanná dermedt. A fókuszálók robbantásai tompa hangú mennydörgésnek tűntek. Először a fény villant fel, és csak később hallotta meg a hangjukat. Pont olyan volt, ahogy a villámcsapást követte a mennydörgés. Mi lehetett ennek az oka?

Igazából nem is számít – gondolta Min. Meg kellett szereznie a lovasságot Bryne számára. Most legalább tesz valamit. Az elmúlt hét folyamán számtalan alkalommal próbált meg segíteni. Beállt a sorba, ha valahol szükség volt még két dolgos kézre. Egészen meglepő dolognak tűnt, hogy egy katonai táborban milyen sok tennivaló akadt a tulajdonképpeni harcon kívül. Igazából nem volt szükség arra, hogy személy szerint Min végezze el ezeket a dolgokat, de még mindig sokkal jobban érezte magát, mintha Tearben ücsörögve aggódott volna azért, hogy mi történik Randdel... vagy éppen annál, hogy dühöngve gondoljon az ifjúra, amiért megtiltotta neki, hogy elkísérje Shayol Ghulba.

Ott csak a terhükre lennél! – korholta magát. – Te is tudod.

Nem várhatta el Randtől, hogy megmentse a világot, miközben a kedvesét próbálja megvédelmezni a Kitaszítottak támadásával szemben. Néha bizony Minnek igen komoly nehézséget okozott, hogy mennyire aprónak és jelentéktelennek tűnt egy olyan világban, ahol olyan hatalmas fókuszálók éltek, mint Rand, Elayne és Aviendha. Az őrökre pillantott. Az egyik feje fölött látomás látszott. Egy véres kő. Úgy fog meghalni, hogy lezuhan valahonnan a magasból. A lány úgy érezte, mintha már évtizedek teltek volna el azóta, hogy utoljára bármi reménységre okot adót is láthatott volna valaki körül. A látomásai a halálról, a rombolásról szóltak. A félelem és a sötétség jelképei voltak.

– Ez pedig ki volna? – hallatszott egy kásás seanchan hang. A közeledő sul'dam mellett nem jött damane. A nő a'damet tartott a kezében. Az ezüst nyakörvrésszel ütögette a tenyerét.

– Új hírnök – jelentette az egyik őr. – Korábban még nem járt itt a Kapukon keresztül.

Min vett egy mély lélegzetet.

– Bryne tábornok azért küldött...

– Egyeztetnie kellett volna velünk az összes hírnöke személyét – vágott a szavába a sul'dam. A sötét bőrű nő göndör haja lusta csigákban borult a vállára. – Meg kell védelmeznünk a császárnőt – aki éljen örökké! A mi táborunkban rend van. Minden hírnök személyét egyeztetjük, így nem lesz esélyük az orgyilkosoknak.

– Nem vagyok orgyilkos! – vágta rá Min.

– És azok a kések a ruhád ujjában? – kérdezte a sul'dam.

Min megdermedt.

– A ruhád ujja egyből elárult, te gyerek – gúnyolódott a sul'dam, pedig nem volt idősebb Minnél.

– Egy nő bolond volna fegyver nélkül mászkálni a csatatéren! – vágta rá a hírnök. – Akkor majd valamelyik tábornokotoknak adom át az üzenetet. Az ismerős futár meghalt, amikor találat érte az egyik rakeneteket és az égből lezuhant a táborunkra.

A sul'dam magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Catrona vagyok – jelentette ki. – Te pedig pontosan azt teszed, amit mondok, amíg a táborban vagy.

Megfordult és intett Minnek, hogy kövesse.

A lány hálásan elindult a nőszemély után. Keresztülsiettek a táboron. A seanchanok központja egészen másként működött, mint Bryne főhadiszállása. A felderítői és a futárai rakenek hátán repkedtek. Ráadásul ugye még a császárnőre is vigyázni kellett. A táborhelyet az összecsapásoktól jó messze alakították ki. Sokkal nagyobb volt itt a rend, mint Bryne kis híján elpusztított, majd sietve újjáépített táborában. A Fehér Tornyot ezenfelül számos ország egymástól alapvetően eltérő hátterű csapata szolgálta. A seanchan tábor lényegesen egységesebbnek tűnt. Mindenütt jól képzett katonákat látott.

Min legalábbis úgy döntött, hogy így értelmezi az elé táruló látványt. A harcosok néma, nyílegyenes sorokban várakoztak a bevetésükre. A tábor egyes részeit oszlopokkal és kötelekkel különítették el egymástól. Minden nagyon rendezettnek tűnt. Senki sem rohangált. A katonák nyugodt határozottsággal meneteltek, vagy úgy ácsorogtak, mint akik éppen egy díszszemlére készülődnek. Az ember sok rosszat elmondhatott a seanchanokról – Min biztosra vette, hogy a vádak és szemrehányások listáját jó pár dologgal ki tudná egészíteni –, azzal azonban nem lehetett volna megvádolni őket, hogy lazán veszik a szervezést.

A sul'dam egy olyan táborrészre vezette a futárt, ahol magas íróasztalokra helyezett vaskos könyvek mellett jó pár férfi állt. A köntöst viselő férfiak csendben beszélgetve jegyezték le a dolgokat. Félig kopaszra nyírt fejük jelezte, hogy magas rangú szolgák. Közöttük erkölcstelen ruhát viselő fiatal nők siettek lakkozott tálcákkal a kezükben. A tálcákon elegáns fehér csészékben fekete folyadék gőzölgött.

– Veszítettünk el mostanában rakent? – tudakolta Catrona a férfiaktól. – Eltalálta bármelyiküket is egy ellenséges marath'damane a magasban? Lehetséges, hogy Bryne tábornok táborára zuhant le?

– Éppen most érkezett jelentés erről az eseményről – hajolt meg az egyik szolga. – Igencsak meglep, hogy te máris értesültél róla.

Catrona szemöldöke még feljebb emelkedett, miközben alaposan megnézte magának Mint.

– Nem számítottál arra, hogy igazat mondok? – kérdezte a lány.

– Nem – felelte a sul'dam. Legyintett és a kezében tartott kést a tokjába csúsztatta. – Kövess!

Min kifújta a levegőt. Elvégre, korábban már az aielekkel is megbirkózott. A seanchanok csak nem lehetnek annyira kiállhatatlanok, mint a pusztaság gyermekei! Catrona elindult egy másik ösvényen. Min egyre ingerültebbé vált. Mennyi idő telt el azóta, hogy Bryne átküldte ide? Talán már elkésett?

A Fényre! Ezek a seanchanok aztán komolyan vették a biztonságot! Ahol két ösvény találkozott, ott minden egyes helyen két katona állt. Lándzsát tartottak a kezükben és a félelmetes sisakjuk nyílásán keresztül pásztázták a környéket. Nem kellett volna inkább őket is kiküldeni harcolni? Végül Catrona nyomában már egész közel jártak egy valódi épülethez. Bizony, nem egy sátrat látott maga előtt. A falai mintha vasalt selyemből készültek volna. A vásznat fakeretekre feszítették. A deszkapadló fölé zsindelyekkel borított tető magasodott. Valószínűleg könnyen szét lehetett szedni, hogy átszállítsák valahova, de akkor is fennhéjázásnak tűnt. Igencsak nagydarab, fekete és vörös vértezetet viselő fickók őrködtek ezen a helyen. Meglehetősen félelmetesnek tűntek. Tisztelegtek, amikor Catrona átsietett közöttük. Amikor beléptek az épületbe, a nő meghajolt. Nem borult le a földre. Ezek szerint a császárnő nem tartózkodott odabent a helyiségben. Mégis mélyen meghajolt, mivel a Vér számos tagja bent volt. Catrona Minre meredt.

– Hajolj meg, te bolond!

– Köszönöm, nagyon jól érzem így is magamat – válaszolta Min és összefonta a karját a mellén, miközben alaposan megnézte magának a bent tanácskozó parancsnokokat. Élükön egy nagyon is ismerős alak állt. Min hallott arról, hogy Mat is itt van a táborban. Hiába viselt selyemből szabott seanchan öltözéket, a fején ott éktelenkedett megszokott kalapja. Az egyik szemét fekete szövetdarab takarta el. Ezek szerint ez a látomása már valóra is vált.

Mat felnézett és szélesen elvigyorodott.

– Min!

– Hogy én milyen ostoba vagyok! – csattant fel a lány. – Csak annyit kellett volna mondanom, hogy ismerlek téged. Akkor pepecselés nélkül egyből idevezettek volna.

– Nem is tudom, Min – felelte Mat. – Ezek itt imádnak pepecselni. Igaz-e, Galgan?

A megszólított széles vállú férfi kopaszra borotvált fején csupán keskeny, ősz hajkorona maradt meg. Úgy nézett Matre, mint aki nem tudja hova tenni a megjegyzését.

– Mat – folytatta Min, és a feladatára összpontosított. – Bryne tábornoknak lovasságra van szüksége.

A félszemű ifjú ingerülten felmordult.

– Ebben egy pillanatig sem kételkedem. Keményen meghajtotta a csapatait, még az aes sedaiokat is. Ezért igazán kaphatna egy kitüntetést. Egyetlen olyan némberrel sem találkoztam még közülük, aki hajlandó lett volna egy férfi parancsszavának engedelmeskedve belépni a szobába, még akkor sem, ha odakint éppen szakadt az eső. Az első légiót, Galgan?

– Ők megfelelőek lesznek – felelte Galgan. – Ameddig a sharaiak nem tudnak átkelni a gázlón.

– Nem fognak – legyintett Mat. – Bryne nagyon is jó védelmi állásokat alakított ki. Csak egy egész kevés bátorítás kell ahhoz, hogy csúnyán elbánjanak az Árnyékkal. Laero lendhae an indemela.

– Hogy mit mondtál? – kérdezte Galgan elkomorodva.

Min sem értette egészen Mat szavait. Valamilyen zászló? A lány mostanában már komolyan foglalkozott az ősi nyelvvel, de Mat túl gyorsan beszélt.

– Hogy micsoda? – kérdezte Mat. – Korábban még nem is hallottad? Kardia bukott seregének volt a jelmondata.

– Kinek a seregének? – kérdezte Galgan döbbenten.

– Ne is törődj vele! – legyintett Mat. – Pylee, volnál szíves a légiódat kivezetni a csatatérre, feltéve, ha ez a derék tábornok az engedélyét adja.

– Megtisztelve érezném magamat, Hollók Hercege – válaszolta a közelben álló, mellvértet viselő nőszemély. A hóna alatt tartott sisakból négy toll emelkedett a magasba. – Közelebbről is meg akartam nézni magamnak, hogy mire képes ez a Gareth Bryne.

Mat Galganra pillantott. A fővezér az állát vakargatva tanulmányozta a térképeit.

– Vezesd oda a légiódat, Khirgan altábornok, ahová a Hollók Hercege javasolta!

– Ezenfelül pedig – tette hozzá a félszemű ifjú – feltétlenül oda kell figyelnünk azokra a sharai íjászokra. A folyó partján felmennek északra, hogy jobban tűz alatt tarthassák Bryne jobbszárnyát.

– Ezt meg honnan tudod ilyen biztosan?

– Annyira nyilvánvaló! – felelte Mat. Megütögette a térképet. – Küldj fel egy rakent, ha biztosra akarsz menni.

Galgan habozni látszott, de aztán kiadta a parancsot. Min úgy vélte, hogy rá már itt semmi szükség, ezért megfordult, hogy távozzon. Mat azonban megragadta a karját.

– Hé, várj csak! Azt hiszem, tudnálak használni, Min.

– Használni akarsz? – kérdezte gyanakodva a lány.

– Kihasználni a segítségedet – magyarázta Mat. – Pontosan ezt akartam mondani. Mostanában már kezdek kicsit össze-vissza beszélni. Ha választhatok két lehetőség közül, mindig az ostobábbat nyögöm ki. Szóval mi volna, ha... izé... szóval tudod...

– Semmi újat nem látok körülötted – felelte a lány. – Bár feltételezem, most már egészen pontosan tudod, hogy mit is jelent a mérleg serpenyőjébe helyezett emberi szem.

– Igen – felelte Mat, és megrázkódott. – Az már feneette módon nyilvánvaló. És mi a helyzet Galgannal?

– Tőr döfi keresztül a holló szívét.

– Fényverte hamu...

– Nem hiszem, hogy rád vonatkozna ez a kép – tette hozzá a lány. – De ne kérdezd, hogy miből gondolom.

Galgan halkan beszélt néhány alacsonyabb rangú nemessel. Ezeknek lényegesen több hajuk volt a tábornoknál, ami a seanchanok között azt jelentette, hogy alacsonyabb a rangjuk. Halkan tanácskoztak, de a tábornok időnként Matre pillantott.

– Nem tudja, hogy egészen pontosan mit is gondoljon rólam – suttogta az ifjú.

– Hát, nem találok szavakat. Mert még eddig egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy valaki döbbenten bámult volna rád, Mat!

– Ha-ha! Elképesztően tréfás, kedvedben vagy ma! Biztosra veszed, hogy az a véres tőr nem rám vonatkozik? A holló... szóval a holló az többnyire engem szokott jelenteni, nem? Többnyíre? Most már én vagyok a feneette Hollók fényverte Hercege.

– Nem rád vonatkozik.

– Csak az jár az eszében, hogy mikor tetessen el láb alól – folytatta Mat összeszűkült szemmel bámulva Galgan felé. – A rangsorban rögtön én következem utána, és most attól fél, hogy kitúrom a helyéről. Tuon szerint viszont lelkiismeretes katona a fickó, úgyhogy kivárja az Utolsó Csata végét, mielőtt lecsapna rám.

– Hát ez szörnyű!

– Tudom – biccentett a félszemű. – Képzeld, nem hajlandó leülni velem kártyázni. Azt gondoltam, hogy a szívébe lopom magamat. Hajlandó lettem volna párszor veszíteni a kedvéért.

– Nem hiszem, hogy te tudsz veszíteni.

– Ami azt illeti, már feneette mód rég rájöttem, hogyan is kell – válaszolta a félszemű ifjú, és úgy tűnt, hogy kivételesen komolyan beszél. – Tuon azt mondja, hogy csupán a tiszteletét fejezi ki azzal, amikor megpróbál meggyilkoltatni. Ezek itt őrültek, Min. Valamennyien fényverte háborodottak.

– Biztosra veszem, Egwene segítene neked megszökni, ha megkéred, Mat.

– Ide figyelj, azt nem mondtam, hogy nem érzem itt jól magamat. Csak őrültek – magyarázta az ifjú, és megigazította a kalapját. – De ha bármelyikük is feneette módon megpróbálná...

Elhallgatott, mert odakint az őrök térdre rogytak, majd leborultak a földre. Hatalmasat sóhajtott.

– Kimondod a Sötétség nevét és máris magadon érzed a tekintetét. Yalu kazath d'Zamon patra Daeseai asa darshi.

– Hogy mondtad? – kérdezte Min.

– Hát ezt sem ismered? – méltatlankodott Mat. – Mostanában már senki sem foglalkozik fényverte tanulással?

A seanchan császárnő lépett be az ajtón. Min meglepődve látta, hogy nem ruhát, hanem bő szabású ezüstösen csillogó nadrágot viselt. Vagyis... lehet, hogy mégiscsak ruha volt rajta. Min nem tudta eldönteni, hogy az alacsony nőn a lovagláshoz felhasított oldalú szoknya volt, vagy inkább egy rendkívül bő szárú nadrág. Fortuona testhez álló, borvörös selyemből készült felsőrészt viselt. Erre egy elöl nyitott kék köntöst húzott, aminek a hátsó része meglepően hosszúra sikeredett. Mintha valamilyenfajta egyenruha, katonai öltözék lett volna.

A teremben mindenki térdre rogyott, majd lefeküdtek a padlóra. Még Galgan tábornok is. Mat állva maradt.

Min fogcsikorgatva fél térdre ereszkedett. Az a nőszemély mégiscsak a császárnő volt. Min nem borult volna le Mat vagy a tábornokok előtt, de nagyon is helyénvaló dolognak tűnt, hogy kifejezze a tiszteletét Fortuona irányába.

– Ki ez a lány, Knotai? – kérdezte az érkező kíváncsian. – Igen sokra tartja magát.

– Hogyne – válaszolta Mat lustán. – Pedig csupán az Újjászületett Sárkány asszonya.

Catrona az előbb a terem túlsó végében borult le a földre. Valósággal felhördült. Amikor felpillantott Minre, kis híján kiguvadt a szeme.

A Fényre! – gondolta a lány. – Lehet, attól tart, hogy megsértett valamivel. Vagy valami ilyesmi.

– Hát ez érdekes – biccentett a császárnő. – Akkor viszont egyenrangú veled. Természetesen megint elfelejtettél meghajolni.

– Ezt ne áruld el az apámnak – felelte Mat. – Mindig is büszke volt arra, hogy milyen jó az emlékezőtehetségem.

– Már megint a nyilvánosság előtt hozol zavarba.

– Csupán annyira, mint saját magamat – mosolygott az ifjú, de aztán elbizonytalanodott, mintha csak meggondolta volna, hogy mit is mondott éppen.

A császárnő is elmosolyodott. Valahogy egy vadállatra emlékeztette Mint. Amikor elindult, a teremben a jelenlevők felkeltek, ezért a lány is feltápászkodott. Mat azonnal megpróbálta kilökdösni az ajtón.

– Mat, várj! – suttogta az ifjúnak.

– Meg ne állj! – szólt rá a fiú. – Ne akard megkockáztatnia hogy lecsapjon rád! Nem igazán szokott kiengedni a kezéből semmit sem, ha már megszerzett valamit.

Meglepő módon az utolsó szavakat, mintha büszkén jelentette volna ki.

Te is ugyanolyan bolond vagy, mint ők – gondolta Min.

– Mat, egy véres virág.

– Micsoda? – kérdezte az ifjú, és még mindig maga előtt taszigálta.

– Véres virág van a feje körül – folytatta a lány. – A halál lilioma. Valaki nagyon rövid időn belül megpróbálja majd meggyilkolni.

Mat megdermedt. Fortuona valósággal megpördült.

Min észre sem vette a két testőrt, akik elkapták és leszorították a padlóra. A fekete vértezetet viselő fickók ugrottak neki. Bár ilyen közelről már jól látta, hogy a páncélzatuk valójában sötétzöld volt.

Hogy mennyire ostoba vagyok! – mérgelődött, miközben az arcát belenyomták a padlóba. – Hagynom kellett volna, hogy Mat először kivezessen a teremből!

Évek óta nem követett el ilyen súlyos hibát. Régóta nem mondta ki olyan hangosan a látomásait, hogy mások is meghallhatták volna. Mégis mi ütött belé?

– Megállni! – kiáltotta Mat. – Hagyjátok békén!

Az ifjú ugyan bekerülhetett a Vér tagjai közé, ám a testőrök pillanatnyi habozás nélkül eleresztették a fülük mellett a parancsait.

– Honnan tud róla, Knotai? – kérdezte Fortuona, és odaállt Mat elé. Mérgesnek tűnt, vagy inkább csalódottnak. – Mi történt?

– Ez nem az, aminek látszik, Tuon – magyarázta Mat.

Nem, bizony nem az...

– Ez a lány olyan dolgokat lát – folytatta az ifjú. – Semmi olyasmit, ami miatt mérgesnek kellene lenned. Csak a Minta furcsa tréfája, Tuon. Min látomásokat vesz észre az emberek körül. Olyan kis képeket. Nem akart ám senkit sem megbántani azzal, amit mondott.

Elnevette magát. Nem tűnt meggyőzőnek.

A teremben síri csend támadt. A beálló némaságban Min újra nagyon is jól hallotta a távoli robbanásokat.

– Sorslátó – suttogta Fortuona.

Az őrök teljesen váratlanul engedték el. Elhátráltak a nyöszörögve felálló Min elől. A legtöbben körbeállták a császárnőt, hogy megvédjék, ám az, aki leszorította a földre a lányt, most letépte magáról a kesztyűjét és a földre ejtette. A tenyerét törölgetni kezdte a mellvértjébe, mintha csak le akart volna kaparni róla valamit.

Fortuona azonban nem tűnt ijedtnek. Odalépett Min elé. Félig nyitott szájjal szinte lenyűgözve bámulta. Felemelte a kezét és megsimította az arcát.

– Igaz... amit mondott?

– Igen – ismerte be vonakodva Min.

– Mit látsz körülöttem? – kérdezte a császárnő. – Mondd ki, Sorslátó! Felismerem a jeleket és eldöntöm, hogy igazat mondasz-e vagy hazudsz.

Ez igencsak fenyegetésnek tűnt.

– A halál véres liliomát látom, ahogy azt már mondtam Matnek – kezdte Min. – És három vitorlát bontó hajót. Egy rovart a sötétben. Piros fényeket azon a síkságon, aminek termékeny élettel kellene tele lennie. Egy embert, akinek olyan a foga, mint a farkasé.

Fortuona alig kapott levegőt. Felnézett Matre.

– Hatalmas ajándékot hoztál nekem, Knotai. Elég ahhoz, hogy mindent jóvátegyél. Sőt, még annál is többet ér. Lenyűgöző és csodálatos ajándék.

– Hát... én...

– Én aztán nem leszek senki játékszere! – csattant fel Min. – Egyedül Randhez tartozom, ő pedig hozzám.

Fortuona azonban nem is törődött vele.

– Ez a nő az új Soe'feim. A Sorslátó, az Igazmondó! Szent asszony, akit tilos megérinteni. Áldás van rajtunk. Tudja meg mindenki. Több mint három évszázada nem szolgálta igazi látó a Kristálytrónt!

Min továbbra is döbbenten ülve maradt, míg Mat meg nem ragadta a kezét, hogy felsegítse.

– Ez most valami jó dolog? – suttogta az ifjúnak.

– Fessenek vérvörösre, ha tudom – suttogta vissza Mat. – Ugye nem felejtetted el, hogy az előbb mit mondtam arról, milyen nehéz elszökni a mancsából? Hát azt hiszem, most már elfelejtheted, hogy bármikor is elszabadulsz innen.

Huszonnyolcadik fejezet

Emberből túl sokat

– Agelmar nagyúr személyesen küldött minket – magyarázta Lannak az arafeli. A fickó egyre csak az arcvonal felé pislogott, abba az irányba, ahol a bajtársai halálra szántan harcoltak.

Mennydörgés rázta meg a shienari csatamezőt. A levegő bűzlött az égett hús szagától. Ezzel a bűzzel csupán a megégett szőr szaga vetekedett. A Rémurakat a legcsekélyebb mértékben sem izgatta, ha halomra ölték a trallokokat is, mindaddig, amíg közben lecsaptak Lan embereire.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte a nyeregben ülő hadúr.

– Természetesen, dai shan – válaszolta a harcos. A haját hosszú fonatokban viselte. Valami oknál fogva a harangocskákat pirosra festette, bár Lan nem tudta, hogy miért. Valami köze volt a dolognak Arafel nemesi házaihoz, meg ahhoz, hogy részt vettek az Utolsó Csatában. – Ha hazudnék, mérjenek rám száz korbácsütést és hagyjanak kint a napon. Igen meglepett ez a parancs, mivel azt gondoltam, hogy az embereimnek a szárnyakat kell őrizniük. A hírnök azonban tisztában volt a megfelelő jelszavakkal, és ráadásul megerősítette az az emberem is, akit a biztonság kedvéért elküldtem a parancsnoki sátorba.

– Köszönöm, kapitány – biccentett Lan, és intett, hogy visszamehet az embereihez. Andere és Kaisel herceg felé fordult. Két bajtársa zavart arccal nézett vissza rá. Az előbb már annak is fültanúi voltak, ahogy Lan kihallgatta a kandori zászlóalj vezetőjét. Az a harcos is hasonló dolgokról számolt be.

Agelmar nagyúr mind a kettőjüket harcba küldte. A két tartalék erő külön-külön indult útra. Egyikőjük sem tudta, hogy a másik is ugyanoda tart. Lantól jobb kéz felé hideg szellő söpört végig a folyón. Az egykori őrző megfordult és ügetve elindult a sereg hátsó része felé.

A környék forrósága nemsokára kioltotta ezt a hűvöset. A felhők elképesztően alacsonyan lebegtek. Az embert elfogta az érzés, hogy csupán a magasba kell nyúlnia ahhoz, hogy megérinthesse őket.

– Lan? Mégis mit jelentsen ez az egész? – kérdezte Andere, amikor Kaisel oldalán felzárkózott Mandarb mellé.

– Túl sok embert küldtek egy helyre, hogy elzárják a harcvonalban támadt rést – felelte Lan halkan.

– Nem nehéz ilyenfajta hibát elkövetni – figyelmeztetett Kaisel herceg. – Nagyon is fennáll a veszélye annak, hogy a trallokoknak sikerült az áttörés most, hogy már a Rémurak is bekapcsolódtak a küzdelembe. A tábornok egy helyett két zászlóaljat küldött. Megpróbált biztosra menni. Lehetséges, hogy szándékosan tette.

De nem. Ez bizony hiba volt a javából. Apró hiba, de akkor is az. A helyes döntést az jelentette volna, ha hátrébb vonják a katonákat, és ott egyenesítik ki a harcvonalat. Egyetlen lovas zászlóalj elég lett volna ahhoz, hogy a résbe vágtatva legázolja az áttörő trallokokat. A két hullám érkezését is össze lehetett volna hangolni. Mivel azonban a két kapitány nem tudott a másikról, így igen nagy volt a veszélye annak, hogy a szövetségesek egymást akadályozzák. Végül pontosan ez is történt.

Lan megrázta a fejét és körülnézett a csatatéren. Ethenielle királynő zászlója a közelben lobogott. Azonnal elindult abba az irányba. A királynő a testőrei között várakozott. Baldhere nagyúr ott állt mellette. Kirukan kardjának markolata a királynő felé fordult, bár az úrnő ma úgy döntött, hogy nem vesz részt személyesen a küzdelemben. Lan komolyan aggódott azért, hogy az idősebb nő is követi Tenobia példáját. Feleslegesen nyugtalankodott. Ethenielle hűvös fejű asszonyságnak bizonyult. Ami pedig még ennél is fontosabb, megfontolt tanácsadókkal vette körül magát.

Ramsin nagyúr, őfelsége új férje a parancsnokok egy csoportjával beszélt. Lan közvetlen közelében a felderítők egyenruháját viselő ravasz képű fickó ügetett el. Alighanem valamilyen parancsot közvetített. Agelmar nagyúr általában az egész csata kimenetelével foglalkozott. Az egyes alegységeknek nem szokott parancsokat küldeni. Megmondta az alvezéreinek, hogy milyen célt tűzött ki eléjük, ám azt rájuk bízta, hogy milyen módon hajtják végre a kijelölt feladatokat.

A királynő mellett zömök, kerek képű asszonyság állt. Halk hangon beszélgettek. Serailla nagyasszony a királynő legfőbb tanácsadójának számított. Egy biccentéssel üdvözölte az érkezőt. Kettőjüknek a múltban akadtak... véleménykülönbségeik. Lan ennek ellenére annyira tisztelte a nőt, amennyire lehetséges volt olyan valaki esetén, akit időnként szeretett volna megfojtani és lehajítani egy szakadékba.

– Dai shan! – köszöntötte biccentve a királynő. Ramsin kissé oldalt állt. Odaintett Lannak. Dübörgő mennydörgés hallatszott. Nem esett az eső és Lan egy cseppnyi csapadékra sem számított, bármilyen nedves is volt az idő. – Megsebesültél? Mindjárt küldetek a Gyógyítókért.

– Rájuk másutt van szükség – felelte az érkező érdes hangon, miközben a testőrök tisztelegtek. A mellvértjük fölé zöld zubbonyt húztak. Az egyenruhájukra a Vörös Ló képmását hímezték. A kopjáikról keskeny, vörös és zöld zászlók lógtak. Sisakjuk rácsa eltakarta az arcukat, ellentétben Lan nyitott elejű, széles malkieri sisakjával.

– Kölcsönkérhetem Baldhere nagyurat, felséged? Egy kérdést kell megbeszélnem vele.

– Csak egy szavadba kerül, dai shan – bólintott Ethenielle királynő, bár Serailla úrnő gyanakodva méregetni kezdte Lant. Bizonyára furdalta az oldalát, hogy mit akarhatott a kandori királynő kardhordozójától.

Baldhere odaléptetett Lanhoz. Kirukan kardját átvette a másik karjába, hogy annak markolata továbbra is a királynőjére mutasson. Így kívánták az előírások, és Baldhere nagyon is ragaszkodott a formaságok betartásához. Andere és Kaisel herceg is felzárkózott melléjük, Lan pedig nem küldte el őket.

– Agelmar nagyúr a tartalék erőink jó negyedét bevetette, hogy elzárjon velük egy apró részt a harcvonalban – mondta olyan halkan, hogy csak Baldhere, Andere és Kaisel hallhatta. – Nem vagyok biztos abban, hogy mindegyik csapatra szükség volt.

– Éppen az előbb adott parancsot arra, hogy a saldaeai könnyűlovasságunk vonuljon el a keleti szárnyról – válaszolta Baldhere. – Csapjanak le a trallokok balszárnyára, mégpedig mélyen a vonalaik mögött. Igazi váratlan, meglepő támadást akar indítani. Arról beszélt, hogy el akarja vonni a Rémurak figyelmét. Ráadásul így azt a látszatot kelthetjük, mintha sokkal gyengébb volna a védelmünk. Rávehetjük az ellenséget arra, hogy hibát kövessen el.

– Mit gondoltok róla? – kérdezte Lan.

– Egész ügyes húzás – biccentett Baldhere. – Már amennyiben arra készülsz, hogy sokáig tartó csatát vívsz meg. Ez a lépés önmagában nem is izgatna különösebben. Addig nem, amíg a saldaeaiak kikerülnek ép bőrrel az összecsapásból. Arról viszont nem hallottam, hogy mi a helyzet a tartalékunkkal. Így igen komoly veszélybe sodródhatunk a keleti szárnyon.

– Játszunk el a gondolattal – bólintott Lan, és egészen halkan, megfontoltan folytatta –, hogy van valaki, aki képes semmissé tenni egy egész hadtest minden erőfeszítését. Feltételezzük, hogy az illető éppen erre készül, mégpedig finoman és megfontoltan, nehogy bárki is felfigyeljen rá. Te mit tennél a helyében?

– Háttal sorakoznék fel a folyónak – válaszolta Baldhere lassan. – Megszállnám a magasabban fekvő területeket is, de közben lehetővé tenném, hogy körbevegyenek minket. Belevinném a csapatokat a halálos küzdelembe, majd pedig rést nyitnék a védelmi vonalainkon és hagynám, hogy kettészakítsák az erőinket. Úgy viselkednék, hogy minden egyes lépésem ésszerűnek tűnjön.

– Mi lenne a következő lépésed? – hangzott Lan kérdése.

Baldhere komolyan megfontolta a dolgot. Igen nyugtalannak látszott.

– Vissza kellene hívnom a keleti dombokat megszálló íjászokat. Az ottani terep erősen tagolt. Az árnyfattyak így kikerülhetnék a felderítőinket. Főleg akkor, ha igazából minden emberünk a harcvonalat figyeli. Megközelíthetnének minket.

– Az íjászok persze észrevennék a közeledőket. Nemcsak riasztanának minket, de talán még olyan sokáig meg is tudnák állítani az ellenség előrenyomulását, hogy más tartalékegységek odaérjenek. Ha azonban az íjászok arrébb vonulnak és a keleti tartalékunknak harcba kellett szállnia, akkor az ellenfél könnyedén megkerülheti a teljes keleti szárnyunkat, hogy hátba támadja a hátsó vonalainkat... És akkor a teljes seregünket beleszoríthatnák a folyóba. Ha ez sikerül nekik, már csak idő kérdése a vereség.

– Mandragoran nagyúr! – csattant fel Kaisel herceg. Közelebb léptetett a lovával. Úgy nézett körül, mint aki mélységesen szégyelli magát. – El sem tudom képzelni, hogy ilyesmit hallok. Csak nem gondolod azt, hogy Agelmar nagyúr elárul minket?

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy bárkit is fedhetetlennek tartsunk – felelte Lan komoran. – Hiba volt, hogy korábban nem gondoltam erre a lehetőségre. Talán csak rémeket láttunk. Talán.

– Már így is éppen elég nehéz kitörni ebből a helyzetből – szólt közbe komor tekintettel Andere. – Ha viszont nekiszorítanak minket a folyónak...

– Az eredeti tervek szerint a könnyűlovasság fedezte volna a visszavonulásunkat – magyarázta Lan. – Először a gyalogság vonult volna vissza. Átgázoltak volna a folyón. Utána Kapukon át átvittük volna a nehézlovasságot is. A folyó nem áramlik túl gyorsan, így a könnyűlovasság hátasai át tudtak volna úszni. A trallokok viszont nem mertek volna belemenni a vízbe. Csak akkor úsznak, ha arra rákényszerítik őket. Nagyon is jónak tűnt a terv.

Csak hát az elképzelés semmit sem ér, ha olyan ellenséges erő nehezedik rájuk, ami miatt a gyalogság nem tudja kivonni magát a küzdelemből. Akkor kártyavárként omlana össze az egész terv. Ha pedig körbefogják őket, akkor Lan egész egyszerűen képtelen volna kimenteni a seregét. Nem volt annyi fókuszálójuk, hogy más helyre Utaztassák a teljes haderőt. Innen csupán gyalog lehetett volna elmenekülni. Ez azzal járt volna, hogy a sereg felét az ellenség martalékául vetik. Halál várt volna az emberekre. De nem. Lan inkább meghal, mintsem hogy megengedje ezt.

– Agelmar nagyúr minden lépése mostanában meglehetősen jó húzásnak tűnik! – csattant fel Baldhere ingerülten. – Elég jó ahhoz, hogy ne kezdjünk el gyanakodni, de annyira már nem, hogy megnyerjük a csatát. Lan... Valami nincs rendben a vezérrel. Hosszú évek óta ismerem. Könyörgök! Még mindig azt hiszem, hogy egyszerűen csak kimerült, de akkor is hibát hibára halmoz. Nekem van igazam. Tudom, hogy ez a helyzet.

Lan bólintott. Visszaengedte Baldhere nagyurat a királynője mellé, majd a testőrei kíséretében elindult hátrafelé, a parancsnoki sátor irányába.

Úgy érezte, hogy valósággal összeszorult a torka. Szinte kézzelfoghatóvá vált az iszonyat. Azok az átkozott felhők mintha jóval lejjebb ereszkedtek volna. Hangos morgás hallatszott belőlük. Mintha a Sötét Úr üstdobjai zengtek volna. A hangjuk azt ígérte, hogy elemésztik az emberek életét.

Mire Lan odaért a parancsnoki sátorhoz, már jó száz megbízható harcos állt a háta mögött. Amikor közelebb értek, észrevett egy fiatal shienari hírnököt. Az ifjú nem viselt vértet, és ahogy rohant, a varkocsa csak úgy lobogott mögötte. Éppen nyeregbe akart szállni.

Lan intésére Andere odaugratott mellé és erős kézzel megragadta a kantárját. A hírnök elkomorodott.

– Dai shan? – kérdezte, miközben tisztelgett a mellé ügető fővezérnek.

– Agelmar nagyúr parancsait viszed éppen? – kérdezte Lan, és leszállt a nyeregből.

– Igenis, nagyuram.

– Mik ezek a parancsok?

– A keleti szárny kandori íjászaihoz megyek – válaszolta a hírnök. – A hegy, amin vannak, túlságosan is messze van a csatatér központi részeitől. Agelmar nagyúr úgy érzi, hogy jobban tennénk, ha az íjászok előbbre vonulnának, hogy nyílzáport zúdítsanak azokra a Rémurakra.

A kandoriak alighanem azt gondolták, hogy a saldaeai könnyűlovasság még mindig ott vigyáz rájuk. A saldaeaiak viszont úgy vélték, hogy az íjászok nem mozdulnak el a helyükről. A tartalék erők pedig valószínűleg azt gondolták, hogy ez a két egység megőrzi a helyét, miközben ők maguk bevetésre indulnak.

És ez az egész még mindig lehetett csupán a véletlen műve. Agelmar iszonyú erőfeszítéseket tett. Túlhajtotta magát. Persze lehet, hogy egy olyan terv lebegett a szeme előtt, amelyet egyetlen más tábornok sem érthetett volna meg. Lan tudta, hogy senkit sem szabad mindaddig halálos bűn elkövetésével megvádolni, míg az ember nem áll készen arra, hogy saját kezűleg végezzen a megvádolttal. Akkor és ott. Habozás nélkül.

– Megváltoztatom a parancsot – szólalt meg hűvös hangon. – Ehelyett szólj a saldaeai felderítőknek, hogy alaposan fésüljék át azokat a keleti hegyeket! Figyeljenek arra, hogy nem közeledik-e az árnyfattyak jól álcázott ereje, hogy lecsapjon ránk! Figyelmeztesd az íjászokat arra, hogy készüljenek fel a támadásra! Utána gyere vissza ide és mondd el, hogy mi történt! Igyekezz és senkinek se szólj arról, hogy milyen parancsot kaptál tőlem! Csak a nyomkeresők és az íjászok tudhatják, hogy ott jártál.

A harcos zavartnak tűnt, de tisztelgett. A hadsereg főparancsnoka ugyan Agelmar volt, mégis mindenben Lan, vagyis a dai shan mondhatta ki az utolsó szót. Ebben a csatában csupán egyvalaki állt rangban fölötte, és az a valaki nem volt mást, mint Elayne.

Lan odabiccentett a Nemes Őrség két tagjának. Az elmúlt hetek könyörtelen küzdelme során igen jó véleménye alakult ki a két malkieri harcosról, Washimról és Geralról.

A Fényre, csak hetek teltek el! Úgy érzem, mintha hónapok óta...

Elhessegette magától a gondolatot, miközben a két malkieri a hírnök nyomába eredt. Biztos akart lenni abban, hogy az ifjú azt teszi, amit parancsoltak neki. Lan csupán az után vonja le a megfelelő következtetéseket, hogy sikerült megismerni valamennyi tényt.'

Csak akkor.

Loial nem tudott sokat a hadviselésről. Azonban még ez a kevés is éppen elegendő volt ahhoz, hogy felismerje, Elayne oldala vesztésre áll.

Ő ugyanolyan elszántan küzdött, akárcsak a többi ogier. Sok ezernyi őrjöngő trallok ellen harcoltak. A szörnyfajzatok második serege azért érkezett, hogy dél felől fogja harapófogóba az embereket. Megkerülték a várost. A Sárkány Légiójának számszeríjasai védték az ogierek szárnyát. Rövid nyilak záporoztak az ellenségre, majd a lövészek sietve visszavonultak, amikor a trallokok elérték a harcvonalat. A szörnyfajzatoknak sikerült megfutamítani a Légió halálosan kimerült nehézlovasságát. A pikások századai kétségbeesett elszántsággal próbálták megállítani az áradatot. A Farkasőrség halálra szánt makacssággal próbálta meg a másik hegyen összetartani a szilánkokra hasadozó harcvonalat.

Loial csupán kósza szóbeszédet hallott arról, hogy mi történik a csatatér többi részén. Elayne seregei összeroppantották az északi trallokok seregét. Lemészárolták az ellenfelet. Miközben az ogierek makacsul küzdöttek, és igyekeztek megvédeni magasan a hegyoldalon elhelyezett sárkányokat, egyre több katona érkezett át ide, hogy az új harcvonalon csatlakozzon hozzájuk. A sárkányok a fejük fölött tüzeltek. A felmentő egységek tagjai azonban alig álltak a lábukon a kimerültségtől.

Ez az új trallok sereg szét fogja zúzni őket.

Az ogierek torkából gyászos ének tört elő. Ugyanezzel a dallal gyászolták meg azt az erdőt, amit elpusztított a vihar. Ezzel a dallammal emlékeztek meg a mennykő sújtotta nagy fák pusztulásáról is. A veszteségről, a bánatról és az elkerülhetetlen fájdalomról szólt a dal. Loial maga is csatlakozott és teli tüdőből énekelte az utolsó refrént.

Kiszárad az összes folyó,
Véget ér minden dal,
Minden ág meghajlik
És minden gyökér elhal...

Leterített egy vicsorgó trallokot, ám a másik belemélyesztette az agyarait a lábába. Az ifjú ogier felüvöltött. Már nem énekelt, amikor megragadta a trallok nyakát. Sosem tartotta magát különösebben erősnek, legalábbis a többi társához képest. A szörnyfajzatot mégis könnyedén felkapta és behajította a többi árnyfattyú közé.

Az ogierek körül rengeteg halott ember hevert. Hogy mennyire törékeny kis jószágok voltak! Loialt fájdalommal töltötte el ez a veszteség. Hiszen az emberek egyébként is csak olyan rövid ideig élhettek. Néhányan közülük még mindig makacsul kitartottak. Tudta róluk, hogy sokkal nagyobbnak és erősebbnek tartják magukat, mint amilyenek a valóságban voltak. Ezen a csatatéren azonban az ogierek és a trallokok árnyékában úgy tűnt, mintha csak zabolátlan gyerekek lábatlankodtak volna a felnőttek között.

De nem. Nem fogja gyerekeknek tartani őket. Ezek a férfiak és asszonyok bátran, szenvedélyesen küzdöttek. Nem gyerekek, igazi hősök voltak. Mégis, ahogy végigpillantott az ernyedten fekvő holttesteken, a füle dühösen a fejére simult. Ismét dalba kezdett. A hangja jóval ércesebben zengett, mint az előbb. Már nem a gyászról énekelt. Ezt a dalt nem zengte még korábban. A dallam a növekedésről mesélt. Loial azonban nem a fákat köszöntötte ezzel az énekkel. Új, ismeretlen dal tört elő a torkán.

Valósággal bömbölt. Hangosan és dühösen dübörgött a hangja. Fejszéjével újra és újra lecsapott. Körülötte kizöldült a fű. A földből indák és kacsok bukkantak elő. A trallok lándzsák nyelén levél fakadt. A szörnyfajzatok közül jó páran hörögve, döbbenten eldobták a fegyverüket.

Loial tovább küzdött. Nem a győzelemről énekelt. Az élet dalát zengte. Ugyanis esze ágában sem volt, hogy itt haljon meg, ezen a hegyoldalon.

Hiszen a Fényre, még meg kell írnia egy egész könyvet!

Mat a seanchan parancsnoki épületben állt, az igencsak kétkedő képet vágó tábornokok gyűrűjében. Min éppen az előbb tért vissza. Elvitték, és seanchan díszruhát adtak rá. Tuon se volt már itt. Biztos eleget kellett tennie egy olyan uralkodói kötelességnek, amit egyedül ő hajthatott végre.

Amikor a térképre nézett, Mat legszívesebben újra káromkodni kezdett volna. Térképek, térképek és újabb térképek. Papírdarabok. Tuon írnokai az előző este beálló félhomályában rajzolták a legtöbbet. Honnan a csudából tudhatná, hogy mennyire pontosak. Mat egyszer tanúja volt annak, hogy Caemlynben egy utcai művész az éjszaka kellős közepén vetette papírra egy felettébb csinos fehérszemély képmását. A végeredményért a Folyóközben komoly pénzt fizettek volna az emberek, mert úgy tűnt, hogy a rajz a női ruhába bújtatott Cenn Buie megszólalásig hű képmását ábrázolta.

Egyre inkább úgy érezte, hogy az ilyen harctéri térképek nagyjából annyit érnek, mint a szőrmebunda Tearben, kánikula idején. Feltétlenül látnia kellett volna magát a csatateret, nem pedig azt, hogy valaki más milyennek gondolta a küzdelem alakulását. Ezek a térképek túlságosan is egyszerűek voltak.

– Megyek és megnézem a harcteret – jelentette be.

– Hogy mit csinálsz? – hördült fel Courtani. A seanchan zászlóstábornok nagyjából annyira volt csinos, mintha egy rőzsekötegre mellvértet adtak volna. Mat úgy vélte, hogy ez a némber egyszer belekóstolhatott valami rendkívül keserű ételbe, és mivel rájött arra, hogy attól kezdve ijesztő vigyorával még a környékről is elijesztheti a madarakat, gondosan ragaszkodott ahhoz, hogy ez a szörnyűség ott szerepeljen az étlapján.

– Megyek és megnézem magamnak a csatateret!

Félrerakta a kalapját, majd hátranyúlt a feje fölött és megragadta a súlyos, ormótlan seanchan díszruha szövetét. Nagy nehezen lerángatta magáról az irdatlan vállrészeket, meg úgy, ahogy van az egész szörnyűséget. Csak úgy zizegett a sok selyem, meg fodor. Félredobta a ruhát. Így azonban már csupán a nyakát eltakaró kendő, a medálja és az a különös, enyhén merev, fekete szövetből készült nadrág maradt rajta. Min sokatmondóan a magasba vonta az egyik szemöldökét, és Mat meztelen mellkasára pillantott. Az ifjú elpirult. Nem mintha ez a lány számított volna. Hiszen Min Rand kedvese volt, így Mat gyakorlatilag a húgának tekinthette volna. Persze Courtani is ott állt mellettük, ám róla nem lehetett egyértelműen eldönteni, hogy tényleg nőnek lehetne-e tekinteni. Mat igazából még abban sem volt biztos, hogy az a vértezet emberi lényt takar-e.

Lehajolt és turkálni kezdett az asztal alatt. Előhúzta a csomagot, amit kicsit korábban rejtett oda. Min összefonta a karját a mellén. Nagyon aranyos volt ebben az új ruhában. Olyan öltözéket adtak rá, amelyik kis híján ugyanolyan gazdagon díszítettnek tűnt, mint amilyeneket Tuon is szokott hordani. A sötétzöld, csillogó selymet fekete hímzés ékesítette. A ruha széles, nyitott ujja annyira bő volt, hogy az ember simán bele tudta volna dugni a fejét. Nem hagyták békén a lány haját sem. Mindenféle fémdarabokat dugtak a fürtjei közé. Az ezüstön parányi tűzcseppek ragyogtak. Sok száz izzó drágakő. Ha kiderül, hogy Min nem válik be Sorslátóként, akkor még mindig első osztályú karos csillár lehetne belőle ebben a ruhába.

Egyébként nagyon is jól nézett ki az új öltözékében. Ez igencsak furcsa volt. Mat korábban mindig is úgy gondolta, hogy Min meglehetősen fiús kis teremtés. Most viszont nagyon is vonzónak találta a lányt. Nem mintha megbámulta volna.

A seanchanok kővé dermedve bámulták a félmeztelen fiatalembert. Fel nem tudta volna fogni, hogy ennek mi az oka. Hiszen a szolgáik sokkal kevesebb ruhát viseltek. A Fényre, hiszen majdnem hogy pőrén mászkáltak!

– Legszívesebben én is levetkőznék, mint te – suttogta Min, és megragadta a díszruhája mellrészét.

Mat megdermedt, majd hevesen köhögni kezdett. Alighanem lenyelt egy legyet vagy valamit.

– Égnék meg a Fényben! – szólalt meg végre, amikor már újra tudott beszélni. Felvette a zsákból előhúzott inget. – Fizetek neked száz Tar Valon-i márkát, ha megteszed. Csak azért, hogy utána henceghessek a történettel.

Egyszerűen nem tudta felfogni a válaszul kapott gyilkos pillantást. Most miért bántják már megint? Talán nem éppen Min beszélt arról, hogy levetkőzik, mintha csak ő is fényverte aiel hajadon lett volna, aki éppen indul az izzasztósátorba?

Min azonban nem vetkőzött le. Mat kis híján elszomorodott emiatt. De csak kis híján. Ezzel a lánnyal nagyon óvatosan kellett bánni. Biztosra vette, hogy egy rosszul értelmezett mosoly is éppen elég ahhoz, hogy hasba szúrják. Mégpedig nem csupán Min, de esetleg maga Tuon is. Mat nagyon is úgy vélte, minden érintett sokkal jobban jár, ha egyszerre csupán egyvalaki próbálja meg kibelezni.

A rókafejes medál megnyugtatóan simult a bőréhez. A Fénynek legyen hála, Tuon belátta, hogy a férjének van szüksége erre a fémdarabra. Most már a kabát következett. Az is ott rejtőzött a zsákban.

– Hogy sikerült megőrizned őket? – kérdezte Galgan hadseregtábornok. – Le mertem volna fogadni, hogy a teljes ruhatáradat elégették, Hollók Hercege.

Mat udvariasan nem hozta fel, hogy Galgan milyen idióta módon néz ki azzal, hogy csupán egy fehér hajgyűrű ékesíti a fejét. A seanchanok már csak ilyenek voltak. Minden népnek megvolt a maga rigolyája, ám a félszemű ifjú nem kételkedett abban, hogy Galgan függetlenül a nevetséges külsejétől, igenis megállja a helyét a csatában.

– Hogy ezeket? – kérdezte Mat, miközben végigsimított a kabátját és az ingjét. – Fogalmam sincs róla. Egyszerűen csak itt voltak. Nem találom a szavakat a megdöbbenéstől.

Élete egyik legkellemesebb pillanatát jelentette az a felismerés, hogy a kőmerev arcú és túlságosan is peckesen álló seanchan őrök ugyanúgy reagáltak a megvesztegetési kísérletre, mint a közönséges emberek.

Kivéve persze a Halottvirrasztó Gárda tagjait. Mat már tudta, hogy velük nem szabad próbálkoznia. Udvarias barátkozási kísérleteire olyan tekintet volt a válasz, hogy úgy vélte, a következő pillanatban már arccal a sárban találja magát, ha nem fúj azonnal visszavonulót. Talán mindenki jobban járna, ha soha többé nem állna szóba a Halottvirrasztók egyetlen tagjával sem. Mostanra már teljesen egyértelműnek tűnt, hogy ezek a nagydarab fajankók az utolsó csepp humorérzéküket is elcserélték, amikor kiderült, hogy helyette szegletes állkapcsot kaphatnak.

Ugyanakkor Mat nagyon is tisztában volt azzal, hogy kikre bízhatná Tuon biztonságát.

Mozgásba lendült és felkapta a falnak támasztott ashandareit. Courtani és Min azonnal a nyomába eredt. Milyen kár, hogy Tylee annyira értett ahhoz, amit csinált. Mat legszívesebben az épületben hagyta volna az előnytelen külsejű nőszemélyt, és helyette inkább egy madárijesztő társaságában indult volna csatába. Persze lehet, hogy ez éppen így lesz jó. Ez a némber annyira ronda, hogy a trallokok esetleg azt hiszik, valójában közéjük tartozik.

Meg kellett várnia, amíg egy lovász sietve elrohan Pipiért. Ez idő alatt valaki sajnálatos módon már értesítette is Tuont. A felesége azonnal fel is bukkant. Persze korábban már említette, hogy nemsokára visszatér a vezérkari épületbe, így aztán Mat nem is igazán számított arra, hogy elkerülheti az összecsapást.

Min megbotlott, és halkan átkozni kezdte a szoknyáját.

– Még mindig azon töröd a fejedet, hogy esetleg érdemes volna-e elszöknöd? – kérdezte Mat gyorsan, miközben a közeledő Tuon felé sandított.

– Pontosan – válaszolta a lány savanyú képpel.

– Nagyon kényelmesek az itteni ágyak. Ezek a fickók pedig nagyon is elkényeztetik az ember fiát, feltéve persze, ha valamiért nem úgy döntenek, hogy mégiscsak le kell vágniuk a fejét. Még mindig nem sikerült rájönnöm arra, mivel is tudnám elkerülni az ilyen fejetlenséget.

– Csodálatos.

Mat a lány felé fordult.

– Ugye tisztában vagy azzal, hogy Rand mit kérne tőled, ha itt lenne? Valószínűleg azt akarná, hogy maradj.

Min tekintete majdnem átdöfte.

– Ez az igazság, Min. A fényverte igazság! Itt voltam, amikor Rand maga mellé állította ezt a bandát. Őszintén megmondom neked, nagyon aggódott. Talán elkerülte a figyelmedet, de a seanchanok és az aes sedaiok nem igazán jönnek ki jól egymással.

– Ez legalább annyira szembeötlő, mint az, amire annyira büszke vagy, Mat.

– Juj! Én csak segíteni próbálok. Gondold csak meg, Min! Milyen nagy segítséget jelentene Rand számára, ha tudhatná, olyant valaki áll Tuon mellett, akiben megbízhat. Ez a valaki rávehetné őcsászári felségét arra, hogy legyen kedves azokkal az aes sedaiokkal. Nem kell mást tennie, mint hogy a megfelelő időpontban felfigyeljen a megfelelő előjelekre. Természetesen, ha nagyon ragaszkodsz hozzá, visszamehetsz vízhordónak és kifutófiúnak a másik táborba. Biztosra veszem, az majdnem olyan fontos beosztás volna, mintha szemmel tartanál egy idegen uralkodót és rávennéd arra, hogy tisztelje és a bizalmával ajándékozza meg az Újjászületett Sárkányt. Segíthetnéd megépíteni a barátság hídját közötte és a világ többi nemzete között.

Min egy darabig nem találta a szavakat.

– Annyira utállak, fényverte Mat Cauthon!

– Ez a beszéd! – kiáltotta Mat, és üdvözlésképpen integetni kezdett Tuon felé. – Nézzük, melyik kiálló testrészemet akarja lemetszeni, csak mert eldobtam az ostoba gúnyáit.

Pedig kár volt értük. A köntösön nagyon is szép volt a hímzés. A magára valamit is adó férfiembernek igenis szüksége volt egy kevés hímzésre. Ugyanakkor esze ágában sem volt abban a maskarában kilovagolni a csatatérre. Akkor már sokkal több értelme lett volna, ha vállára veszi Pipit, és úgy megy a csatába.

A többiek szokás szerint meghajoltak és lefeküdtek a padlóra, amikor Tuon belépett, pedig a császárnő csak pár percre távozott. Mat egy biccentéssel üdvözölte. A felesége alaposan, tetőtől talpig végigmérte az öltözékét. Miért olyan feldúlt itt mindenki a remek kabátom és ingem miatt? Persze, Mat felvehette volna akár azt az ócska, szakadt göncöt is, amiben Elayne-t látogatta meg. Ha nem égette volna el.

– Legfenségesebb úrnőnk! – szólalt meg Courtani. Mivel a Magas Vér tagja volt, így közvetlenül megszólíthatta Tuont. – Tüdőd levegőben sose szenvedjen hiányt! A Hollók Hercege úgy döntött, hogy kénytelen személyesen is ellátogatni a harcmezőre, mivel megítélése szerint a hírnökeink és a tábornokaink nem kellőképpen képzettek.

Mat dühösen beleakasztotta a hüvelykujját az övébe. Szúrós szemmel bámulta a feleségét, miközben egy lovász végre megérkezett Pipivel. Feneette módon sokáig tartott, mire meghozták a lovát. Ez a legény talán megállt közben ebédelni? Vagy esetleg megnézte egy mutatványos előadását? Esetleg kettőt?

– Igen? És akkor mire várunk? – kérdezte Tuon. – Ha a Hollók Hercege meg kívánja nézni a csatamezőt, akkor biztosra veszem, hogy a birodalom hűséges szolgái minden tőlük telhetőt megtesznek azért, hogy a lehető leghamarabb eljuthasson oda.

Courtani úgy hőkölt hátra, mintha arcul csapták volna. Mat rávigyorgott Tuonra, a felséges asszony pedig egy kegyes mosolyban részesítette. A Fényre, annyira szerette a felesége mosolyát!

– Ezek szerint te is jössz velem? – kérdezte Tuontól.

– Hát persze. Tudnál talán egyetlen okot is mondani arra, hogy ne jöjjek?

– Dehogyis! – válaszolta Mat, miközben magában hatalmasat nyögött. – Egyetlenegy fényverte okot sem.

Huszonkilencedik fejezet

Az elveszített hegy

– Összpontosítsatok azokra az enyészekre! – kiáltotta Egwene, és lecsapott a Levegő fonatával a hegyoldalon felfele mászó trallokokra. A szörnyszülöttek keresztülszakították a magaslat lábát védelmező pikások sorait, és most átözönlöttek a résen. Már hozzászoktak ahhoz, hogy fókuszálók ellen kellett küzdeniük. Lekuporodtak és megvetették a lábukat. Egwene viszont így nagyon jól láthatta az egész öklöt és a középen rejtőzködő myrddraalt. A szörnyfajzat barna kabáttal takarta el megszokott öltözékét és egy trallok alabárdot tartott a kezében.

Nem csoda, hogy olyan nehezen találtam meg – gondolta az amyrlin és egyetlen tűzfonattal elpusztította a szörnyűséget. A félember rángatózni és kapálózni kezdett. Hangosan üvöltött a tűzben. Szem nélküli arca az égbolt felé fordult. Az egész ököl vele együtt pusztult el.

Egwene elégedetten elmosolyodott, ám az öröme nem tarthatott sokáig. Az íjászoknak kezdett elfogyni a nyílvesszője. A pikások sorait több helyen is szétzilálták és néhány aes sedai már tántorgott a kimerültségtől. Az elpusztított trallokok helyét újabb szörnyfajzatok foglalták el. Fogunk tudni még egy teljes napig így küzdeni? – gondolta.

Egy zászlóaljnyi kopjás váratlanul megpróbált visszavonulni Bryne seregének folyóparti, balszárnyáról. Zászlójukat Tar Valon Lángja díszítette. Bryne nagyon büszke volt erre a nehézlovas egységre. Joni Shagrin kapitány vezetésével sikerült összekovácsolnia a szövetséges országok lovasságának viharvert veteránjait és a Toronyőrség azon tagjait, akik önként beálltak ebbe a nagyrabecsült, új egységbe.

A kopjások megkerülték sharai ellenfeleiket, és vadul vágtatná kezdtek Egwene hegyei felé. A magaslatot ostromló trallok hadsereg háta mögött bukkantak elő. Mögöttük egy másik lovas egység is kibontakozott az elöl haladók porfellegéből. Ők Illian sötétzöld zászlaja alatt vettek részt a küzdelemben. Úgy tűnt, hogy a tábornok végre küldött erősítést.

De... Egy pillanat. Egwene elkomorodott. Innen a magasból nagyon is jól látta, hogy a fősereg balszárnyát ebben a pillanatban senki sem védte. Mit csinál ez az ember? Talán... valamilyen csapdát állít a sharaiaknak?

Ha ez kelepce volt, akkor valamit nagyon elrontottak. A csapda nem zárult össze. Ehelyett egy sharai lovas egység csapott le Bryne védtelen balszárnyára, és súlyos veszteségeket okozott a folyó partját védelmező gyalogság soraiban. A következő pillanatban Egwene egy újabb, nagyobb szörnyűségre is felfigyelt. Az ellenség jobbszárnyáról egy még jelentősebb sharai lovas zászlóalj tört elő. Célba vették azt a kopjás egységet, amelyik az előbbi Egwene segítségére sietett.

– Gawyn, szólj azoknak a kopjásoknak... Csapda...

Nem maradt idejük beavatkozni. Néhány pillanattal később a sharai lovasság már le is csapott a Fehér Torony kopjásaira. Valóságos mészárlást rendeztek a hátsó sorokban. Ezzel egyidejűleg a trallokok hátsó sorai megfordultak, hogy felfogják a kopjások támadását. Egwene jól látta, hogy ezek a szörnyfajzatok hosszú nyelű alabárdokat tartottak a mancsukban. Ezzel a fegyverrel könnyen le lehet sújtani a lóra és a lovasra is egyaránt. A kopjások első sorai véres zűrzavarba fulladtak. A trallokok a tehetetlenül fetrengő testek közé gázoltak. Hosszú fegyverükkel kirángatták a nyeregből vagy keresztüldöfték a hátrébb elakadt lovasokat is.

Az amyrlin hangosan felüvöltött. Teleengedte magát az Egyetlen Hatalommal, és megpróbált lecsapni a harcosait lemészároló trallokokra. Társnői maguk is bekapcsolódtak a küzdelembe. Mészárlás volt ez a javából. Mindkét oldalon csak úgy hullottak a résztvevők. A trallokok azonban túl sokan voltak. A kopjásokat senki sem védelmezte. Alig néhány perc alatt véget ért a küzdelem. A halálos csapdából csupán néhány lovas tört ki. Halálra váltan elvágtattak a folyó irányába.

Egwene valósággal megrázkódott. Időnként úgy tűnt, hogy a seregek a lassú folyón andalgó, testes hajók méltóságával vánszorognak. Egy pillanattal később viszont valósággal megvadult minden, és alig néhány szívdobbanásnyi idő alatt egész zászlóaljak pusztulnak el.

Az amyrlin tekintete visszatért a hegyoldalt borító holttestekre. Az aes sedaiok veszélybe kerültek idefent. A trallok sereg a kopjások legyőzése után ismét felfelé fordult. Egwene kiadta a parancsot, hogy nyissanak Kapukat. A pikások rendezetten vonulni kezdtek felfelé a Kapuk irányába, miközben az íjászai továbbra is lőtték a lenti szörnyfajzatokat. Utánuk Egwene és a maradék aes sedaiok következtek. Egészen addig bombázták a trallokokat, míg az íjászok is át nem siettek a Kapukon.

Mielőtt ő maga is keresztüllépett volna a hegytetőn nyitott utolsó Kapun, a fiatal vezér még egy utolsó pillantást vetett a harctérre. Mi történt itt az előbb? Megcsóválta a fejét, miközben az örökké megbízható Gawyn hűségesen már oda is állt az oldalára. Az ifjúnak egyetlen alkalma sem nyílt arra, hogy az összecsapás során kardot ránthasson. Leilwin sem harcolhatott. Úgy tűnt, hogy ezek ketten néma versengésbe kezdtek. Küzdelmüknek az volt a tétje, hogy kettőjük közül ki tudja jobb testőrként szolgálni Egwene-t. Igyekeztek állandóan ott állni az oldalán. Az amyrlin csak azért nem háborodott fel a néma versengés miatt, mert ezt még mindig könnyebben el tudta viselni, mint ahogy Gawyn korábban némán végigduzzogta az összecsapásokat. A férje viszont meglehetősen sápadtnak tűnt. Mintha megbetegedett volna. Eleget alszik ez a fickó?

– Be akarok menni a táborba, hogy megkeressem Bryne tábornokot – jelentette ki Egwene. – Tudni akarom, hogyan történhetett ez meg. Utána pedig átmegyünk a gázlót védelmező csapatainkhoz, hogy bosszút álljunk azokért a bajtársainkért, akik az előbb az életüket vesztették.

A két szempárban egyszerre villant fel a neheztelés.

– Egwene... – kezdte volna Gawyn.

– Maradt még erőm – vágott a szavába a felesége. – A sa'angreal segítségével elkerülhettem, hogy túlságosan is kimerüljek. A gázló körül harcoló embereinknek szükségük van arra, hogy láthassanak. Meg kell tennem, ami tőlem telik. Olyan sok testőrt viszek magammal, amennyit csak jónak látsz.

Gawyn habozni kezdett, majd Leilwinre pillantott és végül bólintott.

Lan leszállt a nyeregből és a kantárt odaadta Andere-nek. Átsietett a testőrök között. A parancsnoki sátor őrzői döbbenten bámulták a komor arcú nagyurat és rengeteg igencsak viharvert külsejű kísérőjét. A sátorból mostanra már igazából csupán egy ponyvatető maradt. Mind a négy oldala nyitva állt, és a katonák úgy mozogtak ki és be, mint a hangyabolyban nyüzsgő hangyák. Igencsak meleg volt ma Shienarban. Lan már jó ideje nem kapott jelentéseket a többi hadszíntérről, de úgy vélte, nem csupán ők kényszerültek kétségbeesett védekezésbe. Elayne Cairhien falai előtt küzdött, az amyrlin pedig Arafel határán.

A Fény adja, hogy a többieknek könnyebb dolguk legyen, mint Lannak. A sátor közepén Agelmar a földre terített térképeket bámulta. Egy hosszú, vékony pálcával mutatott a részletekre és a parancsok kiadása közben arrébb tologatta a színes kődarabokat. A beérkező futárok beszámoltak a küzdelem állásáról. A legjobb haditerv is csupán addig tartott, míg az első kard ki nem került a hüvelyéből. A jó tábornok azonban úgy formálja a csata kimenetelét, ahogy a fazekas kezében is alakot ölt az agyag. Tisztában van a csapatmozgások apályával és dagályával, és irányítani tudja a változást.

– Mandragoran nagyúr? – kérdezte Agelmar nagyúr, amikor felpillantott. – A Fényre, ember! Úgy nézel ki, mint maga a Fertő. Voltál már az aes sedaioknál? Rendbe szedtek?

– Semmi bajom – válaszolta Lan. – Hogy áll a csata?

– Bizakodó vagyok – válaszolta Agelmar. – Ha valahogy lekötjük még egy-két órán keresztül azokat a Rémurakat, azt hiszem, igen komoly esélyünk nyílik majd a trallokok visszafordítására.

– Csak nem? – kételkedett Lan. – Nagyon sokan vannak!

– Nem csupán a létszám számít – válaszolta Agelmar, és intett Lannak, hogy álljon oda mellé. A térképre mutatott. – Lan, van valami, amit csupán nagyon kevesen értenek meg. A hadseregek néha akkor is megtörnek és megfutnak, ha túlerőben vannak, nekik kedvez a harctér helyzete, sőt még akkor is, ha valójában a győzelem küszöbén állnak. Ha már egy jó ideje állsz a seregek élén, kezded azt hinni, hogy a fegyveres erők egyetlen lényt alkotnak. Ennek a hatalmas szörnyetegnek sok ezer végtagja van. Hiba volna ezt gondolni. A hadsereget emberek alkotják. Vagyis ebben az esetben trallokok. Sok magányos harcos. Mindegyik fél. Egy férfi attól lesz katona, hogy képes elfojtani magában a rémületet. Ez a szörnyeteg azonban odabent lapul és kitörni készül.

Lan lekuporodott, és alaposan megnézte magának a térképeket. Nagyjából azt a helyzetet ábrázolták, amit ő maga is látott, ám Agelmar papírjain a saldaeai könnyűlovasság még mindig a keleti szárnyat ellenőrizte. Egy hiba? Lan meggyőződött arról, hogy azok a lovasok már nem voltak ott. A hírnökök talán nem szóltak Agelmarnak arról, hogy pontatlan a térkép? Vagy valami miatt nem figyelt oda a javításra?

– Mutatok én ma neked valamit, Lan – folytatta halkan az idős tábornok. – Olyan dologra tanítalak, amit a kiképzőtáborban a leggyengébb újoncnak is el kell sajátítania, ha életben akar maradni. Még a túlerőben lévő ellenséges sereget is meg tudod törni, ha… meggyőzöd arról, hogy halál vár rá. Ha elég kemény csapást mérsz rá, akkor elfut és nem fog visszatérni, hogy ismét rád támadjon. Még akkor sem, ha valójában túl gyenge vagy ahhoz, hogy újra belemarj.

– Ezek szerint akkor erre készülsz? – tudakolta Lan. – Ez a mai terved.

– A trallokok megtörnek, ha félelmetes erővel lesújtunk rájuk – magyarázta az idős férfi. – Tudom, hogy beválhat a módszer. Azt remélem, hogy megölhetjük azoknak a rémuraknak a vezérét. Ha a trallokok azt gondolják, hogy veszítenek, akkor megfutnak. Gyávák ezek a szörnyetegek.

Agelmar magyarázata nagyon is hihetőnek tűnt. Lehet, hogy Lan egyszerűen képtelen volt felfogni a teljes képet. Talán a nagy kapitány lángelméje olyasmit is megértett, amit a csekélyebb emberek nem tudtak belátni. Lehet, hogy hibát követett el, amikor arrébb küldte azokat az íjászokat?

Ekkor érkezett vágtatva a sátor elé az a hírnök, akit Lan az íjászokhoz küldött. Az egyik malkieri testőr is ott jött a nyomában. A férfi egyik kezét a karjára szorította, amelyikből egy fekete tollas nyílvessző állt ki.

– Az árnyfattyak rettentő serege! – süvöltötte a hírnök. – Keletről jönnek! Dai shan, igazad volt.

Tudták, hogy arról kell jönniük – gondolta Lan. – Képtelenség elhinni, hogy mindössze észrevették a hibánkat. Azok a hegyek eltakartak minket előlük. Nem figyelhettek fel arra, hogy tévedtünk. Ahhoz túl gyorsan ideértek. Valaki szólt az Árnyéknak. Vagy pedig az ellenség tudta, hogy mire számítson. Agelmar felé fordult.

– Ez lehetetlen! – kiáltotta az idős férfi. – Mégis mit jelentsen ez? Miért nem figyeltek fel rájuk a nyomkeresők?

– Agelmar nagyúr! – válaszolta az egyik szárnysegédje. – Elküldted keletre a felderítőket, hogy vizsgálják meg a folyót. Nem emlékszel rá? Átkelőhelyet kellett volna keresniük. Azt mondtad, hogy az íjászok majd...

A segédtiszt elsápadt.

– Az íjászok!

– Az íjászok még mindig a kijelölt helyükön vannak – szólalt meg Lan, és felállt. – A harcvonal kezdje meg a visszavonulást. Vonjátok ki a saldaeaiakat a küzdelemből! Álljanak készen arra, hogy lecsapjanak, ha a gyalogság megkezdi az elszakadást! Hozzátok hátra az asha'maneket is! Kapukra lesz szükségünk.

– Mandragoran nagyúr! – ellenkezett Agelmar. – Kihasználhatjuk ezt az új helyzetet. Ha két részre választjuk az erőinket, akkor összezúzhatjuk az ellenséget. Utána pedig...

– Felmentelek a beosztásod alól, Agelmar nagyúr – szólalt meg Lan és nem nézett az idős férfira. – Sajnálatos módon ragaszkodnom kell ahhoz, hogy megfigyelés alatt maradj, amíg rá nem jövök, hogy pontosan mi is történt.

A vezérkari sátorban temetői csönd támadt. Minden szárnysegéd, hírnök és tiszt Lan felé fordult.

– De hát Lan! – méltatlankodott Agelmar. – Azt hinné az ember, hogy őrizetbe veszel?

– Mert azt teszem – felelte Lan, és biccentett a Nemes Őrség tagjainak. Azok megszállták a sátrat. Úgy helyezkedtek el, hogy senki se tudjon elszökni. Agelmar néhány embere megpróbált kardot rántani, ám a legtöbben csupán értetlenül bámultak maguk elé. Bizonytalanul markolták a kardjukat.

– Felháborító! – kiáltotta a leváltott vezér. – Ne legyél már bolond! Ez nem a megfelelő…

– Miért, mit akarsz, Agelmar? Mit tegyek? – förmedt rá Lan. – Csak nézzem, ahogy tönkreteszed ezt a hadsereget? Hagyjam győzni az Árnyékot? Miért teszed ezt velünk? Miért?

– Hagytad, hogy elragadjanak az indulataid, Lan – válaszolta a nagyúr. Jól látható erőfeszítéssel próbálta megőrizni a hidegvérét. A szeme valósággal lángolt. – Mi ütött beléd? A Fényre!

– Miért vontad ki az íjászokat a keleti hegyek közül?

– Mert másutt volt rájuk szükségem!

– Ennek meg mi értelme volná? – kiáltotta Lan. – Nem éppen te magad mondtad, hogy mennyire fontos a szárny őrzése?

– Én...

– Elvezényelted onnan a felderítőket is. Miért?

– Őket... Azért... – dadogta Agelmar. A fejéhez kapta a kezét, és megtántorodott. Lepillantott a harctéri térképre, és a döbbenettől tágra nyílt a szeme.

– Mi ütött beléd, Agelmar? – kérdezte Lan.

– Nem tudom – felelte az idős férfi. Pislogni kezdett, és halálra vált arccal bámulta a lábánál levő térképeket. Arckifejezése valósággal eltorzult a borzalomtól. – Ó, a Fény szerelmére! Mit tettem?

– Adjátok tovább a parancsaimat! – fordult Lan sietve a testőrei felé. – Hozzátok ide Baldhere nagyurat! Ethenielle királynőtől és Easar királyt is.

– Lan, azonnal vezényeld... – Agelmar elnémult. – A Fényre! Nem mondhatom ki. Látom magam előtt, hogy mit kell tennünk, de valahogy tévútra mennek a gondolataim. Valami baj van a fejemmel. Még mindig megpróbálom végzetbe rántani magunkat Pedig már így is végzetes, amit tettem.

Tágra nyílt a szeme. Megragadta az oldaláról lógó rövidkardot és kirántotta a hüvelyből.

Lan a markolatvédőt és a penge tövét ragadta meg. Minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy megakadályozza Agelmar öngyilkosságát. Az idős férfi majdnem hasba szúrta magát. Lan ujjai közül vér szivárgott, mert az egyik hozzáért a penge éléhez.

– Hadd haljak meg férfiként! – kérte Agelmar. – Én... pusztulásba rántottam valamennyiünket. Elveszítettem a háborút, Lan.

– Nem a háborút, csak ezt a csatát! – ellenkezett az egykori őrző. – Valami nincs rendben a fejeddel. Talán beteg vagy, kimerültél, vagy az Árnyék ármánykodása van a dolog mögött. Erős a gyanúm, rájövünk arra, hogy valaki belenyúlt az elmédbe.

– De hát...

– De hiszen katona vagy! – üvöltött rá Lan. – Viselkedj ennek megfelelően!

Agelmar kővé dermedt. Lan szemébe nézett, és utána némán bólintott. A malkieri elengedte a pengét, Agelmar pedig visszacsúsztatta a hüvelyébe. A nagy kapitány arrébb ment, majd keresztbe tett lábbal leült a földre. Felvette a shienariak hagyományos meditáló testhelyzetét, és lehunyta a szemét.

Lan parancsokat harsogva arrébb sietett. Az igencsak ijedtnek tűnő Kaisel herceg rohant oda hozzá.

– Mi történik itt, Mandragoran nagyúr?

– Valószínűleg Kényszert helyeztek rá – magyarázta Lan. – Olyanok vagyunk, mint a hurokba került nyúl. Valaki óvatosan, de határozott kézzel megszorítja a zsinórt a nyakunkon. Nagyon remélem, hogy az asha'manjeinknek még maradt annyi erejük, hogy Kapukat nyissanak. Tudni akarom, hogy mi a helyzet a keleti szárnyon! Azoknak az íjászoknak erősítésre van szükségük. A tartalék erőink maradéka menjen és védje meg őket!

Kaisel herceg megtántorodott. Megmarkolta a kardját, és tágra nyílt szemmel hallgatta az újabb parancsokat. Holtsápadtan Agelmar felé fordult.

– Tényleg veszítettünk? – kérdezte, amikor Lan elhallgatott. A hírnökök futva elindultak, hogy továbbítsák a parancsait.

– Igen – felelte Lan. – Veszítettünk.

– Lan! – csattant fel hirtelen Agelmar hangja. Az ülő alak kinyitotta a szemét.

Lan odafordult.

– Tenobia királynő! – folytatta az idős férfi. – Életveszélyes helyzetbe küldtem anélkül, hogy felismertem volna, mit is teszek. Bárki is plántálta azokat a terveket a fejembe, azt akarja, hogy a királynő meghaljon!

Lan halkan káromkodva futásnak eredt. Kirohant a táborból, fel a legközelebbi hegy oldalára. A fent álló felderítők arrébb léptek, amikor felért közéjük. Előhúzta az övéből a távcsövet. Nem volt rá szüksége. Puszta szemmel is megtalálta a királynő lobogóját.

Tenobiát körbevette az ellenség. Talán arra számított, hogy nemsokára megérkezik a segítség. A felmentő seregek azonban nem bukkantak elő. Lan már nyitotta volna a száját, hogy parancsokat harsogjon, ám néma maradt, mert a trallokok nyüzsgő tömege valósággal rázúdult az aprócska, fehér és ezüstszínű zászlóra. A zászló elbukott, és néhány pillanattal később már egyetlen élő katona sem maradt azon a részen.

Elöntötte a hideg. Semmit sem tehetett Tenobiáért. Most már nem arról volt szó, hogy megmentse néhány bajtársát.

Ha nagyon, de nagyon szerencsés lesz, akkor talán a seregei megtépázott maradéka túléli a mai napot.

Mat Tuon oldalán ügetett déli irányba, a harcmező felé. Az Arafel nyugati határát jelölő folyó partján haladtak.

Természetesen, ha Tuon ment valahova, Selucia is követte. Akárcsak Min. A császárnő azt akarta, hogy újdonsült Sorslátója állandóan ott legyen az oldalán. Egyre újabb kérdésekkel halmozta el, és Min vonakodva kénytelen volt beszámolni arról, hogy milyen látomások tűntek fel előtte.

Mat megpróbálta kitalálni, hogy mit jelenthet az, hogy Min egy kalapot látott lebegni a feje körül. Egy ilyen előjel csak alkalmas lesz arra, hogy Tuon ne nyaggassa annyit a régi jó kalapja miatt? Lehet, hogy békén hagyja? Egy ilyen magyarázat lényegesen többet ért, mint ahogy Min megpróbált értelmet adni a mérleg serpenyőibe helyezett szemnek meg a tőrnek és annak a sok fényverte ostobaságnak, amit Mat körül látott.

Tuon persze sehova sem mehetett a Halottvirrasztó Gárda száz tagja nélkül. Ők is jöttek. Ahogyan Galgan és Courtani is. A két főnemes megszégyenült, mert nem segítették kellő gyorsasággal Mat döntését. A Halottvirrasztó gárdisták élén pedig Furyk Karede állt. Mat legalább annyira örült neki, mintha észrevette volna, hogy egy ismeretlen turkál a pénzes zacskójában. Az ostoba fickó különben meglehetősen jó katona volt, és ezt Mat tisztelte benne. Alkatomadtán nagyon szívesen leültette volna Karedét Lan elé, hogy farkasszemet nézzenek egymással. Valószínűleg évekkel később is ott ücsörögtek volna.

– Itt nem elég jó a kilátás – állapította meg, és körülnézett az eléjük táruló csatamezőn. – Menjünk oda!

Megfordult Pipivel, és vágtatva elindult egy közeli magaslat felé. Innen jobban lehetett látni a folyó partján egymás elpusztításával foglalkozó erőket. Tuon egyetlen szó nélkül a nyomába eredt. A magaslat tetején Mat észrevette, hogy Selucia valósággal keresztüldöfi a pillantásával.

– Mi bajod van már megint? – méltatlankodott. – Azt hittem, nagyon is örülni fogsz annak, hogy újra itt vagyok! Legalább van valaki, akire mérges lehetsz.

– A császárnő követni fog, bárhova is mész! – csattant fel az ifjú nő.

– Hát akkor ezt teszi – legyintett Mat. – Mint, ahogy én is utánamegyek, bárhova is induljon. Ebben biztos vagyok. Már csak abban reménykedhetem, hogy nem fogunk túl sokáig körbe-körbe szaladgálni.

Alaposan szemrevételezte a harcteret.

A folyó nem volt különösebben széles. Legfeljebb ötvenhossznyi lehetett. Ugyanakkor gyors volt az áramlata és a gázló mindkét oldalán igen mélynek tűnt a víz. Meglehetősen jó akadálynak tűnt, és nem csak a trallokok birkóztak meg nehezen vele. A gázló viszont igencsak kényelmes átkelőhelynek tűnt. A víz csupán térdig ért, és a sekély rész elég széles volt ahhoz, hogy egyszerre legalább húsz lovas ügessen át rajta egymás mellett.

A távolban, a sharai sereg közepén valaki egy ragyogó szőrű, fehér ló hátán ült. Mat éppen csak hogy meg tudta nézni magának a távcsővel. Korábban még sosem látott ilyen csillogó vértezetet. Igaz, a távolság miatt nem nagyon tudta kivenni a részleteket.

– Feltételezem, hogy az ott a mi Kitaszítottunk? – jegyezte meg, és az ellenség felé mutatott az ashandareijel.

– Úgy tűnik, hogy az Újjászületett Sárkány miatt kiabál – mondta Galgan. Demandred hangja egészen idáig eldübörgött. Az Egyetlen Hatalom segítségével erősítette fel. Azt követelte, hogy a Sárkány álljon elé és vívjanak párbajt.

Mat alaposan megnézte magának a fickót.

– Szóval ez volna Demandred? Valami baj van a fejével? Mi üthetett belé?

A félszemű fiatalember pontosan tudta, hogy a csatatér melyik részét fogja nagy ívben elkerülni Nem arra szegődött el, hogy Kitaszítottakra vadásszon. Sőt, ha jobban belegondolt ebbe az egészbe, akkor még csak rendes megbízási szerződést sem írt alá! Fényverte módon kényszertoborzás áldozatává vált. Csak az erőszaknak engedett, és elmondhatta, hogy valamilyen ostoba nőszemély miatt került ide.

Majd Egwene elintézi ezt a Demandredet. Vagy esetleg azok az asha'manek. Rand azt állította, hogy az asha'manek már nem voltak őrültek, csak hát az érvelésének ugye akadt egy meglehetősen gyengécske pontja. Mat meglátása szerint eleve háborodottnak kell tekinteni minden olyan férfit, aki használni akarja az Egyetlen Hatalmat. Ha ráadásul közben még meg is őrül, az pont olyan volt, mintha valaki erőnek erejével még teát akart volna önteni a csordultig telt csészébe.

Szerencsére Tuon damanei legalább lekötötték a sharai fókuszálók figyelmét. Tüzes összecsapásuk a folyó mindkét partján feltépte a talajt. Igazából persze nem lehetett világosan látni, hogy mi is történik. Túlságosan is nagy volt itt a zűrzavar.

Mat déli irányba pillantott a messzelátóval. Elkomorodott. Alig néhány száz hossznyira a gázlótól jókora katonai tábort alakítottak ki. Nem is annyira a szedett-vedett sátrak miatt figyelt fel erre a helyre, hanem azért, mert a tábor túlsó szegélyén jókora lovas csapat vesztegelt. A katonák a földön álltak a hátasaik mellett. Előttük magányos alak járkált fel és alá. Innen is sejteni lehetett, hogy vöröslik a feje a haragtól. Matnek ugyan csak egy szeme maradt, de nem volt nehéz kitalálni, hogy Tylee dühöng odaát.

Leengedte a messzelátót. Megvakarta az állát, majd megigazította a kalapját. A vállára vetette az ashandareit.

– Öt percre szeretnék egyedül maradni – jelentette ki, majd megsarkantyúzta Pipit. Vágtatva indult le a magaslatról. Nagyon remélte, hogy Tuon kivételesen békén hagyja. A felesége most az egyszer azt tette, amit elvárt tőle. Bár, amikor Mat leért a domb aljába, nagyon is látta maga előtt, ahogy Tuon kíváncsi tekintettel hámul utána. Úgy tűnt, hogy ez a nő a férje minden egyes megmozdulását elképesztően érdekesnek találja. A folyó mellett odavágtatott Tylee-ékhez. A robbanások egyre hangosabban dörögtek. Megsajdult a füle. Ez azt jelentette, hogy már közel járt a csata szívéhez.

Mat balra kanyarodott Pipivel és odavágtatott a dühöngve várakozó tábornokhoz.

– Tylee, te fényverte bolond! Mit ücsörögsz itt ahelyett, hogy valahol hasznossá tennéd magad?

– Felséged! – kiáltotta Tylee, és térdre rogyott. – Azt a parancsot kaptuk, hogy maradjunk itt, amíg nem szólítanak minket.

– Ki mondta? És kelj már fel végre!

– Bryne tábornok, felséged – felelte a nő, és feállt. A hangjából kiérződött az ingerültség, ám az arcán semmilyen érzelem nem tükröződött. – Azt mondta, hogy mi csak a tartalék sereg vagyunk. Semmilyen körülmények között sem mozdulhatunk el erről a helyről mindaddig, amíg parancsot nem ad rá. Azt állította, hogy számtalan ember élete múlik ezen. – A főtiszt most a folyó felé mutatott. – Nézd meg a saját szemeddel! Rosszul alakul a csata.

Mat eddig túlságosan is a nőre összpontosított ahhoz, hogy figyelemmel kísérje a túlparti eseményeket. Most viszont alaposabban is körülnézett.

Bár a damanek még mindig egészen jól tartották magukat a sharai fókuszálók ellen, az egyszerű katonák igencsak nehéz helyzetbe kerültek. Bryne folyóparti balszárnya teljesen összeomlott. A sharai túlerő rázúdult az ottani katonákra.

De hol volt a lovasság? Hiszen nekik kellett volna védeniük a szárnyakat. Ráadásul pontosan úgy, ahogy azt Mat megjósolta, a sharai íjászok felsorakoztak a mezőn, és újabb meg újabb nyílzáporokat zúdítottak Bryne lovasságára, a jobbszárnyon. Az egész leginkább egy elfertőződött kelésre emlékeztetett. Nemsokára kibuggyan az egész és az végzetes lehet Bryne csapataira.

– Ennek fényverte módon nincs semmi értelme! – mérgelődött Mat. – Az a fickó egyre jobban elszúrja a dolgokat. Hol van az a tábornok most, Tylee?

– Nem tudom megmondani, felséged. Küldtem embereket, hogy keressék meg, de eddig senki sem találta. A jelentéseink szerint a szövetségeseink súlyos vereséget szenvedtek déli irányban. Bryne tábornok két jelentős lovas egységét is elpusztították a sharaiak, mégpedig közvetlenül a határon fekvő hegyek lábánál. Állítólag azért küldte oda a lovasságot, hogy felmentsék a hegyeket védő marath'damanekat.

– Vér és fényverte hamu! – káromkodott Mat meghallva az új fejleményeket. – Minden világos. Tylee, nem várakozhatunk tovább. Figyelj rám, megmondom, mit teszünk! Makoti zászlóstábornok induljon el középen a második ezreddel. Kerülje meg az ott harcoló csapatainkat és nyomja vissza a sharaiakat! Te a harmadik ezred élére állsz és megkerülöd a jobbszárnyat! Elintézed az íjászokat, meg bárki kecskenyalót, aki az utadba áll. Én az első ezreddel átmegyek a balszárnyra, és rendbe teszem az ottani védelmet. Mozdulj már, Tylee!

– Igenis, felséged! De tényleg ilyen közel akarsz menni a küzdelemhez?

– De még mennyire! Most már viszont indulj, Tylee!

– Könyörgök, legalább egy alázatos javaslatom hadd legyen, felséged! Védtelen vagy! Hadd adjak rád valami rendes páncélt!

Mát egy pillanatig némán nézett maga elé, de nagyon is úgy tűnt, hogy a nőszemély elfogadható javaslattal állt elé. Az embernek könnyen baja eshet ebben a zűrzavarban emiatt a sok íjász és kardos ember miatt. Tylee odahívta az egyik magas rangú tisztjét, aki nagyjából olyan magas lehetett, mint Mat. Leparancsolta róla a kápráztatóan színes vértezetét. A páncélzatot egymást részben elfedő, zöld, arany és piros színű pikkelyek alkották. A peremüket ezüsttel díszítették. A főtiszt kis híján elmosolyodott, amikor Mat cserébe a kezébe nyomta a kabátját és közölte vele, hogy a nap végén sértetlen állapotban szeretné visszakapni. Utána felvette az új vértjét. A fémlapok eltakarták a mellkasát, a karját és a combja nagy részét. Meglehetősen kényelmesnek tűnt. Amikor a tiszt felé nyújtotta a sisakját is, Mat nem törődött vele, csupán megigazította széles karimájú kalapját és utána visszafordult Tylee felé.

– Felség, még egy dolog. Azok a marath'damanek...

– A fókuszálókkal majd személyesen foglalkozom! – vágta rá Mat.

Ez a némber meg miért bámult rá úgy, mintha megőrült volna? Fényverte hamu! Lehet, hogy nem is tévedett?

– Felséged! – kiáltotta Tylee. – A császárnő... – elhallgatott, amikor meglátta Mat arckifejezését.

– Akkor legalább néhány damanet hadd adjunk melléd, hogy megvédjenek!

– Köszönöm szépen, de nagyon jól tudok ám vigyázni magamra. Azok a fényverte némberek különben is csak a terhemre volnának – felelte vigyorogva a félszemű. – Készen állsz, Tylee? Nagyon örülnék annak, ha vacsorára túljutnánk ezen az egészen. Milyen jó lesz majd meginni egy kupa sört.

Válasz helyett a nő megfordult és üvölteni kezdett.

– Nyeregbe!

A Fényre! Ennek aztán van tüdeje! A következő pillanatban több ezer fenék csattant a nyergeken. A hangos zaj végigdübörgött az egész légión. A katonák szálfaegyenes háttal, szigorúan meredtek maguk elé. Mat egy dolgot bármikor hajlandó lett volna elismerni a seanchanokról. Bámulatosan jól kiképezték a katonáikat.

Tylee még néhány parancsot harsogott, majd visszafordult Mat felé.

– A parancsodat várjuk, felség.

– Los caba'drin! – kiáltotta Mat. A közelben állók legtöbbje egyetlen szót sem értett, de mégis pontosan felfogták a parancs lényegét. – Lovasság, előre!

Mat megsarkantyúzta Pipit. Beleügettek a gázló vizébe. Magasan a feje fölé tartotta az ashandareit, miközben a föld megremegett a háta mögött felzárkózó első ezred dübörgésétől. Felzendültek a seanchanok bégető kürtjei. Kiadták a parancsot a rohamra. Minden kürt kicsit élesebben szólalt meg az előzőnél. A különös, kellemetlen, reszelős zajt elképesztően nagy távolságból is meg lehetett hallani. Előttük a Fehér Torony harcosai hátrapillantottak a válluk fölött. Matnek és a seanchanoknak csupán néhány másodpercig tartott átkelni a gázlón. A gyalogság sietve félrehúzódott előlük, hogy helyet adjanak a lovasoknak.

Most már csak kis ívben kellett elkanyarodni bal kéz felé és a seanchanok hirtelen a sharai lovasság sűrűjében találták magukat. Az ellenség éppen befejezte a szövetséges gyalogság ledarálását. A seanchanok villámgyors támadása lehetővé tette, hogy az előőrsük váratlanul csapjon le a sharaiakra. Jól képzett paripáik a hátsó lábukra ágaskodtak mielőtt a mellső lábaikkal lesújtottak volna az ellenfélre. A jókora csapások a földre döntötték a sharai lovasokat, de a hátasaikat is, miközben a seanchan lovasság folytatta vakmerő támadását.

A sharaiak maguk is jól képzett katonáknak tűntek, ám a nehézlovasságuknak komoly gondjaik támadtak, mivel igencsak súlyos vértezetet viseltek és a kezükben a sarokba szorított gyalogság megsemmisítésére kiválóan alkalmas hosszú kopját tartottak. Mindez azonban kifejezetten a hátrányukra vált, amikor ilyen szorosan közrefogta őket a könnyűlovasság.

Az első ezred harcosai remekül képzett veteránok voltak. Számos különféle fegyvert használtak, és arra is kiképezték őket, hogy párokban harcoljanak. Az elöl vágtató lovasok halálos pontossággal elhajított lándzsái telibe találták az ellenséges sisakok arcrészét. Meglepően sok fegyver keresztülcsúszott a látónyíláson és belemart a mögötte rejtőzködő szembe. A második vonalban kétkezes, ívelt pengéjű karddal felszerelt lovasok vágtattak. Fegyverükkel a sisak és a mellvért közötti sebezhető résre sújtottak le. Mások viszont a páncélozott sharai csatamének sebezhető mellkasára csaptak le. A sebesült állatok magukkal rántották lovasukat is a földre. Más párosok egyik tagja kampós lándzsával kirántotta az ellenséget a nyeregből, míg a társa szöges buzogánnyal lendült támadásba. Néhány csapás után az ellenség már alig tudott mozogni behorpadt vértezetében. A nehéz páncélos sharaiak persze megpróbáltak valahogy feltápászkodni a földről. Valósággal rájuk zúdultak a tőrösök. Ezek a könnyű fegyverzetű seanchanok feltépték a földön vergődők sisakján az arcvédőt és keskeny tőrüket belenyomták a védtelen szemekbe. A könyörtelen közelharc közben a sharaiak hosszú, erős kopjái semmit sem értek. Sőt mi több, kifejezetten akadályt jelentettek a védekezésben. Jó pár ellenség életébe került, hogy nem tudta elég gyorsan eldobni a kopjáját, hogy kardot ránthasson.

Mat parancsára az egyik lovasszázad a víz partján mindaddig vágtatott, míg el nem érték a csata bal oldali végét, ahol élesen bekanyarodtak a sharai lovasság mögé. A Fehér Torony gyalogságát már nem fojtogatta a sharai kopjások gyilkos támadása. A fő sereg bal kéz felőli tömbje már ismét tudta a pikákat és az alabárdokat használni. A második és a harmadik seanchan ezred segítségével lassan helyreállt a gázlót védelmező erők hadrendje. Mocskos, könyörtelen munka várt a katonákra. A folyó partján több száz hossznyi távolságra is alig lehetett járni. A csatalovak feltúrták, felkapálták a talajt. A Fény erői azonban szilárdan kitartottak.

A seanchanok félszemű vezére azon kapta magát, hogy valahogy bekerült a közelharc kellős közepébe. Ashandareije egy pillanatra sem állhatott meg. Nagyon hamar kénytelen volt belátni, hogy a jelen helyzetben ezzel a fegyverrel nem megy túl sokra. Csupán néhány csapása metszett húsba, mert a penge többnyire lepattant az ellenfelei vértjéről. Nem is egy alkalommal kényszerült arra, hogy lehajoljon, vagy oldalra bukjon a nyeregben, mert csak így tudta elkerülni egy-egy sharai harcos döfését. Mat lassan haladt előre a küzdelemben. Már majdnem elérte a sharai lovasság leghátsó vonalát is, amikor észrevette, hogy három harcostársa már nincs a nyeregben. Furcsa, mert az előbb mindannyian ott voltak. Két seanchan harcos ugratott mellé. A lovasok gyanakodva körülnéztek, ám hirtelen mind a ketten lángba borultak. Üvöltöttek a fájdalomtól és a következő pillanatba már a földön vergődtek, mielőtt mozdulatlanná dermedt volna a testük. Mat épp a kellő pillanatban fordult jobb felé, ahhoz hogy meglássa azt a seanchant is, akit egy láthatatlan erő több száz lábnyira hajított a levegőbe.

Visszafordulva farkasszemet nézhetett a világ egyik leggyönyörűbb asszonyával. A szépség nagyon különös öltözéket viselt! Cseppet sem testhez álló fekete selyemruháját fehér szalagokkal díszítették. Tuonhoz hasonlóan igazi sötét bőrű szépség volt. A hasonlóság azonban itt véget is ért. Az ismeretlen erős arcvonásán csak kihangsúlyozta széles, érzéki szája. Vastag ajka mintha csúfondárosan csücsörített volna. Végül szélesen elmosolyodott, ám ez a mosoly semmi jót nem ígért.

Az ismeretlen még akkor is a félszemű ifjút bámulta, amikor Mat mellén hirtelen kihűlt a medál. Az ifjú megkönnyebbülten fellélegzett.

Mindeddig kitartott a szerencséje, de úgy döntött, hogy hiba volna csak a véletlenre hagyatkozni. Az ember ugye a legjobb versenylovát sem akarja túlerőltetni. Az elkövetkezendő napok során szüksége lesz minden szerencséjére, így semmi értelme nem lenne most felesleges kockázatot vállalnia.

Mat leszállt a nyeregből és elindult a döbbenten tátogó nő felé. Az egy újabb fonattal próbálkozott. A szeme tágra nyílt a döbbenettől. Mat meglendítette az ashandarei nyelét és egy széles csapással kisöpörte a szépség alól a lábát. A fegyver pengéje megpördült a levegőben, ám gondosan odafigyelt arra, hogy csupán a penge alatti markolattal találja telibe az elzuhanó nő koponyáját.

Az ismeretlen arccal előre a sárba zuhant. Matnek nem maradt ideje arra, hogy kirángassa onnan, mert váratlanul többtucatnyi sharai támadt rá. Tíz seanchan azonnal felzárkózott a vezérük körül, így Mat ellentámadásba lendült. Az ellenséges harcosoknak csupán kardjuk volt. Könnyedén hárította a döféseiket a gyorsan pörgő pengével és a nyéllel. Az embereivel együtt szilaj dühvel, küzdött.

A küzdelem az elmosódott sebességgel lecsapó pengék áttekinthetetlen zűrzavarává változott. Az ashandarei időnként sarat fröcskölt a levegőbe. Mat két embere megragadta az ájult nőt és kirángatták a sárból, mielőtt belefulladhatott volna.

Félszemű vezérük tovább tört előre.

A harcosok harsányan üvöltve erősítést követeltek.

Mat gondosan megfontolta, hogy hová lép, és ment tovább előre.

A talaj már vérvörös volt.

A levágott sharaiak helyére újabb harcosok léptek. Az elesettek teste mélyen belemerült a sárba. A katonák úgy általában komor, kiállhatatlan népségnek tűntek, de ezek a sharaiak mintha kivétel nélkül azt vették volna a fejükbe, hogy valamilyen személyes nézeteltérésük van Mattel. Meg akarták ölni. Aztán váratlanul elfogytak. Mat körülnézett. Már csupán négy seanchan állt mellette.

Bár körülöttük még számos helyen tombolt a harc, Mat most már sokkal világosabban követhette az eseményeket, mint korábban. Mivel ebben a pillanatban nem kényszerült véres közelharcra, ezért újra magához ragadhatta a hadvezér szerepét.

– Kössétek hátra annak a némbemek a kezét! – parancsolta zihálva a túlélő embereinek. – A szemét is kössétek be, hogy ne lásson semmit!

Letörölte a verejtéket a homlokáról. A Fényre! Úgy megizzadt, hogy azzal egy másik folyót is meg lehetett volna tölteni.

– Visszaverekedjük magunkat a gázlóhoz a foglyunkkal. Körülnézek, hátha találok még pár fényverte damanet, akit bevethetnénk harc közben. A sharaiak komoly hibát követtek el, amikor hagyták egyesével mászkálni a fókuszálóikat a csatatéren. Tűnjünk el innen gyorsan, mielőtt felbukkan pár cimborája.

Megrázta a kezét. Az egyik körme berepedt. Felhasadt rajta a finom lakkréteg.

Néhány katona a küzdelem első pillanatától kezdve ott állt mellette. Egyikőjük, egy tiszt olyan döbbent áhítattal bámult, mintha magát azt a fényverte Újjászületett Sárkányt látta volna maga előtt. Mat lesütötte a szemét, mert cseppet sem tetszett neki harcostársa áhítatos pillantása. A talaj azonban nem nyújtott kellemesebb látványt. A véres sárban mindenütt sharai hullák hevertek. Hányat is ölt meg közülük?

– Felség... – szólalt meg a katonatiszt. – Hatalmas nagyúr, a birodalmat szolgáló egyetlen harcos sem merné kétségbe vonni a császárnő – örökké éljen! – döntését, de ha esetleg bárki is kételkedett volna úrnőnk választásában, annak kételyei semmivé foszlottak. Éljen a Hollók Hercege!

A magasba emelte a kardját, mire a mögötte álló túlélők harsány éljenzésbe törtek ki.

– Szerezzetek magatoknak fényverte alabárdokat! – mérgelődött Mat. – Ezek a kardok szinte semmit sem érnek, ha a közelharcban gyalogosként kell harcolnunk.

Ráharapott a lerepedt körömdarabkára és félreköpte.

– Nagyon jól harcoltatok. Látta valaki a lovamat?

Pipi ott állt a közelben. Mat megragadta a kantárját és a lovat maga után húzva elindult a vízpart felé. Sikerült nagy ívben elkerülnie az összecsapásokat. Vagyis hát a legtöbbet. Ez a seanchan kapitány túlságosan is Talmanesre emlékeztette. Matnek már elege volt abból, hogy álmélkodó rajongók járnak a nyomába. Persze lehet, hogy a fickó szeret kockázni – gondolta, és belegázolt a vízbe.

Nagyon is jó csizmát kapott, de végül minden csizma beereszti a vizet. A harisnyája nemsokára már hangosan cuppogott, amint keresztülhúzta maga után Pipit a gázlón. Jobb kéz felől jókora tömeget látott a parton. Úgy tűnt, hogy onnan jó pár aes sedai bombázta a csatateret. Matnek azonban esze ágában sem volt, hogy beleüsse az orrát a dolgaikba. Ennél sokkal nagyobb ügy járt az eszében.

Nem sokkal arrébb magányos alakot pillantott meg egy fa előtt. Az illető buggyos nadrágot és igencsak ismerős kabátot viselt.

Odament hozzá és rövid beszélgetés után visszacserélték a ruhájukat. Mat valóságos megkönnyebbülést érzett, hogy újra tisztességes folyóközi kabátot viselhetett. Amikor nyeregbe ült a csizmájából még mindig csöpögött a víz. Gyorsan elindult visszafelé Tuon irányába. Az emberei magukkal rángatták a sharai fókuszálót. A parancsának megfelelően betömték a száját és bekötötték a szemét. A Fényre! Mégis mit csináljon vele? Valószínűleg a damanek között végzi.

Hátrahagyta a katonáit és elügetett a kis magaslatot körbevevő testőrök között. Éppen csak odabiccentett nekik. Lelki szemeivel tisztán látta a csatateret. Már nem kellett beérni azokkal az ostoba krikszkrakszokkal a papíron. Látta a síkságot, hallotta a küzdők hangját és érezte az ellenfél bűzös leheletét. A térkép valósággá vált.

– A császárnő – förmedt rá Selucia azonnal, ahogy felért a domb tetejére – tudni szeretné, mégpedig részletekbe menően, hogy mégis mi okból tartottad elkerülhetetlennek, hogy ilyen felelőtlen módon belevesd magadat a közelharc kellős közepébe. Az életed többé már nem a tiéd, Hollók Hercege. Nem dobhatod el úgy magadtól, ahogy azt régen megtehetted.

– Tudnom kellett – felelte Mat, és körülnézett. – Ki kellett tapintanom a csata pulzusát.

– A pulzusát? – kérdezte Selucia. Tuon már megint az ujjait lengetve beszélt ehhez a némberhez. Olyanok voltak, mint a lándzsa feneette hajadonjai. Még csak nem is szólt a férjéhez. Ez rossz jel.

– Minden csatának megvan a maga szívverése, Tuon – magyarázta, miközben továbbra is maga elé meredt. – Nynaeve néha megfogta egy ember kezét, mert ki akarta tapintani a szívverését. Mindebből meg tudta állapítani még azt is, ha például az illetőnek valami nem volt rendben a lábával. Ugyanezt tettem. Belemerülök a küzdelembe, kitapintom a mozgását. Megérzem, hogy...

Egy félig kopaszra nyírt fejű szolga lépett oda Tuonhoz. Suttogva mondott valamit a két ifjú nőnek. A fickó a gázlótól ért ide.

Mat továbbra is maga elé meredt. Visszaemlékezett a térképekre, ám a papírt most beborította a valódi küzdelem rétegével. Bryne elmulasztotta harcba vetni Tylee-t. Ezzel megkockáztatta, hogy a védők balszárnya védtelenné válik a gázlónál, a lovasságát pedig csapdába küldte.

És akkor lelki szemei előtt feltárult a csatatér. Látta az alkalmazott taktikát. Tíz lépéssel előbbre járt annál, mint ami éppen most történt. Olyan volt, mintha csak a jövőbe látott volna. Min látomásai lehettek hasonlóak. Mat azonban csupán megkínzott húst, kiömlő vért, kardokat és harci dobokat látott. Felhördült.

– Hűha, Gareth Bryne árnybarát!

– Hogy micsoda?! – csattant fel Min.

– Már csak egyetlen lépés választ el minket a teljes vereségtől – kiáltotta Mat, és Tuon felé fordult. – Elengedhetetlen, hogy a kezembe vegyem a seregeink parancsnokságát. Teljhatalmat kérek! Többé már nem vitatkozhatom Galgannal. Min, riasztanod kell Egwene-t! Figyelmeztesd arra, hogy Bryne megpróbálja elveszíteni ezt a csatát. Tuon, a lánynak személyesen kell odamenni! Nem hiszem, hogy Egwene hallgatna bárki másra.

A jelenlévők döbbenten bámultak a félszemű fiatalemberrel Mindenki, kivéve persze Tuont. A felesége már megint olyan pillantást vetett Matre, hogy attól valósággal remegni kezdett a lelke. Az ilyen pillantások miatt szokta azt érezni, amit az egyébként makulátlanul tiszta szobában elcsípett egér érezhet. Ebben a pillanatban jobban megizzadt, mint a csatatér kellős közepén!

Gyerünk már – gondolta. – Nem érünk rá. Maga előtt látta az egészet. Olyan volt, mint valami lenyűgöző kőjáték. Bryne összetett és rendkívül finom módszereket használt. A végeredmény azonban egyértelműen az volt, hogy Egwene hadserege elpusztul.

Mat megállíthatja. Ám ehhez most rögtön kellett cselekednie.

– Úgy legyen – jelentette ki Tuon.

Szavai ugyanolyan döbbenetet váltottak ki, mint az előbb Mat leleplezése. Galgan hadseregtábornok arcán világosan látszott, hogy inkább megeszi a saját csizmáját, mint hogy Mat legyen a parancsnoka. Min azon kapta magát, hogy máris elvezeti egy halom szolga meg egy osztagnyi katona. Ingerülten felnyekkent.

Tuon a lovával Mat mellé léptetett.

– Arról értesültem – szólalt meg halkan –, hogy alig néhány perccel ezelőtt csata közben nem csupán benyújtottad igényedet egy marath'damanera, de az egyik tisztünknek nemesi rangot adományoztál. A Vér tagjává tetted.

– Tényleg? – kérdezte Mat döbbenten. – Semmi ilyenre sem emlékszem.

– Odadobtad a körmödet a lába elé.

– Oh, vagy úgy... hát igen, olyasmit tényleg csinálhattam. Véletlenül. Ami pedig a fókuszálót illeti... Fényverte hamu, Tuon! Érj egyáltalán nem tartok igényt rá... legalábbis nem akartam. Figyelj, a tiéd lehet.

– Nem! – vágta rá Tuon. – Nagyon is helyénvaló, hogy szereztél magadnak egy damanet. Természetesen nem fogod tudni kiképezni, de sok olyan sul'damunk van, aki semmi másra nem vágyik ennél jobban. Ritka, hogy egy férfi személyesen foglyul tud ejteni egy damanet a csatatéren. Bizony, nagyon ritka dolog. Én persze tisztában vagyok azzal, hogy milyen előnyt élvezel, ám a többiek nem tudnak erről. Ez nagyban növelni fogja a tekintélyedet.

Mat megvonta a vállát. Mi mást tehetett volna? Talán ha az a damane tényleg az övé, akkor szabadon engedheti, vagy valami.

– Átvezényeltetem a személyes kíséretedbe azt a tisztet, akiből nemesembert csináltál a folyó partján – folytatta Tuon. – Igen jó katonának számít, talán túlságosan is annak. Éppenséggel azért küldték oda a gázlóhoz, mert úgy vélték... hogy esetleg egy olyan csoportosulás tagja lehet, amelyik alkalomadtán ellenünk fordulhat. Új csatlósod ebben a pillanatban is fennhangon zengi a dicséretedet. Nem tudom, hogy mivel tettél rá ilyen nagy hatást. Úgy tűnik, hogy nagyon értesz az ilyesmihez.

– Remélem, hogy ahhoz is ennyire értek, hogy elejét vegyem a megsemmisítő vereségnek – morogta Mat. – Nagyon rossz a helyzetünk, Tuon.

– Senki más nem látja így – felelte a felesége. Hogy milyen gondosan megválogatta a szavait! Igazából nem is vitatkozott. Csak bejelentette a tényt.

– Akkor is nekem van igazam. Bárcsak ne volna, de hát ez a helyzet. Fényverte módon nekem van igazam.

– Ha kiderül, hogy tévedtél, csökkeni fog a befolyásom.

– Nem lesz semmi bajod – ellenkezett Mat, és a többiek élére állva elindult visszafelé a seanchan tábor irányába. Gyorsan ügetve hamar megtehetik ezt a néhány mérföldet észak felé. – Nagy ritkán tévútra vezethetlek, ám hosszú távon biztos lehetsz abban, hogy érdemes rám fogadnod.

Harmincadik fejezet

A ragadozó útja

Perrin és Gaul csalódott arccal még egyszer bejárták Egwene táborát. Vagy legalábbis mindazt, ami a farkasálomban látszott belőle. Az amyrlin haderejét kelet felé szorította az ellenség. A sátrak még nem álltak olyan régóta a folyó partján, hogy erősebben is megjelenhettek volna a farkasok álmaiban.

A négylábúak észrevették ezen a helyen Graendalt, ám Perrin képtelen volt tetten érni azt a némbert, bármit is műveljen. A Mészáros eddig három alkalommal is megpróbálta megtámadni a Furatot. A farkasok mindháromszor riasztották Perrint. Ellenfele minden egyes alkalommal eltűnt, mielőtt az egykori kovácslegény megérkezett volna. A Mészáros csupán az erejét próbálgatta. Ilyen volt az, ha valaki a ragadozó útját járta. Szemmel tartotta a zsákmány csordáját, mert ki akarta választani a leggyengébb áldozatot.

Legalább Perrin terve bevált. A farkasok sokat segítettek. A Furatban egészen lassan csordogált az idő. Így a Mészáros – elkerülhetetlenül – kénytelen volt maga is lelassulni, miközben megpróbált eljutni Randhez. Perrin így alkalmat kapott arra, hogy időben odaérjen.

– Figyelmeztetnünk kell a többieket Graendalra! – szólalt meg a szakállas ifjú, miközben megálltak a tábor közepén. – Alighanem a táborainkban rejtőzködő árnybarátokkal tartja a kapcsolatot.

– Mi lenne, ha odamennél azokhoz, akik bent vannak a Furatban? Nynaeve sedaijal már sikerült beszélned.

– Talán igen – biccentett Perrin. – Ugyanakkor nem vagyok biztos abban, tényleg olyan jó ötlet volna-e elterelni Nynaeve figyelmét, tekintve, hogy mit is tesz éppen.

Körülnézett és alaposan is megszemlélte a farkasálomban egy időre felvillanó, majd eltűnő hálózsákokat. Elmentek Merrilor mezejére, de nem várta őket a Kapu. Ha vissza akar menni az ébren lévők világába, akkor kénytelen lesz ezen a helyen tábort verni, és hosszú órákon keresztül várakozni. Úgy tűnt, hogy azzal csak az idejét pocsékolja.

Bárcsak rá tudna jönni arra, miként lehetne átmozdulni a valódi világba. Lanfear arra utalt, hogy ez a módszer igenis elsajátítható, ám egyes-egyedül a Mészáros lett volna a megmondhatója annak, mit is kell tennie. Perrin megpróbálta felidézni magában azt a pillanatot, amikor az a fickó kimozdult az álomból. Érzett közben valamit? Sejtette akárcsak halványan is, mit is tett a Mészáros, amikor eltűnt?

Megrázta a fejét. Már többször is meghányta-vetette magában a dolgot, de nem sikerült levonnia a megfelelő következtetést. Felsóhajtott és megkereste magának a farkasokat. Látja valaki Szívkeresőt? – kérdezte reménykedve.

A farkasok üzenetéből kiérződött a jókedv. Túlságosan is gyakran kérdezte tőlük ugyanezt.

Akkor esetleg láttátok a kétlábúak valamelyik táborát? – üzente Perrin.

Csupán halvány választ kapott. A farkasok csak annyi figyelmet tulajdonítottak az embereknek, amire ahhoz volt szükség, hogy elkerülhessék őket. A farkasálomban a kétlábúak nem nagyon számítottak. Ugyanakkor persze, ahol sok ember gyülekezett, ott könnyen elszabadultak a lidércnyomások is, így a farkasok hamar megtanulták, hogy kellő távolságban maradjanak.

Perrin nagyon szerette volna tudni, hogy mi újság a többi csatatéren. Mi történt Elayne seregével, Perrin embereivel, Bashere nagyúrral és a feleségével? Maga után húzta Gault. Gyors, hosszú léptekkel rohantak. Így ugyan lassabban haladtak, mintha az egyik helyről egyszerűen átmozdultak volna a másikra, ám Perrin gondolkozni akart.

Minél hosszabb időt töltött testi valójában a farkasálomban, annál inkább úgy érezte, igenis tudnia kellene, miként lehetne visszamozdulni a valóságba. A teste mintha megértette volna, hogy nem itt van a természetes helye. Nem aludt itt egy percet sem, pedig... mennyi idő is telt el? Nem tudta volna megmondani. A készleteikből már csak egész kevés maradt meg, miközben Gaullal együtt mind a ketten úgy érezték, hogy csupán néhány órája jöttek át ide. A különös érzést részben az magyarázta meg, hogy számos alkalommal elment a Furathoz, mert ellenőrizni akarta az álomtövist. Igaz, úgy általában is nehéz volt ezen a helyen odafigyelni az idő múlására.

Ráadásul egyre erősebben sajgó kimerültséget is érzett. Nem tudta, hogy képes lesz-e aludni ezen a helyen. A teste pihenésre vágyott, de elfelejtette, hogyan lehet kikapcsolódni. Az egész kicsit arra emlékeztette, amikor Moiraine annak idején eltüntette a menekülők kimerültségét. Akkor a Folyóközt kellett hátrahagyniuk. Két év telt el azóta.

Két nagyon hosszú év. Utána Lan táborát vizsgálták meg. Ez még múlandóbbnak tűnt, mint Egwene táborhelye. Semmi értelme sem volt a farkasálomban ellenőrizni ezt a helyet. Lan csapatai között nagyon sok lovas egység akadt. Igen gyors volt a visszavonulásuk. Sem ő, sem az emberei nem maradtak olyan sokáig a farkasálomban, hogy elmosódott árnyaknál komolyabb nyomot hagyjanak maguk után.

Graendalnak nyomát sem látták.

– Aan'allein is visszavonul most már – állapította meg Gaul, miközben alaposan megnézte magának azt a sziklás területet, amiről úgy vélték, hogy ott táborozhat Lan serege. Sátraknak nyomát sem látták. Néha egy-egy pillanatra felvillant az alvó emberek gyűrűje. A lovasok a középen levert karóhoz kötötték a hátasaikat, maguk pedig körülöttük pihentek le.

Gaul felnézett és alaposan szemügyre vette nyugaton a tájat.

– Ha továbbra is visszavonulnak, akkor végül eljutnak Merrilor mezejére. Visszatérnek oda. Lehet, hogy éppen ez az egész célja.

– Talán igen – bólintott Perrin. – Át akarok menni Elayne fronti szakaszára és...

Ifjú Bika – szólította meg egy farkas. A szakállas ifjú valamiért ismerősnek érkezte az üzenő farkas „hangját”. – Itt van.

Itt? – üzente Perrin. – Szívkereső?

Gyere!

Perrin megragadta Gaul karját és elmozdult vele a távoli északra. Graendal Shayol Ghulban volt? Megpróbált betörni oda, hogy megölje Randet?

A völgy fölé tornyosuló sziklaháton bukkantak elő. Mind a ketten azonnal hasra vetették magukat. A gerinc fölött óvatosan szemügyre vették a völgyet. Egy vénséges, viharvert farkas bukkant elő az ifjú oldalán. Biztosra vette, hogy valahonnan ismerte ezt a ragadozót. Nagyon ismerős volt az illata, bár nem tudta volna megtalálni a hozzá tartozó nevet. A farkas nem mutatkozott be.

– Hol van? – suttogta Perrin. – Bent van a barlangban?

Nem – üzente a vénség. – Ott van.

A ragadozó a völgyben sűrűn egymás mellé állított sátrak képét mutatta. A táborhelyet a barlang bejárata alatt alakították ki. Graendalt azóta nem pillantották meg a völgyben, hogy Perrin legelőször itt érte tetten.

Ituralde csapatai éppen elég hosszú ideje tartózkodtak itt ahhoz, hogy a sátraik mind valószerűbbnek tűnjenek a farkasálomban. Perrin óvatosan lemozdult a völgybe. Gaul és a farkas felzárkóztak mögé, ahogy előre kúszott. A kép alapján tájékozódott, amit az idős ragadozó küldött az előbb.

Ott van! – figyelmeztette a farkas. Fejével a középen álló hatalmas tábor felé biccentett. Perrin már korábban is látta Graendalt ezen a környéken. Rodel Ituralde sátra előtt álltak.

Valósággal kővé dermedt, amikor megmozdult az ajtót elzáró sátorlap. Graendal lépett ki bentről. Ugyanúgy nézett ki, mint korábban. Az arcát mintha csak bibircsókos sziklából faragták volna ki.

A rejtőzködő azonnal hajszálvékony festett falat emelt maguk elé. Erre azonban nem is volt igazából szükség. Graendal rögtön Kaput nyitott és átlépett az ébren lévők világába. Odaát éjszaka lehetett. Igaz az idő olyan különös ütemben mozgott ilyen közel a Furathoz, hogy nem lehettek tisztában azzal, mennyit is mutatnak az órák a világ többi részén.

Perrin a Kapun keresztül nagyon is jól látta a sötétben ugyanezt a sátrat. Két domani őr állt előtte. Graendal intett a kezével, mire az őrök még jobban kihúzták magukat és tisztelegtek.

A Kapu már elkezdett bezáródni, amikor az a némber beosont a sátorba. Perrin egy pillanatnyi habozás után odamozdult a Kapu elé. Most rögtön döntenie kellett. Kövesse az ellenséget?

De nem. Őrködnie kell a Mészáros miatt. Mégis, ilyen közel állva igenis megérzett valamit... Valaminek a tudatát. Ha keresztüllépne a Kapun, az pont olyan volna, mintha... mintha felébredne. A Kapu bezáródott. A szakállas ifjú enyhe megbánást érzett, de tudta, hogy helyesen döntött, amikor itt maradt a farkasálomban. Rand ezen a helyen gyakorlatilag védtelen volt a Mészárossal szemben. Szüksége lesz Perrin segítségére.

– Riasztanom kell a többieket – szólalt meg.

Úgy vélem én át tudnám adni az üzenetedet, Ifjú Bika – üzente az ismeretlen farkas.

Perrin megdermedt, majd megpördült és az állatra mutatott.

Elyas!

Errefelé Hosszú Fog a nevem, Ifjú Bika – üzente jókedvűen Elyas.

– Azt hittem, hogy te nem szoktál átjönni ide.

Ha csak lehet, kerülöm ezt a helyet. Mert különös és veszélyes. Éppen elég veszélyben és különös dologban volt már részem életem során abban a másik világban – felelte a farkas, és letelepedett a hátsó lábára. – Valakinek azonban vigyázni kell rád, te ostoba kölyök.

Perrin elmosolyodott. Elyas gondolataiban furcsán összekeveredtek a farkas és az ember érzelmei. Nagyon is úgy üzent, mint egy ragadozó, ám amikor saját magára gondolt, abban túlságosan sok volt az egyéniség. Nagyon is emberi maradt.

– Hogy áll a küzdelem? – kérdezte Perrin kíváncsian. Gaul feszülten figyelve odakuporodott mellé. Készen állt Graendal vagy a Mészáros felbukkanására. Körülöttük nyugalom honolt. Senki sem mozgott a völgy aljában. Már nem fújt a szél, és a homokkal borított talaj fölött csupán egészen halványan mozgott a por. A keskeny áramlatok a víz mozgására hasonlítottak.

Nem tudok sokat a többi harcmezőről – üzente Elyas. – Mi farkasok távol tartjuk magunkat a kétlábúaktól. Néha azért harcolunk. A csaták peremén szállunk be. Többnyire az elferdülteket és a nemszületetteket támadjuk meg a völgy túlsó végében. Ott nincsenek kétlábúak, csak azok a különös aielek.

Borzasztó ez a küzdelem. Árnyékölőnek gyorsan győznie kell. Öt napja harcolunk és nem biztos, hogy sokáig bírjuk.

Öt nap telt el itt északon. A világ többi részében viszont jóval többször kelt már fel a nap, amióta Rand szembefordult a Sötét Úrral. Ő maga olyan közelre került a Furathoz, hogy alighanem csupán néhány óra, vagy esetleg perc elmúlását érzékelte. Perrin maga is világosan érezte, hogy másként mozog az idő, ha közelebb merészkedett ahhoz a helyhez, ahol Rand küzdött.

– Ituralde – szólalt meg a szakállát vakargatva. – Ő a korszakunk egyik nagy kapitánya.

Igen – üzente Elyas, és az illata jelezte a jókedvét. – Néhányan Kis Farkasnak hívják.

– Bashere Elayne seregénél van – folytatta az ifjú. – Gareth Bryne pedig Egwene oldalán. Agelmar meg a határvidékeiket és Lant vezeti.

Nem tudom.

– Pedig ez a helyzet. Négy harctér. Négy nagy kapitány. Szóval akkor ezen munkálkodik az a némber.

– Graendal? – kérdezte Gaul.

– Igen – hördült fel Perrin. Elöntötte a harag. – Valamit tesz velük. Megváltoztatja az elméjüket. Megrontja a nagy kapitányokat. Hallottam, hogy arról beszél... igen hát ez az, biztos vagyok benne. Ahelyett, hogy a seregeivel támadna a csapatainkra, inkább arra készül, hogy romba döntse a legjelesebb hadvezéreinket. Elyas, tudod, hogyan mozdulhat ki és be az az ember a farkasálomból, aki a saját testi valójában jött ide?

Még ha tudnám is – de nem tudom –, akkor sem tanítanálak meg rá! – vicsorogta Elyas. – Hát senki sem mondta még neked, hogy milyen hátborzongató, veszélyes dolgot művelsz?

– Túlságosan is sokan – válaszolta az ifjú. – A Fényre, figyelmeztetnem kell Bashere-t. Kénytelen leszek.

– Perrin Aybara! – kiáltotta Gaul, és a barlang felé mutatott. – Itt van!

Az ifjú megpördült és észrevette a Végzet Verme felé száguldó elmosódott, sötét foltot. Vinnyogó farkasok haltak meg a nyomában. Mások felvonyítottak és megkezdődött a vadászat. A Mészáros ezúttal nem hátrált meg.

Ilyen a ragadozó útja. Két vagy három gyors támadás, hogy kiderüljön, hol van a zsákmány gyenge pontja, majd pedig következhet az áldozat lerohanása.

– Ébredj fel! – kiáltotta Perrin Elyasnak, miközben már rohanva elindult a magaslat felé. – Figyelmeztesd Elayne-t, Egwene-t és akit csak tudsz. Ha nem sikerül valahogy állítsd meg Ituralde-ot. A nagy kapitányokat megrontották. A Kitaszítottak egyike irányítja az elméjüket. Nem bízhatunk meg a haditerveikben!

Megteszem neked, Ifjú Bika – üzente Elyas, és semmivé foszlott.

– Menj fel Randhez, Gaul! – mennydörögte Perrin. – Őrizd meg a levezető utat! Ne engedd meg, hogy bejussanak azok a vörös kendősök!

A markába idézte a kalapácsát, és a válaszra nem is várva odamozdult, hogy szembeszálljon a Mészárossal.

Rand összecsapott Moridinnel. Kard feszült a kardnak, ahogy ott álltak a Sötét Úr lényét jelentő feketeség határán. A dermesztő síkság, mintha a végtelenbe nyúlt volna, ám ugyanakkor üres is volt.

A vörös hajú ifjú olyan sokat fogadott magába az Egyetlen Hatalomból, hogy kevés híján felrobbant. Minderre azonban szüksége lesz a közelgő küzdelem során. Egyelőre a kardjával állt ellen Moridin pengéjének. Callandort valódi fegyverként forgatta. Moridin vágásait mintha csak egy fényből kovácsolt karddal hárította volna.

Minden egyes lépése véres nyomokat hagyott a földön. Nynaeve és Moiraine úgy ölelte magához a cseppköveket, mintha valami vadul rángatta volna mind a kettőjüket. Rand nem érezte ezt a szelet. Az egykori javasasszony becsukta a szemét. A társa viszont határozott arckifejezéssel bámult maga elé, mint aki elszánta magát arra, hogy semmilyen körülmények között sem lesz hajlandó elfordulni.

Amikor Rand elhárította ellenfele következő csapását, a pengék szikrát hánytak. Kettőjük közül a legendák korában mindig is ő volt a jobb vívó.

Elveszítette ugyan az egyik kezét, ám hála Tamnak, ez a veszteség már nem jelentett olyan súlyos hátrányt, mint amivel azelőtt járhatott volna. Csak hát meg is sebesült. Ez a hely... ez a hely megváltoztatta a dolgokat. A padlózatból kiálló sziklák mintha mozogtak volna. Többször is megbotlott. A levegő hol dohos és száraz volt, hol pedig nedves és penészes. Az idő úgy áramlott körülöttük, mint egy patak. Rand úgy érezte, hogy képes látni. Két kardcsapás között csupán pillanatok teltek el, ám odakinn közben órák múltak.

A pengéje belemetszett Moridin karjába. Az ellenség vére ráfröccsent a falra.

– Az én vérem és a tied – szólalt meg Rand. – Neked köszönhetem az oldalamban tátongó sebhelyet, Elan. Azt hitted magadról, hogy te vagy a Sötét Úr, igaz? Megbüntetett ezért?

– Igen – hörögte Moridin. – Visszahozott az életbe. – Két kézzel markolva a kardját, kegyetlen erővel csapott le. Rand hátrébb lépett és Callandorral hárította a vágást. Nem vette azonban figyelembe a talaj lejtését. Vagy ez történt, vagy a talpa alatt megváltozott a talaj. Megbotlott, és az ütés ereje fél térdre kényszeríttette.

Pengébe mart a penge. Az ifjú lába megcsúszott, hátrább mozdult, és megérintette a tintával töltött medenceként várakozó sötétséget.

Minden kihunyt.

Az ogierek távolban zengő dala annyira megnyugtatta a királynőt, hogy előregörnyedt a nyergében és majdnem elaludt. Cairhientől északra, egy hegy tetején álltak.

Ugyanolyan kimerült nők vették körül, mint amilyen ő maga is volt. Elayne maga köré gyűjtötte a Vérség összes olyan tagját, aki még képes volt megragadni a saidart. Nem számított, hogy erősek vagy gyengék voltak. Két kört alakított ki velük. A sajátjában tizenketten voltak, ám így összesen is alig értek fel egyetlen aes sedai erejével.

A királynő abbahagyta a fókuszálást, mert esélyt akart adni a többieknek arra, hogy összeszedjék magukat. A legtöbben előregörnyedtek a nyeregben vagy leültek a földre. Előttük hosszú, megviselt harcvonal húzódott. Cairhien hegyei előtt kétségbeesett emberek próbálták visszatartani a trallokok tengerét.

Nem sokáig örülhettek annak, hogy megsemmisítették az északi trallok sereget. Most már az a veszély fenyegette a védőket, hogy a dél felől érkező ellenséges horda bekeríti a kimerült és túlságosan szétzilálódott embereket.

– Majdnem sikerült – nyöszörögte a királynő mellett álló Arganda. A nagyúr megrázta a fejét. – Majdnem sikerült.

Most már toll díszítette a sisakját. Gallenne tolla. Elayne nem volt ott, amikor a Mayene-i parancsnok elesett a küzdelem során.

Éppen ez volt a legkétségbeejtőbb. Csupán egész kevés hiányzott. Annak ellenére, hogy Bashere elárulta őket, hogy váratlanul megjelent a déli ellenség, csupán nagyon kevés hiányzott ahhoz, hogy ők győzzenek. Ha kicsivel több ideje lett volna az emberek elhelyezésére, ha a két összecsapás között nem csupán egy pillanatnyi ideig fújhatták volna ki magukat, ha az északi sereg szétzúzása után nem kellett volna azonnal szembeszállniuk a déliekkel... De mégsem nyertek. A közelben harcoló büszke ogierek elszántan védelmezték a sárkányokat, csak hogy a hatalmas lények majdnem elfogytak. Mint amikor kidöntik a magasba tornyosuló szálfákat, ezek az ősi lények is lassan a porba hulltak. Trallokok döntötték le őket a lábukról. Hol itt, hol ott hallgatott el az énekük.

Arganda véres kezét az oldalára szorította. A holtsápadt férfi alig tudott beszélni. Elayne-ben nem maradt annyi erő, hogy Gyógyítsa.

– Felséged őrzője igazi fenevad a harcmezőn. A nyilai úgy röpülnek, mint maga a Fény. A szavamra mondom, hogy... – a tábornok megrázta a fejét. Lehet, hogy akkor sem foghat többet kardot a kezébe, ha majd meggyógyítják.

A többi sebesülttel együtt őt is el kellett volna küldeni... valahová. Csak hát hová a csudába vihették volna őket? A fókuszálók túlságosan kimerültek voltak ahhoz, hogy Kapukat nyissanak.

A hadserege szilánkokra hasadt. Az aielek kisebb csomókba harcoltak. A fehérköpenyeket szinte körbezárták. A Farkasőrség sem volt jobb állapotban. A Sárkány Légiója még mindig harcban tartotta a nehézlovasságot, de Bashere árulása mélyen megrázta őket. Időnként még eldördült egy sárkány is. Aludra feltolatta őket a legmagasabb hegy tetejére. Már alig maradt löszere. A fókuszálóknak nem volt annyi erejük, hogy Baerlonba Kapukat nyitva új sárkánytojásokat hozzanak. Aludra egészen addig kézifegyvereket és páncéldarabokat tömött a csövekbe, míg el nem fogyott a robbanópora is. Most már csupán nagy ritkán tudtak lőni egyet.

A trallokok nemsokára keresztülgázolnak a védekezőkön. Darabokra szaggatják a hadseregét, mintha csak dühöngő oroszlánok csaptak volna le rájuk. Elayne az egyik hegy tetejéről figyelte őket. Tíz testőrnő vette körbe. A többiek lent harcoltak. A trallokok keresztültörtek az aielek vonalán, kissé keletebbre a fővezértől. Egész közel jártak a hegytetőn elhelyezett sárkányokhoz. A szörnyfajzatok rohanva elindultak felfelé. Lemészárolták az azon az oldalon még küzdő néhány ogier védőt. Hangosan, diadalmasan bömböltek, miközben a komor tekintetű sárkányosok előhúzták szablyáikat és felsorakoztak a fegyverek előtt.

Elayne nem tűrhette, hogy elpusztuljon ez a fontos fegyvernem. Magába szívta a kör erejét. Körülötte nyöszörögni kezdtek a nők. Csupán egy cseppnyit sikerült megragadnia az Egyetlen Hatalomból. Ennél sokkal többre számított. Ennek ellenére Tűzzel csapott le a legelső trallokokra.

A támadása magasan ívelve közeledett az árnyfattyak felé. Úgy érezte magát, mintha a vihart szembeköpve próbálta volna meg megakadályozni az ítéletidőt. A magányos tűzgömb azonban így is célba talált.

A föld valósággal darabokra hasadt alatta. Repedések futottak végig a hegyoldalon és többtucatnyi trallok tetemét szórták a magasba.

Elayne összerezzent. Holdárnyék ijedten megugrott. Arganda hangosan káromkodott.

Valaki egy hatalmas fekete lovon ügetett oda a királynő mellé. Mintha csak a füstből emelkedett volna ki. Az arányos testalkatú férfi hajának sötét csigái a válláig értek. Logain jóval soványabb volt annál, mint amilyen az utolsó találkozásuk során volt, A beesett arcú férfi ennek ellenére még mindig jól nézett ki.

– Logain? – kérdezte a királynő döbbenten.

Az asha'man belecsapott a levegőbe. A teljes harcvonalat robbanások rázták meg. Elayne megfordulva megpillantotta a hegycsúcson megnyíló elképesztő méretű Kapun keresztülvonuló több, mint száz fekete ruhás férfit.

– Vonjátok vissza az ogiereket! – szólalt meg Logain. A hangja érdes volt. A szeme jóval sötétebbnek tűnt annál, mint amilyenre Elayne emlékezett. – Majd mi megtartjuk ezt a területet.

Elayne pislogott, aztán odabiccentett Argandának, hogy adja tovább a parancsot. Logainnek nincs joga ahhoz, hogy így ugráltasson! – gondolta enyhe ingerültséggel. Egyelőre azonban nem is törődött vele.

A férfi megfordult a lovával és odaügetett a hegycsúcs széléhez, lenézett a védők seregére. Elayne követte. Alig bírt a nyeregben maradni a kimerültségtől. Trallokok tömege hullott el, amikor az asha'manek egészen különös módon csaptak le rájuk. Olyan Kapukat használtak, amik valamiképpen mintha megkapaszkodtak volna a talajban. Utána viszont előrelendültek, és halomra ölték az árnyfattyakat.

– Elég rosszul áll a helyzet! – mordult fel Logain.

Elayne megpróbált gondolkozni. Itt voltak az asha'manek.

– Rand küldött benneteket?

– Magunktól jöttünk – felelte a sötét alak. – Az Árnyék már igen hosszú ideje készült erre a csapdára. Legalábbis erről árulkodtak a Taim dolgozószobájában talált jegyzetek. Mostanra sikerült megfejtenem őket.

A királynőre nézett.

– Először hozzád jöttünk. A Fekete Torony ott áll Andor Oroszlánja mellett.

– Ki kell mentenünk innen az embereimet – felelte nagy nehezen az ifjú nő. Megpróbálta valahogy lerázni magáról a kimerültség felhőit. A seregének egy királynőre volt szüksége. – Nagy pohár anyatej! Ez nagyon sokba fog kerülni.

A visszavonulás során el fog pusztulni legalább a csapatainak a fele. De még ez is jobb, mintha mindenki odaveszne.

– Elkezdem osztagonként visszavonni az embereimet. Tudtok elég Kaput nyitni ahhoz, hogy biztonságos helyre mehessünk?

– Azzal nem lesz semmi gond – válaszolta Logain oda sem figyelve. Végignézett a hegyoldalon. Kőmerev arca bármelyik őrző dicsőségére válhatott volna. – A vége azonban így is mészárlás lesz. Nincs elég hely a rendezett visszavonuláshoz, és ahogy kivonod a csapataidat, a harcvonal egyre gyengébbé válik. Az utolsó vonalakat lerohanják és lemészárolják.

– Nem tudom, hogy mi mást tehetnénk! – csattant fel kimerülten a királynő. A Fényre! Megjött a segítség, erre ő meg veszekszik vele. Abba kell hagynia! Összeszedte magát és felegyenesedett. – Vagyis úgy értem, hogy az érkezéseteket ugyan nagyra értékelem, ám még ezzel sem változtathatunk az ennyire vesztésre álló csatán. Száz asha'man nem tud megállítani segítség nélkül százezer trallokot. Ha átalakíthatnánk a hadrendünket, ha legalább rövid időre megpihenhetnének az embereim... de nem tehetetlen. Kénytelenek leszünk visszavonulni. Ha csak nem teszel csodát, Logain nagyúr.

A férfi elmosolyodott. Talán az tetszett neki, hogy a királynő nagyúrnak szólította.

– Androl! – kiáltotta.

Egy középkorú asha'man sietett oda. Azonnal felbukkant mellette egy gömbölyded aes sedai is. Pevara! – gondolta Elayne. Túlságosan is kimerült ahhoz, hogy megértse, amit lát. Egy Piros nővér?

– Nagyuram? – kérdezte a fickó, az Androl nevű.

– Le kell lassítanunk a trallok sereget annyi időre, hogy az emberek átcsoportosíthassák és újjászervezhessék a csapataikat, Androl – magyarázta Logain. – Mennyibe kerülne egy ilyen csoda?

– Jó kérdés, nagyuram – bólintott Androl, és vakargatni kezdte az állát. – Attól függ. Azok közül az ücsörgő asszonyságok közül hányan tudnak fókuszálni?

Életre keltek a legendák.

Elayne hallott arról, hogy a férfiakból és nőkből álló hatalmas körök milyen döbbenetes tettekre voltak képesek. A Fehér Torony valamennyi asszonya kívülről megtanulta a letűnt korok, egy szebb világ csodálatos és igencsak különös történeteit. Abban a korszakban nem kellett rettegni az Egyetlen Hatalom egyik felétől. A két fél egészet alkotva, közös erővel elképesztő csodákat hajtott végre.

Nem volt egészen biztos abban, hogy a legendák napjai valóban visszatértek. Valószínűnek tűnt, hogy a dicső korszak aes sedaiai nem féltek ennyire, nem kerültek ilyen kétségbeejtő helyzetbe. Kései utódaik erőfeszítései azonban még így is lenyűgözték a királynőt.

Maga is bekapcsolódott egy körbe. Összesen tizennégy nő és tizenkét férfi egyesítette az erejét. Elayne alig tudott valamivel hozzájárulni a közös erőfeszítéshez, ám a belőle származó vékony erecske is belefolyt a roppant erejű áramlatba. Ezenfelül pedig minden körben legalább eggyel több nőnek kellett lennie, mint férfinak. Most, hogy a királynő is beállt a többiek közé, végre Logain is csatlakozhatott és a maga figyelemre méltó erejét hozzáadhatta az áramlathoz.

A kör élére mégis Androlt állították. Ez igen meglepő választás volt. A többiekkel összekapcsolódva az ifjú királynő nagyon is tisztában volt minden egyes tag erejével. Androl rendkívül gyengének bizonyult. Még jó pár olyan nőnél is gyengébb volt, akiket korábban elküldtek a Toronyból. Nem kaphatták meg a vállkendőt, mivel kevésnek találták a bennük lévő természetes tehetséged.

Elayne a többiekkel együtt átvonult a csatatér távolabbi végére. Az asha'manek nagy része a támadó trallok horda féken tartásával volt elfoglalva, miközben Androl felkészült. Bármit is forgatott a fejében, nem maradt sok idejük a cselekvésre. A királynő még most is csak a nehezen tudta elképzelni, hogy a siker leghalványabb reményével szállhatnának harcba. Nem számított a körben feszülő hatalmas erő. Nem számított, hogy tizenhárom férfi, és tizennégy nő készült közösen a nagy erőfeszítésre.

– A Fényre! – suttogta Androl. A királynő és Logain lova között állt. – Szóval ilyen érzés, ha valaki olyan erős, mint ti? Hogyan tudtok megbirkózni ilyen rengeteg Hatalommal? Hogyan tudjátok megakadályozni, hogy elevenen elemésszen, felperzseljen benneteket?

Pevara a férfi vállára tette a kezét. Egyértelmű volt a gyengédsége. Elayne minden erejét összeszedve kapaszkodott a nyeregbe, és képtelen volt akárcsak egyetlen épkézláb gondolatra is, de most mégis mélyen megdöbbent. El sem tudta volna képzelni, hogy egy Piros nővér vonzalmat tanúsíthat egy fókuszálni tudó férfi iránt.

– Vonuljanak hátrébb a katonák! – szólalt meg Androl halkan.

A királynő aggódva kiadta a parancsot. A mellette álló férfi még sohasem tartott ilyen ijesztő erőt a kezében. Az ilyesmi könnyen a fókuszáló fejébe szállhat. Látott már erre éppen elég példát korábban. A Fény adja, hogy ez a fickó tudja, hogy mit tesz. A katonák és a többiek is visszavonultak. Elhaladva Elayne csoportja mellett, több holtfáradt ogier is odabiccentett. A görnyedt hátú óriások karját vágások borították. A trallokok a nyomukba özönlöttek, ám azok az asha'manek, akik nem kapcsolódtak be a körbe, megpróbálták megakadályozni az előrenyomulásukat az Egyetlen Hatalom fonataival.

Nem volt elég. Bár a férfiak remekül harcoltak, az ellenség egész egyszerűen hatalmas túlerőben volt. Az asha'manek képtelenek voltak megállítani ezt az özönt. Mire gondolt Logain? Mit tehetnénk?

Androl szélesen elmosolyodott. Úgy nyújtotta maga elé a kezét, mintha egy falra szorította volna a tenyerét. Becsukta a szemét.

– Háromezer esztendővel ezelőtt a Sárkány nagyúr azért teremtette meg a Sárkánybércet, hogy elrejtse a szégyenét. A hamuja mind a mai napig forrón lángol. Ma... elhozom ide ezt a dühöt, felséges asszonyom.

A fénysugár valósággal belemart a levegőbe. Legalább száz láb magas lehetett. Holdárnyék hátrahőkölt, Elayne pedig elkomorodott. Mire való az a fényoszlop? Mégis mi jóra lehetett volna... A fénysugár ekkor elfordult a levegőben. A királynő csak ebben a pillanatban jött rá arra, hogy egy Kapu megnyitásának a szemtanúja. Lenyűgöző méretű Kapué. Akkora volt, hogy egy épület is átfért volna rajta. A caemlyni palota egyik szárnya is könnyedén keresztülfért volna rajta! A figyelő tekintetek előtt remegni kezdett a levegő. Ez általában így volt, ha hátulról néztek egy Kaput. Nem láthatta, hogy hová nyílik. Lehetséges, hogy a túloldalon egy egész hadsereg várakozott?

Azt viszont nagyon is jól látta, hogy milyen arckifejezés ült ki az előbb még vérszomjasan hörgő trallokok pofájára, amikor keresztülnéztek a Kapun. Halálosan megijedtek. Azonnal megtörtek, megfordultak és megpróbáltak elrohanni. Ekkor már a királynő is érezte a váratlan, pokoli hőséget. Alig bírta elviselni.

Valami valósággal kirobbant a Kapun. Mintha egy iszonyatos erő préselte volna ki. Száz lépés széles sávban hirtelen fehéren izzó láva szökőkútja tört elő. Az oszlop foszlányokra hasadt, ahogy a forró magma földet ért. Szétfröccsenve beborította a csatamezőt és fortyogó folyamként folytatta az útját. A különálló asha'manek Levegőből szőttek fonatokat, nehogy a láva hátra fröcsköljön és eltalálja a kört. A megfelelő irányba terelték a rettentő forróságot.

A tűzfolyam rázúdult a legelöl álló trallokok soraira. Szempillantásnyi idő alatt százával égtek szénné. Most már egyértelmű volt, hogy a lávát tényleg nyomta valami a túloldalról. Csak ezzel lehetett magyarázni, hogy milyen könyörtelen szilajsággal tört elől a széles Kapun. A trallokok lángra lobbantak és porrá égtek. A tüzes áradat egész sávokat égetett ki a seregükből.

Androl hosszú perceken keresztül megtartotta a Kaput, miközben az Árnyék hadserege lázas sebességgel meghátrált. A kétoldalt felsorakozó asha'manek hatalmas széllökésekkel visszaterelték az árnyfattyakat a mind jobban kiszélesedő, forró áradatba. Amikor Androl befejezte, a vörösen izzó halál széles sánca zárta el Elayne serege elől a trallokok nagyobbik részét, akik háta mögött ráadásul ott magasodtak f északi falai.

Androl vett egy nagy levegőt, bezárta az irdatlan Kaput, majd megpördült és gyors egymásutánban két másikat is nyitott. Az egyik délkeleti, a másik pedig délnyugati irányba nézett.

Előbuggyant a forró láva második és harmadik oszlopa is. Ezek jóval keskenyebbek voltak, hiszen Androl szemlátomást igencsak kifáradt. A tűzpatakok Cairhientől keletre és nyugatra lángoltak. Lángra lobbant az elhalt növényzet, és sűrű füst tört a magasba. A trallokok egy része vissza tudott vonulni, ám nagyon sokan csapdába esve elpusztultak. Egyik oldalról a város erődítményei, a többiről pedig a láva zárta be őket. Elég sok időre lesz szükség ahhoz, hogy az enyészek újra hadra fogható állapotba hozzák a túlélőket és folytathassák a támadásokat Elayne seregei ellen.

Androl elengedte a Kaput. Megtántorodott, de Pevara elkapta.

– A csoda, ahogy nagyuram parancsolta – jelentette be halk, remegő hangon. – Remélem, megfelelt. Ez néhány órára majd visszatartja őket. Ennyi elég lesz?

– Ennyi elég lesz – vágta rá Elayne. – Átcsoportosítjuk az erőinket, lőszert hozunk a sárkányoknak és Mayene-ből annyi aes sedait hozunk át Gyógyítani, ahányat csak tudunk. Talpra állítják az embereinket és kimossák belőlük a kimerültséget. Aztán pedig megnézzük, hogy kiben maradt elég erő a folytatáshoz. Felkészülünk a következő, sikeresebb csatára.

– Felséged folytatni akarja a harcot? – kérdezte Androl meglepődve.

– Igen – felelte a királynő. – Alig állok a lábamon, de akkor is. Nem engedhetjük meg, hogy épségben maradjon ez a trallok horda, Logain, te és az embereid hatásos fegyvert adtatok a kezünkbe. Használni fogjuk, ahogy minden mást is. Elpusztítjuk az ellenséget.

Harmincegyedik fejezet

Viharzó vizek

Egwene a folyó túlsó partját bámulta. A csapatai könyörtelenül küzdöttek a sharai sereg ellen. Visszaért a táborába a gázló arafeli partján. Legszívesebben újra harcba szállt volna az Árnyék erői ellen, de mindenképpen beszélni akart Bryne-nel arról, ami a hegyek között történt. Visszaérkezésekor azonban üresen találta a parancsnoki sátrat.

A tábor kezdett megtelni, ahogy a Kapukon keresztül a déli hegycsúcsokról visszatértek az aes sedaiok és a még életben lévő íjászok meg pikások. Az aes sedaiok kisebb csoportokat alkotva, enyhe idegességgel beszélgettek. Mindannyian holtfáradtnak tűntek, ám a túlsó parton tomboló könyörtelen csata felé vetett pillantásaikból egyértelműen kiderült, hogy legalább annyira szerettek volna ismét bekapcsolódni az Árnyék elleni küzdelembe, mint maga Egwene.

Az amyrlin magához intette a parancsnoki sátor előtt álló hírnököt.

– Tudja meg minden nővér, hogy kevesebb, mint egy órája van a pihenésre. Miután eljöttünk a hegyekből, az addig ott harcoló trallokok is bekapcsolódnak a folyóparti küzdelembe.

Az aes sedaiokat majd leküldi ezen az oldalon, hogy a folyón keresztül mérjenek csapásokat a katonái ellen támadásra lendülő trallokokra.

– Mondd meg az íjászoknak, hogy ők is elkísérnek minket – a tette még hozzá. – Lesz alkalmuk felhasználni a megmaradt nyilaikat. Nemsokára majd csak kapunk majd utánpótlást.

A hírnök elrohant, Egwene pedig Leilwin felé fordult. Az asszony ott állt a férje, Bayle Domon oldalán a közelben.

– Leilwin! Azok ott seanchan lovasoknak tűnnek a túlsó oldalon. Mit tudsz róluk?

– Igen anyám, azok seanchanok. Az a férfi pedig...

A nő most egy folyóparti fa felé mutatott. Az árnyékban egy borotvált halántékú, bő nadrágos férfi állt. Egészen megdöbbentő módon egy igencsak kopott, barna kabátot viselt, amelyiket akár a Folyóközben is készíthettek volna.

– ...aki ott áll, azt mondta, hogy Khirgan altábornagy légiója érkezett ide a seanchan táborból, mégpedig azért, mert Bryne tábornok hívta őket.

– És bizony azt is mondta vala, hogy a csapatokat elkíséré a Hollók Hercege – szólt közbe Domon.

– Mat?

– És bizony nem csak elkíséré őket. Hanem jómaga állt az egyik lovassági ezred élére. Felettébb elpáholták a seregünk balszárnyát támadó sharaiakat. Éppen időben érkezett oda. Igen nagy bajban voltak a pikásaink, mielőtt felbukkant volna.

– Egwene – szólt közbe Gawyn, és déli irányba mutatott.

Alig néhány száz hossznyira lefelé a gázlótól egypár katona kecmergett ki nagy nehezen a folyóból. Csupán az alsóneműjük volt rajtuk, a kardjukat pedig a hátukra szíjazták. A nagy távolság ellenére nem lehetett egyértelműen biztos a dologban, de az egyik vezetőjük igencsak ismerősnek tűnt.

– Uno az? – kérdezte elkomorodva, és intett, hogy hozzák oda a lovát. Nyeregbe szállt, majd Gawyn és a testőrei társaságában levágtatott a folyóhoz. Az érkezők hörögve hevertek a parton. Egyikőjük harsány, trágár káromkodása azonban túlharsogta a csata zaját.

– Uno!

– A véres és fényverte életbe! Végre idejön hozzánk valaki! – bömbölte a férfi, miközben felkelt és udvariasan tisztelgett. – Anyám, nagy bajban vagyunk!

– Láttam – felelte Egwene összeszorított foggal. – A hegyek között voltam, amikor megtámadták a csapatodat. Megtettünk minden tőlünk telhetőt, csak hát azok egészen egyszerűen túl sokan voltak. Hogyan úsztátok meg?

– Hogy a fészkes, fenébe úsztuk meg, anyám? Amikor körülöttünk egyre-másra csak hullottak az emberek, akkor már nem volt nehéz kitalálni, hogy nekünk aztán befellegzett. Megsarkantyúztuk a fényverte lovainkat, de úgy ám, mintha egy feneette mennykő csapott volna az átkozott tomporunkba! Vágtában meg sem álltunk a békaszaros folyó partjáig, letéptük magunkról a vértezetet, és már bele is ugrottunk. Fényverte módon úsztunk ám, hogy rohadna meg, aki a vizet kitalálta, anyám! Jelentem tisztelettel.

Uno varkocsa valósággal táncba kezdett, miközben hangosan és kiadósan gyalázott és szidalmazott mindent és mindenkit, aki csak az eszébe ötlött. Egwene meg mert volna esküdni arra, hogy a tapasztalt harcos hiányzó szemét eltakaró, bőrdarabra festett vörös szem még szilajabbul lángolt.

A harcos vett egy mély lélegzetet, majd most már kicsit visszafogottabban folytatta:

– Egyszerűen nem értem, mi történt, anyám. Valamilyen kecskefejű hírnök azt mondta nekünk, hogy a hegyeken elhelyezett aes sedaiok bajban vannak. Indulnunk kellett, hogy szétrúgjuk a fényverte trallokok mocskos seggét. Hátulról kellett lecsapnunk a támadókra. Én viszont azt kérdeztem a fickótól, hogy ki figyel oda a folyóparti balszárnyunkra. És ha már itt tartunk, feneette módon azt is tudni akartam, hogy ki fog vigyázni a saját rohadt balszárnyunkra, miközben megtámadjuk az árnyfattyakat. Erre nem azt válaszolta nekem, hogy Bryne tábornok már gondoskodott mindenről. A folyó partján felsorakozik majd a tartalék lovasság, és az illianiek fedezni fogják a fényverte oldalunkat. Az volt még ám a szép fedezés! Na persze. Egyetlen átokverte századot küldtek! Komolyan, mintha egy idióta léggyel próbálták volnál meg elzavarni azt a fényverte sólymot! Óh, az ellenség meg úgy várt ránk, mintha tudta volna, hogy jönni fogunk. Nem, anyám, ezt a hibát nem Gareth Bryne követte el, hanem csúnyán kibabrált velünk valamilyen birkabelező, tejvedelő áruló! Jelentem tisztelettel, anyám.

– Ezt nem tudom elhinni, Uno. Éppen most hallottam, hogy Bryne tábornok áthívott egy egész légiónyi seanchan lovasságot, lehet hogy egész egyszerűen sokáig tartott, amíg ideértek. Mindent kiderítek majd, ha megtalálom a tábornokot. Közben fogd az embereidet, és menjetek vissza a táborba, ahol megpihenhettek! A Fény a megmondhatója annak, hogy rászolgáltatok.

Uno bólintott, Egwene pedig visszavágtatott a táborba.

Vora sa'angrealját használva az amyrlin Levegőből és Vízből hozott létre fonatokat. Megpörgette és összetekerte őket. Azonnal megindult a víz áradata. Egwene a folyóból emelte ki a nedvességet. Süvítő forgószél támadt. A kavargó vizet rázudította a folyó kandori oldalát tartó, emberei elleni támadásra gyülekező trallokokra. A csapatok balszárnyát védve a dühöngő víz vihara lecsapott a szörnyfajzatokra. A forgószél nem volt elég erős ahhoz, hogy bárkit is felkapjon a levegőbe. A fiatal nőben már nem maradt ennyi erő. Mégis sikerült megfutamítania a szörnyfajzatokat. Eltakarták az arcukat és igyekeztek visszavonulni.

A folyó arafeli oldalán elhelyezett aes sedaiok mögül nyilak emelkedtek a magasba. Az íjászok újabb sortüzet adtak le. A nyílvesszők nem sötétítették el az égboltot úgy, ahogy azt Egwene szerette volna. Már nem volt annyi íjásza. A nyílzápor azonban még így is elég erős volt ahhoz, hogy minden lecsapó hulláma több mint száz trallokkal végezzen.

A kissé arrébb álló Pylar és néhány Barna nővér felrobbantotta a talajt a támadásra lendülő szörnyfattyak alatt. Valamennyien kiválóan értettek a Föld fonatainak használatához. A közvetlenül az amrylin mellett álló Myrelle és a Zöld nővérek jókora csapata tűzgömböket font, amit azután áthajítottak a víz fölött, a gyülekező trallokok nagyobb csoportjaira. A szörnyfajzatok közül sokan még akkor is folytatták elszánt rohamukat, amikor már az egész testük lángolt. Csak hosszú idő után zuhantak a földre.

A trallokok hangosan üvöltöttek és vicsorogtak, ám a védők minden ellenállásának dacára folytatták előrenyomulásukat a folyó partján. Eljött az a pillanat is, amikor egy jelentős méretű seanchan lovas osztag tört elő a védekezők harcvonalából és szemtől szembe rárohant a trallokokra. Olyan gyorsan lecsaptak rájuk, hogy sok szörnyfajzat még csak fel sem tudta emelni a lándzsáját, mielőtt rázúdult volna a halál. Az ellenséges horda első soraiban rengetek szörnyfajzat pusztult el. A seanchanok elkanyarodtak oldalra, majd visszatértek a védők folyóparti vonalai mögé.

Egwene továbbra is elszántan fókuszált. Nem engedte meg, hogy a kimerültség megrendítse az elszántságát. A trallokok azonban nem törtek meg. Éppen ellenkezőleg, valóságos őrjöngő düh lett úrrá rajtuk. A szél és a víz bömbölése sem tudta elfojtani dühöngő hörgésüket és vicsorgásukat.

Szóval akkor a szörnyfajzatok dühbe gurultak? Csak nem? Nemsokára megtudják, hogy milyen is az igazi harag! Majd ha farkasszemet néznek az Amyrlin-trónnal. Egwene csak hagyta, hogy még több erő árassza el. Már nagyon közel járt a képességei határához. Tüzet engedett az őrjöngő forgószélbe, és a fortyogó víz megégette a trallokok szemét, kezét, szívét. Azon kapta magát, hogy harsányan üvölt. Úgy tartotta maga elé Vora sa'angrealját, mintha egy lándzsát szorított volna a kezében.

Úgy tűnt, hogy a küzdelem órákon át tartott. Végül annyira kimerült, hogy engedett Gawyn unszolásának. Egy időre hajlandó volt hátramenni pihenni. Az őrző elrohant, hogy szerezzen egy lovat, és amíg visszatért, az amyrlin alaposabban szemügyre vette a túlparti eseményeket.

Kétség sem férhetett a helyzethez. A serege balszárnyát újabb harminchossznyi távolsággal visszaszorították. Hiába segítettek az aes sedaiok, még így is elveszítik a csatát.

Már rég meg kellett volna találnia Gareth Bryne-t.

Amikor visszatértek a táborba, Egwene leszállt a hátasáról, és a lovat odaadta Leilwinnek. Megmondta a nőszemélynek, hogy segítsen vele sebesülteket szállítani. Jó pár katonának sikerült átvonszolnia magát a biztonságot ígérő gázlón. A vérző sebesültek ernyedten feküdtek bajtársaik karjában.

Sajnálatos módon az ifjú nőben már nem maradt elég erő a Gyógyításhoz. Szóba sem jöhetett, hogy Kaput nyitva átküldje a sebesülteket Tar Valonba vagy Mayene-be. Volt ugyan itt néhány aes sedai, de látszott rajtuk, hogy ők is tántorognak a kimerültségtől.

– Egwene! – figyelmeztette Gawyn halkan. – Egy lovas. Seanchan. Úgy tűnik, hogy egy nemesasszony.

A Vér egyik tagja – gondolta Egwene, majd felállt és abba az irányba fordult, ahová Gawyn mutatott. A férjének legalább maradt annyi ereje, hogy figyeljen a környezetükre. Az amyrlin egész egyszerűen képtelen volt felfogni, hogyan akadhatott egyetlen olyan asszony is, aki nem akart őrzőt magának.

A közeledő nőszemély méregdrága seanchan selyemruhát viselt. Egwene gyomra görcsbe rándult a látványtól. Azok a gazemberek azért élhettek ilyen fényűzésben, mert rabszolgasorba taszították a fókuszálókat. Arra kényszeríttették őket, hogy engedelmeskedjenek a Kristálytrónnak. Ez a cemende egészen biztosan a Vér egyik tagja lehetett, mivel egy egész szakasznyi Halottvirrasztó gárdista kísérte. Ilyen őrséget csak is a legfontosabb...

– A Fényre! – hördült fel Gawyn. – Min az?

Egwene döbbenten bámult maga elé. Tényleg ő volt az.

Min duzzogó képpel ügetett oda eléjük.

– Anyám! – köszöntötte Egwene-t, majd a sötét páncélt viselő, szikla arcú testőrei között meghajolt a nyeregben.

– Min... Jól vagy? – kérdezte Egwene. Csak óvatosan! Nem szabad túl sok dolgot elárulni magunkról. Min valahogy fogságba került? Csak nem állt át a seanchanok oldalára? Ugye nem?

– Ó, semmi bajom – felelte a lány savanyú arccal. – Mindenki a kedvemet lesi, rám húzták ezt a gúnyát és megpróbáltak felhizlalni a különben meglehetősen ízletes ételükkel. Azt azonban rögtön hozzá kell tennem, hogy a seanchanok egészen meglepő dolgokat tartanak finomnak. Némelyiknek igencsak különös az íze. Ezen felül pedig meglepődnél, ha látnád, hogy mit isznak, Egwene.

– Láttam már ilyesmit – felelte Egwene, és nem tudta megakadályozni, hogy a hangja komoran csengjen.

– Ó! Igen. Hát persze. Anyám, igen nagy gondban vagyunk.

– Milyen nagy gondban?

– Hát, az attól függ, hogy mennyire bízol meg Matben.

– Bízom abban, hogy bárhol tud bajt keverni – vágta rá Egwene. – Abban sem kételkedem, hogy mindenütt azonnal megtalálja, hol lehet inni és szerencsejátékokat játszani. Nem számít, hogy hol van.

– És megbízol benne annyira, hogy rábízz egy hadsereget? – kérdezte Min.

Egwene elbizonytalanodott. Képes volna erre?

Min előrehajolt a nyeregben, miközben a szeme sarkából egy gyors pillantást vetett a Halottvirrasztó gárdistákra. Úgy tűnt, hogy azok a kőfejű fajankók nem fogják megengedni, hogy közelebb menjen Egwene-hez.

– Egwene! – suttogta. – Mat úgy véli, hogy Bryne pusztulásba sodorja a seregedet. Azt mondta... Szóval arról beszélt, hogy szerinte Bryne árnybarát.

Gawyn nevetni kezdett.

Egwene összerezzent. Meglepte a férje. Azt hitte, hogy mérges lesz. Hogy dühöngeni fog.

– Gareth Bryne? – kacagott Gawyn. – Árnybarát? Előbb hinném el az anyámról, hogy árnybarát, mint róla. Mondd meg Cauthonnak, hogy többet ne dézsmálja meg felséges hitvese italkészletét! Az agyára ment az ital.

– Hajlok arra, hogy egyetértsek Gawynnal – bólintott Egwene lassan. Ennek ellenére nem tudott megszabadulni az enyhe rosszérzéstől, hiszen tapasztalta, hogy a seregeit igen furcsa módon irányították. Amit persze majd nemsokára helyretesz.

– Mat mindig megpróbálja megvédeni azokat az embereket, akiknek nincs is szükségük a védelemre – folytatta. – Csupán engem akar oltalmazni. Mondd meg neki, hogy nagyra értékeljük a... figyelmeztetését!

– Anyám! – ellenkezett Min. – Nagyon komolynak látszott. Nem tréfálkozott. Azt akarja, hogy add át neki a seregeid irányítását.

– A seregeimet? – kérdezte Egwene színtelen hangon.

– Igen.

– Adjam oda Matrim Cauthonnak?

– Hát... igen. Talán meg kellett volna említenem, hogy a császárnő a kezébe adta a teljes seanchan haderő irányítását. Mat most már Cauthon vezértábornok úr.

Ta'veren. Egwene megrázta a fejét.

– Mat kiváló taktikus, de hogy átadjam neki a Fehér Torony seregeit... Nem, ez egyszerűen kizárt. Ezenfelül pedig nem én rendelkezem ezekről a seregekről. A Torony Csarnoka mondhatja ki a döntő szót. De figyelj! Hogyan tudnánk meggyőzni a körülötted feszítő úriembereket arról, hogy nyugodtan elkísérhetsz engem?

Egwene ugyan nem szívesen ismerte volna be, de szüksége volt a seanchanokra. Nem tehette kockára a szövetségüket azzal, hogy megmenti a kezükből Mint. Főleg úgy, hogy a lány szemmel láthatóan nem volt közvetlen életveszélyben. Persze, ha a seanchanok megtudják, hogy Min annak idején letette a hűségesküt Falméban, majd pedig megszökött...

– Miattam nem kell aggódnod – felelte savanyú képpel Min. – Azt hiszem, nem lesz semmi bajom Fortuona oldalán. Őfelsége... Matnek köszönhetően tisztában van egy különleges képességemmel, így aztán segíthetek neki. Talán neked is.

A néhány mondatban rengeteg kimondatlan dolog rejtőzött. A Halottvirrasztó gárdisták túlságosan is fegyelmezettek voltak ahhoz, hogy kimutassák, mennyire nem tetszett nekik, hogy védencük csak úgy egyszerűen kimondta a felséges császárnő nevét, ám ennek ellenére kihúzták magukat és összeszorították a szájukat. Légy óvatos, Min – gondolta Egwene. – Körbevesz téged az őszi tépőakác rengetege.

Úgy tűnt azonban, Min nem aggódik.

– De legalább hajlandó vagy meggondolni, amit Mat mondott?

– Azt, hogy Gareth Bryne árnybarát? – vágott vissza Egwene. Tényleg nevetséges volt ez az állítás. – Menj vissza és mondd meg Matnek, hogy terjessze be elénk a hadműveleti javaslatait! Ha már elkerülhetetlen. Egyelőre azonban meg kell keresnem a parancsnokaimat, hogy kidolgozzuk a következő lépéseinket.

Gareth Bryne, merre jársz?

A fekete nyílvesszők szinte láthatatlanul emelkedtek a magasba, majd úgy zuhantak alá, mint ahogy a hullám is megtörik. Rázúdultak Ituralde seregére. A védők a Thakan'dar völgyébe vezető szoros torkolatát zárták el. Némelyik nyíl lepattant a pajzsokról, mások viszont húsba martak. Az egyik csupán egy tenyérnyire vágódott be attól a helytől, ahol maga a hadúr állt, a sziklamagaslat tetején.

Ituralde-nak a szeme se rebbent. Szálegyenes háttal, hátratett kézzel bámulta a csatát. Csendben azonban ezt morogta:

– Kicsit túlságosan is közel engedtük őket magunkhoz, nem?

Binde, az erre az éjszakára a hadvezér mellé rendelt asha'man bűnbánóan elvigyorodott.

– Bocsánat, Ituralde nagyúr!

A fekete kabátos férfi feladata lett volna, hogy távol tartsa a nyilakat. Eddig egész jó munkát végzett. Néha azonban kiüresedett a tekintete és motyogni kezdett arról, hogy „azok megpróbálják megfogni a kezét”.

– Légy éber! – figyelmeztette a parancsnoka.

Ituralde feje valósággal lüktetett. Ma éjjel is lecsaptak rá az álmok. Annyira valódinak tűntek. Látta, hogy a trallokok elevenen felfalják a családja tagjait. Túl gyenge volt, hogy megmentse őket.

Hiába erőlködött, hiába zokogott. A szörnyfajzatok darabokra szaggatták Tamsint és a gyermekeiket. Ugyanakkor pedig mélységesen felzaklatta, mert összefutott a szájában a nyál, amikor megérezte a sült hús szagát.

Ez a rémálom azzal ért véget, hogy beállt a szörnyszülöttek közé és megette a gyerekeit.

Ne törődj ezzel a szörnyűséggel! – gondolta. Csak hát könnyebb volt ezt mondani, mint megtenni. Azok az álmok döbbenetesen valószerűek voltak. Kifejezetten örült, amikor a trallok támadás miatt felébresztették.

Készen állt az ellenség visszaverésére. Az emberei tüzeket gyújtottak a barikádokon. A trallokoknak mostanra végre már sikerült keresztülnyomulniuk a tövises útakadályokon. Kegyetlenül megfizettek ezért. Ituralde emberei a hágó belső végében harcoltak. Megpróbálták visszatartani a szörnyszülöttek özönét attól, hogy azok bezúduljanak a völgybe.

Nagyon is jól kihasználták azokat a napokat, amíg az ellenség rettenetes erőfeszítések árán átküzdötte magát a szűk bevezető szoroson. A völgy torkolatát mostanra már mellmagas földsáncokkal zárták el. A számszeríjasok itt kiváló fedezéket találnak, ha Ituralde pikásai kénytelenek lesznek egészen idáig visszavonulni.

A hadúr egyelőre nagyjából háromezer fős hadosztályokra bontotta szét a seregét. Ezek négyzet alakban helyezkedtek el. Mindegyikben szolgáltak pikások, alabárdosok és számszeríjasok is. A védekező alakzatok elé és a szárnyakra lovas számszeríjasokat vezényelt. Az előőrsöt hatsornyi pikás alkotta. Elképesztő hosszúságú fegyvereket használtak. Ezekkel a pikákkal húszlépésnyire lehetett döfni. Maradonban nagyon is megtanulta, hogy a trallokokat a lehető legmesszebb kell tartania magától.

A pikák csodálatos fegyverek. Ituralde négyzetei képesek voltak irányt változtatni, és akkor sem estek kétségbe, ha körbefogták őket. Minden irányban tudtak harcolni. A trallokokat vezetőik rá tudták venni arra, hogy sorokba rendeződve küzdjenek, ám a védők négyzetei – amennyiben helyesen alkalmazták őket – darabokra szakították az ellenség vonalait. Ha pedig már nem zárt alakzatban törtek előre, akkor az aielek valóságos mészárlást rendezhettek közöttük.

A pikások sorai mögé alabárdokkal és kampós lándzsákkal felszerelt gyalogságot helyezett el. A trallokoknak néha sikerült átverekedniük magukat a pikások között. Félrelökték a fegyverek nyelét, vagy egyszerűen a földre kényszeríttette őket a holttestek súlya. Ilyenkor léptek előre a kampós lándzsások. Átmozdultak a pikások között és elmetszették a legelöl haladó trallokok lábszárán az inakat. Bajtársaik kihasználták az időt és kissé hátrébb vonultak. Miközben rendezték soraikat, máris támadásba lendült a következő osztag. Pikával felszerelt gyalogság vetette magát az árnyfattyakra.

Mindeddig egészen jól bevált a módszer. Egy tucatnyi fegyelmezett négyzet küzdött ezen az éjszakán is a szörnyfajzatok ellen. A védekezésre hagyatkoztak. Mindent megtettek azért, hogy szétzúzzák az ellenséges áradatot. A trallokok vad dühvel vetették magukat a pikásokra. Megpróbálták szétzilálni az alakzatukat, ám minden egyes négyzet önállóan tevékenykedett. Ituralde nem aggódott azok miatt a szörnyszülöttek miatt sem, akik átjutottak a gyalogság között. Az ilyeneket az aielek intézték el.

A hadúr ennek ellenére sem merte felemelni a kezét. Azért fogta össze hátul, mert túlságosan remegtek. Nem akarta, hogy erre bárki is felfigyeljen. Maradon után semmi sem volt olyan, mint azelőtt. Sokat tanult, de az újonnan szerzett tudásért borzasztó árat fizetett.

A Fény égetné meg ezt a fejfájást! – gondolta. – Meg azokat a trallokokat is.

Már háromszor is azon kapta magát, hogy támadásra akarta vezényelni a csapatait. Majdnem megparancsolta nekik, hogy adják fel a védekező alakzatokat. Szinte látta maga előtt, ahogy lemészárolják, legyilkolják a szörnyfajzatokat. Elég volt az időhúzásból. Ituralde vért akart.

Mindhárom alkalommal sikerült visszafognia magát. Nem azért voltak itt, hogy gyilkoljanak, hanem, mert tartaniuk kellett a szorost. Mert annak a legénynek időre volt szüksége a barlangban. Csupán ez számított... Vagy nem? Mégis mi a fenéért nem tud mostanában visszaemlékezni a dolgokra?

A trallokok újabb nyílzáport zúdítottak Ituralde embereire. Az enyészek néhány szörnyfajzatot felvezényeltek a szoros fölé magasodó hegyoldalakra, azokra a helyekre, ahol nem is olyan régen még Ituralde saját íjászai állomásoztak. Bizonyára nagy árat fizettek azért, hogy a rendkívül meredek kőfalakon feljussanak oda, a magasba. Hányan zuhantak a mélybe közben? Hányan zúzódtak szét a sziklákon? Nem számított. A trallokok nem voltak túl jó lövészek, de nem is kellett pontosan célozniuk, ha egy egész hadsereg volt a céltáblájuk.

Az alabárdosok a magasba emelték a pajzsukat. Harcolni nem tudtak volna, amíg így védekeznek, ám mégis a legtöbben pajzsot csatoltak a hátukra. Egyre több nyílvessző hullott alá a magasból.

Keresztülsüvítettek az enyhén ködös éjszakai égbolton. A magasban ismét vihar tombolt, ám a szélkeresők megtették, amire vállalkoztak. Távol tartották ezt a szörnyűséget. Azt állították, hogy már többször is közel jártak ahhoz, hogy a dühöngő vihar egész egyszerűen elsöpörje az egész sereget. Tény, hogy volt egy pillanat, amikor öklömnyi jégdarabok hullottak az égből. Jó egy percbe is beletellett, míg a szélkeresők ismét az uralmuk alá hajtották az időjárást.

Ha nélkülük ilyen igazi ítéletidő várt volna a védőkre, akkor Ituralde nagyon örült annak, hogy a szélkeresők végzik a dolgukat. A Sötét Urat ugyanis a legcsekélyebb mértékben sem érdekelné, hogy hány trallokot pusztít el, miközben villámcsapásokkal, forgószelekkel vagy hurrikánokkal bombázza az ellenálló embereket.

– Gyülekeznek a szoros bejárata előtt! Mindjárt indul az újabb roham! – bömbölte valaki a sötétben. Újabb kiáltások erősítették meg a felfedezést. Ituralde a szemét erőltetve próbált keresztüllátni a ködön. A máglyák valamelyest segítettek. A trallokok tényleg rendezték a soraikat.

– Vonjátok vissza a hetedik és a kilencedik gyalogos négyszöget! – parancsolta. – Túl régóta harcolnak már. A tartalékosok közül jöjjön előre a negyedik és az ötödik négyzet! Álljanak oldalra, a szárnyakra! Készítsétek elő a nyílvesszőket és...

Elkomorodva elhallgatott. Mit művelnek azok a trallokok? Jóval hátrább vonultak vissza, mint amire számított. Elnyelte őket a szoros sötétje. Lehetséges, hogy visszavonulnának?

Ekkor azonban mintha sötét hullám ömlött volna elő a szoros szájából. Myrddraalok. Százával. Sok százan! Hiába fújt a szél, a fekete köpenyük meg sem mozdult. A szem nélküli arcokon valósággal világítottak a vicsorgó szájak. Az a rengeteg fekete kard! A szörnyszülöttek úgy mozogtak, mint a karcsú, villámgyors kígyók.

Nem hagytak időt, hogy a védők reagáljanak. Nem lehetett parancsokat adni. Egész egyszerűen befolytak az emberek négyzeteibe. Keresztülcsusszantak a pikák között és meglendítették halálos kardjaikat.

– Az aieleket! – üvöltötte Ituralde. – Hozzátok ide az aieleketl Az összeset, és a fókuszálókat! Mindenkit, aki nem a Végzet Tárnáját őrzi! Gyorsan, gyorsan!

A futárok azonnal rohanni kezdtek. Ituralde halálra váltan bámulta a mészárlást. Egy egész seregnyi myrddraal. A Fény szerelmére, ez pont olyan szörnyű volt, mint a rémálmai! A hetedik gyalogos alegység már a támadás előtt összeomlott. A négyzet megtört. Ituralde már nyitotta volna a száját, hogy parancsot adjon a tartalék főerejének a bevetésére. Az az osztag azonban éppen őt védelmezte. Lovasságot kellett volna bevetnie, amelyik egy gyors támadással csökkenti a gyalogságra nehezedő nyomást.

Csak hát nem igazán volt idefent lovassága. Egyetértett azzal, hogy erre a fegyvernemre igazából a többi hadszíntéren lesz szükség. Persze azért voltak lovasai. Most nagyon is szükség lesz rájuk.

Kivéve...

Becsukta a szemét. A Fényre, hiszen alig állt a lábán. Képtelen volt összefüggően gondolkodni.

Vonuljunk vissza a támadás elől – mintha egy hang ezt suttogta volna a fejében. – Vonuljunk vissza az aielekhez, és utána ott vessük meg a lábunkat.

– Vonuljunk vissza... – suttogta. – Vonuljunk.

Valami nagyon, de nagyon nem volt rendben ezzel az elképzeléssel. Milyen gondolatok jártak az elméjében?

– Tihera kapitány – próbált meg suttogva megszólalni. – Átadom neked a parancsnokságot.

Nem tudta kimondani. Mintha egy erős kéz határozottan befogta volna a száját. Jól hallotta a haldoklók sikoltását. Mi történik odalent? Egyetlen myrddraal is tucatnyi emberrel végezhet. Maradonban egy teljes századnyi íjászt, száz derék embert veszített, amikor éjszaka két enyész osont be a városba. A védekező négyzetét úgy alakította ki, hogy azok elbánjanak a trallokokkal. Elmetszették a lábukat, és leterítették őket.

Az enyészek tojásként loccsantják szét a pikások osztagait. Senki sem csinálta azt, amit tennie kellett volna.

– Ituralde nagyúr? – kérdezte Tihera kapitány. – Nagyuram, mit mondtál az előbb?

Ha visszavonulnak, a trallokok azonnal körülvesznek mindenkit. Ezen a helyen kellett harcolniuk.

Ituralde szája kinyílt, hogy kiadja a visszavonulási parancsot.

– Vonuljunk vissza...

Farkasok.

A ködből árnyékokra emlékeztető farkasok bukkantak elő. Hörögve vetették magukat a myrddraalokra. Ituralde döbbenten bámulta a támadást, de aztán megpördült, mert egy szőrmeruhát viselő férfi keze bukkant elő a magasba tornyosuló sziklaszirt peremén. Az ismeretlen feltornászta magát.

Tihera hátrébb ugrott, és üvöltve hívta a testőröket. A szőrmeruhás alak a hadúr mellé ugrott, és letaszította a mélységbe.

Ituralde nem próbált meg ellenállni. Bárki is volt ez az ismeretlen, a hadvezér hálás volt neki. Miközben a sötétben zuhant, egy pillanatra elfogta a diadalérzet. Csak azért sem adta ki a parancsot a visszavonulásra.

Nem is esett túl mélyre, de az ütéstől így is majdnem elvesztette az eszméletét. A farkasok egészen gyengéden ragadták meg a karjait. Maguk után húzták a sötétbe, miközben Ituralde elméje lassan kihunyt.

Egwene a táborban ült, miközben Kandor határán tovább tombolt a csata.

A serege még mindig visszatartotta a trallokokat.

A seanchanok a folyó túloldalán, az amyrlin csapatai mellett harcoltak.

Aki viszont éppen egy kis csésze teát tartott a kezében.

Majdnem megpukkadt a haragtól. Hiszen ő az amyrlin. Csak hát már egy csepp ereje sem maradt.

Még mindig nem sikerült megtalálnia Gareth Bryne-t, ám ez cseppet sem volt különös. A hadúr ritkán maradt egy helyben. Silviana már a nyomába eredt és nemsokára jelentést küld.

Az aes sedaiok közben hozzáláttak ahhoz, hogy átvigyék a sebesülteket Mayene-be. A Nap már elindult a nyugati látóhatár felé. Olyan volt, mint egy fáradt szem, ami nem akart ébren maradni. Egwene remegő kezében tartotta a csészét. Még mindig jól hallotta a csata zaját. Úgy tűnt, hogy a trallokok késő éjjel is harcolni fognak. Belenyomják az emberek seregeit a folyóba.

Időnként hangos, dühös üvöltözés támadt, ám a fókuszálók robbantásai már jóval ritkábban hallatszottak.

Odafordult Gawyn felé. Az őrző egyáltalán nem fáradt el, bár nagyon sápadtnak tűnt. Egwene belekortyolt a teájába, és magában, némán szidalmazta a férjét. Tudta, hogy nem szép, amit tesz, ám ebben a pillanatban a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte, hogy megfelelően viselkedjen. Hiszen joga volt ahhoz, hogy az őrzője miatt mérgelődjön. Éppen ezért tartják ezeket a fickókat, nem?

Szél támadt a táborban. Néhány száz hossznyira volt keletre a gázlótól, de még így is érezte a vér bűzét. A közelben egy szakasznyi íjász megfeszítette a fegyverét, majd a parancsnokuk kiáltását meghallva, elengedték a húrt. Néhány pillanattal később két fekete szárnyú draghkar hullott alá az égből. Tompa csattanással a tábor peremén vágódtak a földbe. Sötétedés után még több ilyen szörnyfajzat jön majd. Akkor könnyebben elbújnak a homályban.

Mat. Kavarogni kezdett a gyomra, amikor az ifjúra gondolt. Micsoda hetvenkedő alak! Igazi szoknyabolond. Nyáladzva bámulta az összes csinos nőszemélyt, akivel csak találkozott. Egwene-nel is úgy viselkedett, mintha egy szép festmény és nem egy valódi ember lett volna. Ez a... Ez a kibírhatatlan alak...

Hát igen. Mat már csak ilyen volt. Egwene nagyjából tizenhárom éves lehetett, amikor ez a bajkeverő beleugrott a folyóba, hogy kimentse Kiem Lewint. Az a lányka természetesen nem is fuldoklott. Csupán az egyik barátja húzta le a víz alá. Mat azonban odarohant és fejest ugrott a vízbe, hogy segítsen. Utána a férfiak hosszú hónapokon át ugratták a meggondolatlansága miatt.

A következő tavasszal aztán Mat Jer al'Hune-t húzta ki ugyanabból a folyóból. Megmentette a kisfiú életét. Emondmezőn nem sokkal később már senki sem ugratta a legényt.

Mert Mat már csak ilyen. Egész télen át morgolódott, mert rendkívül felbőszítette, hogy mindenki kigúnyolta. Fennhangon állította, hogy tőle aztán legközelebb nyugodtan vízbe fulladhatnak. Csak hát, ahogy észrevette, hogy újra bajba került valaki, gondolkodás nélkül ismét a hullámok közé vetette magát. Egwene nagyon is jól emlékezett arra, ahogy a sovány ifjú előtántorgott a vízből, és magához ölelte a kétségbeesetten kapaszkodó, halálra rémült tekintetű Jert.

A kisfiút egyetlen hang nélkül nyelte el a víz. Egwene nem is gondolta volna, hogy az ilyesmi megtörténhet. A vízbe fulladók ugyanis nem kiabálnak. Nem hörögnek és nem kérnek segítséget. Egyszerűen csak elnyeli őket a békésnek és nyugodtnak látszó víz. Hacsak Mat nem figyel.

Eljött értem Tear Kövébe is – gondolta az ifjú nő. Természetesen a fafejű alak az aes sedaiok kezéből is megpróbálta kimenteni, mert képtelen volt elhinni, hogy tényleg Egwene az amyrlin.

Akkor tehát mi a helyzet? Elnyeli vajon a víz, vagy sem?

Min azt akarta tudni, hogy Egwene mennyire bízik Matrim Cauthonban. A Fényre, igenis bízom benne! Tudom, hogy ostobaság, de akkor is így van. Mat bizony tévedhetett. Hiszen gyakran szokott tévedni.

Ha viszont igaza volt, akkor azzal életeket mentett.

Egwene nagy nehezen felállt. Megtántorodott, de Gawyn azonnal odalépett mellé. Megsimogatta a férfi karját, majd ellépett mellőle. A hadsereg nem láthatja, hogy az amyrlin ennyire gyenge. Senkire nem fog támaszkodni.

– Milyen jelentéseket kaptunk a többi hadszíntérről?

– Hát nem sok minden jött ma – felelte Gawyn. Elkomorodott. – Jobban belegondolva, igen nagy a csönd.

– Úgy gondoltuk, hogy Elayne ma csatázni fog Cairhien előtt – töprengett Egwene. – Rendkívül fontos csatára készült.

– Talán túl sok a dolga, hogy üzenetet küldjön.

– Küldj el hozzá egy hírnököt egy Kapun át! Tudnom kell, hogy mi a helyzet odaát.

Gawyn bólintott, majd elrohant. Miután távozott, Egwene lassú, megfontolt mozgással elindult és megkereste Silvianát. Éppen két Kék nővérrel beszélt.

– Bryne? – kérdezte az amyrlin.

– Az étkezősátorban van – felelte Silviana. – Ebben a pillanatban szóltak róla. Küldtem hozzá egy futárt, hogy maradjon ott, amíg oda nem érsz.

– Gyere!

Elindultak az egész tábor legtágasabb sátra felé. Belépve azonnal észrevette a tábornokot. Nem evett, hanem a szakácsok tábori asztala mellett állt. A kiterített térképeket bámulta. A táblából hagymaszag áradt. Valószínűleg gyakran szeleteltek hagymát rajta. Yukiri nyitva tartott egy Kaput a földön. Azon át néztek le a csatatérre. Bezárta, ahogy megpillantotta Egwene-t. Nem szokták sokáig megnyitni az ilyen ablakokat azóta, hogy a sharaiak figyeltek rá és készen álltak arra, hogy fonatokat lőjenek keresztül rajtuk.

Egwene odahajolt Silvianához.

– Gyűjtsd össze a Torony Csarnokát! Hozz vissza annyi ülnököt, amennyit csak megtalálsz! Mindenki jöjjön ide, ebbe a sátorba. A lehető leghamarabb – suttogta a fülébe.

Silviana bólintott. Bár bizonyára meglepődhetett, ám az arcán lemmilyen érzelem sem tükröződött. Sietve elindult, Egwene pedig leült a sátorban.

Siuan nem volt itt. Valószínűleg a Gyógyítóknak segített megint. Ez így volt jó. Egwene nagyon nem szívesen vette volna, ha Siuannal is farkasszemet kellett volna néznie. Már Gawyn miatt is éppen eléggé aggódott. Az őrző úgy szerette Bryne-t, mint a tulajdon apját. A nyugtalanságát nagyon is jól lehetett érzékelni a kötésen keresztül.

Rendkívül tapintatosan kell majd kezelni ezt az érzékeny kérdést. Meg akarta várni vele a Csarnok érkezését. Nem vádolhatta Bryne-t, de nem is hagyhatta figyelmen kívül Mat vészjelzését. Az az ifjú igazi csirkefogó volt, meg ráadásul ostoba fajankó, de Egwene akkor is bízott benne. A Fény legyen hozzájuk irgalmas, de akkor is bízott az ifjúban. Rábízta volna akár az életét is. És mostanában tényleg furcsa dolgok történtek a csatatéren.

Az ülnökök viszonylag hamar összegyűltek. Ők irányították a háborús erőfeszítéséket. Minden este tanácskozást tartottak, hogy meghallgassák a jelentéseket, valamint Bryne és az alvezérek taktikai magyarázatait. A fővezér nem tartotta különösnek, hogy az Ülnökök most is odajöttek hozzá. Nem hagyta félbe a munkáját.

Az érkező nők közül többen is kíváncsi pillantást vetettek Egwene-re. Egy biccentéssel üdvözölte az érkezőket és megpróbálta az Amyrlin-trón tekintélyét sugározni magából.

Végül éppen elegen gyűltek össze ahhoz, hogy Egwene léphessen. Nem akarta az időt pocsékolni. Egyszer és mindenkorra tisztázni akarta Mat vádaskodásait. Vagy megcáfolja az ifjút, vagy végrehajtja, amire kérte.

– Bryne tábornok! – szólalt meg. – Hogy érzed magad? Igen nehezen találtunk meg.

A hadúr felemelte a fejét, és meglepődve pislogott. Egészen véreres volt a szeme.

– Anyám! – szólalt meg. Egy biccentéssel üdvözölte az ülnököket. – Fáradt vagyok, de valószínűleg csak annyira, mint ti is. Bejártam az egész csatateret. Megnéztem magamnak a hadműveletek részleteit. Tudod, hogy megy ez.

Gawyn lépett be sietve a sátorba.

– Egwene! – szólalt meg sápadt arccal. – Baj van.

– Micsoda?

– Én... – az őrző vett egy mély lélegzetet. – Bashere tábornok szembefordult Elayne-nel. A Fényre! A nagyúr árnybarát. Elvesztettük volna a csatát, ha nem lépnek színre az asha'manek.

– Micsoda? – kiáltotta Bryne, aki közben már újra a térképeit bámulta. – Még hogy Bashere árnybarát volna?

– Igen.

– Az lehetetlen! – méltatlankodott a hadúr. – A Sárkány nagyúr szolgálatában állt hosszú hónapokon át. Nem ismerem túl jól, de hát akkor is... Árnybarát? Lehetetlen!

– Meglehetősen logikátlannak tűnik azt feltételezni... – kezdte Saerin.

– Beszélhet magával a királynővel is, ha úgy gondolja! – vágott a szavába Gawyn, és kihúzta magát. – A saját szájából hallottam.

Csend támadt a sátorban. Az ülnökök aggódó arccal néztek egymásra.

– Tábornok! – fordult Egwene Bryne felé. – Hogy is volt az, amikor két lovas egységet is odaküldtél, hogy megvédjenek minket a trallokoktól, amikor a déli hegyeken állomásoztunk? Csapdába küldted őket és így a fősereg balszárnya védtelenné vált.

– Hogy is volt az, anyám? – kérdezett vissza Bryne. – Nyilvánvalónak tűnt, hogy lerohannak benneteket. Ezt bárki láthatta volna. Igen, kénytelen voltam hagyni, hogy eljöjjenek a balszárnyról, viszont odaküldtem a helyükre az illiani tartalékokat. Amikor észrevettem, hogy az a sharai lovas egység leválik a főseregükről és megtámadja Unoék jobbszárnyát, akkor odaküldtem az illianieket, hogy támadják oldalba őket. Nagyon is helyes döntést hoztam. Nem tudtam, hogy olyan sokan lesznek ott a sharaiak!

Az utolsó szavakat már üvöltve mondta, de aztán elhallgatott. Remegni kezdett a keze.

– Hibát követtem el. Nem vagyok tökéletes, anyám.

– Ez több volt egyszerű hibánál! – figyelmeztette Faiselle. – Most tértem vissza Unoéktól. Beszéltem a lemészárolt lovasság többi túlélő tagjával is. Uno azt mondta, már akkor érezte a csapdát, amikor útnak indult az embereivel a nővérek irányába. Csak hát te azt ígérted nekik, hogy küldesz segítséget.

– Ahogy már mondtam, küldtem is erősítést. Arra viszont nem számítottam, hogy a sharaiak olyan nagy erőt vezényelnek oda. Ezenfelül végig uralták a helyzetet. Parancsot adtam, hogy egy teljes seanchan lovassági légió siessen a csapataink segítségére. Nekik kellett volna elintézniük azokat a sharaiakat. Átvezényeltem őket a folyón túlra. Arra viszont nem számítottam, hogy ennyire lassúak lesznek.

– Igen – bólintott Egwene, majd kőkemény hangon folytatta:

– Sok ezer emberünk pusztult el a trallokok és a sharaiak között. Még csak esélyük sem volt arra, hogy elmeneküljenek. Elveszejtetted őket, mégpedig minden ok nélkül.

– Meg kellett mentenem az aes sedaiokat! – ellenkezett Bryne. – Ők a legértékesebb fegyvereink. Bocsáss meg, anyám, de erre éppenséggel te hívtad fel a figyelmemet!

– Az aes sedaiok várhattak volna! – vágott vissza Saerin. – Én is ott voltam. Igen, el kellett jönnünk onnan, erősen szorongattak minket, de még kitartottunk, és egy jó darabig tarthattuk volna azt a frontszakaszt.

– Sok ezer derék katonánk halt meg miattad, Bryne tábornok. Tudod, mi a legszörnyűbb az egészben? Hogy minden ok nélkül Hagytad, hogy azok a seanchanok a gázló partján várakozzanak Nekik kellett volna segíteni a csapatainkat. Ők meg azt várták, hogy a parancsoddal harcba küldd őket. Ez a parancs azonban soha nem érkezett el hozzájuk, igaz tábornok? Cserbenhagytad őket, ahogyan cserbenhagytad a lovasságunkat is!

– De igenis megparancsoltam nekik, hogy támadjanak! Hiszen végül jöttek és beavatkoztak, nem? Küldtem egy futárt. Én... én.

– Nem! Ha nem lett volna Mat Cauthon, akkor még mindig a folyóparton ücsörögnének, tábornok! – kiáltotta Egwene és elfordult a férfitól.

– Egwene! – szólt rá Gawyn, és megragadta a karját. – Te meg miről beszélsz? Csak azért...

Bryne a fejéhez kapta a kezét. Megtántorodott, mintha eltűnt volna az erő a végtagjaiból.

– Nem tudom, hogy mi van velem – suttogta, és nagyon kimerültnek tűnt. – Egyre több hibát követek el, anyám. Persze csak olyanokat, amiket helyre lehet hozni. Ezt mondogatom magamban. De közben újabb hibát követek el, aminek a kijavítása még nagyobb zavart okoz.

– Egyszerűen csak kifáradtál – ellenkezett remegő hangon Gawyn. Az idős férfi szemébe nézett. – Mindannyian kimerültünk.

– De nem! – suttogta a hadvezér. – Ez valamilyen más dolog. Voltam én azelőtt is fáradt. Ez olyan... mintha hirtelen csődöt mondanának az ösztöneim. Kiadok egy parancsot, utána viszont észreveszem benne a lyukakat, az ostobaságokat. Én...

– Kényszer – szólalt meg jéghideg hangon az amyrlin. – Kényszert helyeztek rád. Megtámadták a nagy kapitányainkat!

A sátorban több nő is megragadta az igazi forrást.

– De hát ez, hogy lehetséges? – tiltakozott Gawyn. – Egwene, hiszen nővérek őrzik a tábort! Figyelnek a fókuszálás leghalványabb jelére is!

– Nem tudom, hogyan történhetett – válaszolta a nő. – Talán már hónapokkal ezelőtt rátették. Mielőtt elkezdődhetett volna a csata.

Az ülnökök felé fordult.

– Azt az indítványt terjesztem be a Csarnok felé, hogy mentsük fel Gareth Bryne tábornokot a csapataink éléről. Rátok bízom a döntést, ülnökök.

– A Fényre! – hördült fel Yukiri. – Mi... a Fényre!

– Ezt kell tennünk – szólalt meg Doesine. – Nagyon ügyes húzás volt. Úgy akarták elpusztítani a seregeinket, hogy ne figyelhessünk fel a kelepcére. Számítanunk kellett volna rá... Jobban kellett volna vigyáznunk a nagy kapitányokra.

– A Fényre! – csattant fel Faiselle. – Azonnal riasztanunk kell Mandragoran nagyurat és Thakan'dart is! Ez a támadás ellenük is irányulhat! Talán egyetlen, jól időzített támadással akarják térdre kényszeríteni mind a négy harcvonalunkat.

– Majd gondosodom róla – bólintott Saerin, és már indult is a kijárat felé. – Egyelőre azonban egyetértek anyánkkal. A tábornokot le kell váltani.

A többiek egymás után bólintottak. A Csarnok ugyan nem rendelt el formális szavazást, de ez is megtette. Gareth Bryne lerogyott egy székre az asztal mellett. A szerencsétlen. Kétség sem férhetett hozzá, mennyire megrendült, mennyire aggódott.

A tábornok váratlanul elmosolyodott.

– Tábornok? – kérdezte Egwene.

– Köszönöm! – felelte nyugodt hangon az idős férfi.

– Mit köszönsz?

– Már attól féltem, hogy kezdek megháborodni, anyám. Egyre csak ott lebegett a szemem előtt, hogy mit tettem... Ezreket hagytam meghalni... Vagyis, nem én. Az nem én voltam.

– Egwene! – szólalt meg Gawyn. Jól eltitkolta a belsejében sajgó fájdalmat. – A hadsereg. Ha Bryne-t arra kényszerítették, hogy bajba sodorjon minket, akkor azonnal át kell alakítanunk a parancsnoki rendszerünket.

– Hozzátok ide az alvezéreimet! – mondta a tábornok. – Átadom nekik a csapatok irányítását.

– És ha már őket is megrontották? – kételkedett Doesine.

– Egyetértek – bólintott Egwene. – Az egyik Kitaszított, talán Moghedien bűzét érzem. Bryne nagyúr, az a némber nagyon is felkészülhetett arra, hogy esetleg elesel a csatában. Tudta, hogy akkor az irányítást az alvezéreid veszik kézbe. Lehet, hogy őket ugyanúgy tévútra vezetnék az ösztöneik, mint téged.

Doesine megrázta a fejét.

– Kiben bízhatnánk meg? Hiába bízunk meg bármilyen fényverte férfit vagy nőt a vezérséggel, mindenkire rátehették a Kényszert.

– Saját kezünkbe kell vennünk a vezetést – jelentette ki Faiselle. – Az ellenség könnyebben elkaphatott egy olyan férfit, aki nem tud fókuszálni. Egy nővér azonnal felfigyelne, ha valaki az Egyetlen Hatalmat használná a közelében, de arra is, ha egy nő képes az ilyesmire. Valószínűleg mi tiszták vagyunk.

– De mégis ki értene közülünk a harctéri taktikákhoz? – ellenkezett Feare. – Kellőképpen képzettnek tartom magam ahhoz, hogy ellenőrizzem a terveket, de egyedül nem tudnék megtervezni egy hadműveletet.

– Még akkor is jobb, ha mi irányítjuk a dolgokat, mint ha olyan valaki, akit esetleg megrontottak! – tiltakozott Faiselle.

– Nem! – csattant fel Egwene, és Gawyn karjába kapaszkodva felállt.

– Akkor viszont mit tegyünk? – kérdezte az őrző.

Egwene kis híján vicsorogni kezdett. Hogy akkor mit tegyenek? Egyetlenegy olyan férfit ismert, akiről tudhatta, hogy nem helyezték Kényszer alá. Legalábbis nem Moghedien. Mert van egy férfi, akire nincs hatással sem a saidar, sem a saidin.

– A seregeinket Matrim Cauthon irányítása alá rendeljük – jelentette be. – És a Fény irgalmazzon nekünk!

Harminckettedik fejezet

A sárga virágpók

A damane nyitva tartotta a Kaput a padlóban, hogy Mat keresztülnézve rajta megnézhesse a csatateret.

A félszemű ifjú megdörzsölte az állát. Még mindig nagyon tetszett neki ez az új módszer, bár már több mint egy órája használta az ilyen lyukakat, miközben elhárította azt a kelepcét, amit Bryne állított Egwene seregei számára. Többezrednyi seanchan lovasságot küldött át mindegyik szárnyra, hogy megerősítsék a folyót védelmező csapatokat. A tartalékból előreküldött damanek visszavágtak a sharai fókuszálóknak, és kicsit enyhítettek a védőkre nehezedő trallok horda nyomásán.

Persze még ez a módszer sem ért fel azzal, mint ha valaki személyesen is ott lett volna a csatatéren. Lehet, hogy át kellene menni oda, hogy egy kis időre bekapcsolódjon a küzdelembe. Tuon felé pillantott. A felesége egy hatalmas, tíz láb magas trónuson ült, a parancsnoki építmény egyik oldalán. Összevont szemmel, szúrós pillantást vetett a férjére, mintha csak belelátott volna a fejébe.

Igazi aes sedai – gondolta Mat. – Ő még nem tud fókuszálni, mert nem engedte meg, hogy megtanítsák arra. Ennek ellenért a fényverte nőszemélyek közé tartozik. Én meg feleségül vettem.

Tuon akkor is lenyűgöző volt. Mat hátán minden egyes alkalommal végigfutott a hideg, amikor a felesége kiadott egy parancsot. Annyira természetesen csinálta. Elayne és Nynaeve tanulhattak volna tőle. És milyen csinos volt, ahogy ott ült a trónon. Mat alaposan megnézte magának, amire egy újabb szúrós pillants volt a válasz. Micsoda igazságtalanság! Ha egy férfiember már a saját feleségét sem bámulhatja, akkor mégis ki után forogjon?

Így hát kénytelen volt visszafordulni a csatatér felé.

– Ügyes kis trükk – jelentette ki, és lehajolt, majd keresztüldugta az ujját a lyukon. Nagyon magasan voltak. Ha keresztülzuhanna rajta, akkor eldúdolhatta volna a Nem látom a lány bokáját három versszakát is, Talán még a kórus részeire is lett volna idő.

– Ez itt úgy tanulta meg – szólalt meg a sul'dam, és fejével az új damaneja felé biccentett –, hogy megfigyelte, milyen fonatokat használnak az aes sedaiok.

Catrona, a sul'dam majdnem megfulladt, amikor kimondta az aes sedaiok nevét. Mat nem is csodálkozott ezen. Neki is komoly gondjai voltak ezzel a két szóval.

Igyekezett még csak nem is rápillantani az új damanera. Nem törődött a nő arcát díszítő, virágzó ágakat ábrázoló tetoválásokkal, melyek a tarkójáról elindulva úgy ölelték át az arcát, mint két simító tenyér. A lány Mat miatt került fogságba. Persze jobb volt ez így, mint ha továbbra is az Árnyék oldalán harcolt volna.

Vér és fényverte hamu! – mérgelődött némán. – Te aztán nagyon ügyesen próbálod meggyőzni Tuont arról, hogy ne használjon damanekat, Matrim Cauthon. Saját kezűleg fogtál el egyet.

Egészen hihetetlen volt, hogy a sharai nő milyen gyorsan elfogadta a fogságot. A sul'damok csak erről beszéltek. Csupán egyetlen pillanatig küszködött, majd azonnal és teljes mértékben alávetette magát az akaratuknak. Arra számítottak, hogy egy újonnan elfogott damanet hosszú hónapok kemény munkájával lehet rendesen kiképezni, ám ez itt alig néhány órával később már készen állt a bevetésre. Catrona valósággal ragyogott a boldogságtól, mintha személyesen őt illette volna meg a dicsőség a sharai fogoly hozzáállása miatt.

Ez a lyuk tényleg figyelemre méltó eszköz volt. Mat ott állt a peremén, és lebámult a világra. Könnyedén meg tudta különböztetni egymástól a zászlóaljakat és a századokat, miközben mindegyik elhelyezkedését megjegyezte. Vajon mit csinált volna Classen Bayor, ha lett volna neki is egy ilyen nézőkéje? Lehet, hogy a kolesari csata egészen másként alakult volna. Biztosra vette, hogy a lovasság nem pusztult volna el abban a mocsárban.

Mat seregei továbbra is sikeresen visszatartották az Árnyék előrenyomulását Kandor keleti határán, ám továbbra sem volt elégedett a jelenlegi helyzettel. Bryne egészen finoman kimunkált kelepcét alkalmazott. Ugyanúgy nehéz volt felfigyelni rá, mint a szirmok között lesben álló sárga színű virágpókra. Mat éppen emiatt figyelt fel a bajra. Egy igazi hadászati lángelmére volt szükség ahhoz, hogy valaki kilátástalan helyzetbe sodorhasson egy hadsereget, miközben még a látszatát is elkerülte annak, hogy a sereg valóban kilátástalan helyzetbe került. Márpedig az ilyesmi sohasem a véletlen műve.

Olyan sok embert veszített, hogy nem is mert belegondolni. A seregeit nekiszorították a folyónak, és Demandred – aki közben azért szüntelenül őrjöngött az Újjászületett Sárkány miatt – folyamatosan próbálgatta Mat védelmi vonalait. A gyenge pontot kereste. Hol az egyik oldalon küldött előre támadó nehézlovasságot, hol a sharai íjászok csaptak le, majd harcba szállt egy trallok osztag a csatatér túlsó végén. Mindennek következtében Mat kénytelen volt folyamatosan szemmel tartani Demandred húzásait, mert csak úgy tudta meghiúsítani őket.

A nap nemsokára lenyugszik. Az Árnyék vajon visszavonulót fúvat? A trallokok ugyan sötétben is tudtak harcolni, ám ezek a sharaiak valószínűleg nem láttak volna. Mat újabb parancsokat adott ki. A futárok lóhalálában keresztülvágtattak a megnyíló Kapukon, hogy továbbítsák az utasításait. Úgy tűnt, hogy alig néhány pillanattal később odalent a csapatai máris reagáltak az utasításnak.

– Annyira gyors... – álmélkodott Mat.

– Ez megváltoztatja a világot – bólintott Galgan tábornok. – A futárok azonnal odaérnek, a parancsnokok pedig szemmel tarthatják a csata alakulását, és ennek megfelelően dönthetnek a lépésekről.

Mat egyetértően felmordult.

– Mindazonáltal le merném fogadni, hogy megint beletelik az egész éjszakába, mire az ellátó sátorból végre idehozzák a fényverte vacsorámat.

Ez volt az a pillanat, amikor Galgan elmosolyodott. Ilyen lehet, amikor egy sziklatömb kettészakad.

– Mondd csak, tábornok! – szólalt meg Tuon. – Milyennek találod felséges párom képességeit?

– Nem tudom, hol találtad ezt az alakot, legfelségesebb úrnőm, de igazi, nagy értékű gyémánt került a kezünkbe. Az elmúlt órák során szemmel tartottam, miközben megmentette a Fehér Torony seregeit. Bár rendkívül... szokatlan a stílusa, mégis be kell ismernem, ritkán láttam ilyen tehetséges harctéri parancsnokot.

Tuon nem mosolyodott el, ám a pillantása egyértelműen elárulta, hogy örült a válasznak. Hogy milyen szép a szeme! Ha pedig ez a Galgan már nem viselkedik annyira kiállhatatlanul, akkor elképzelhetőnek tűnik, hogy nem is lesz annyira szörnyű ez a hely.

– Nagyon kedves – suttogta Mat Galgan felé, miközben mind a ketten előrehajoltak, hogy megnézzék maguknak a lenti csatateret.

– Becsületes embernek tartom magamat, hercegem – válaszolta Galgan, és érdes ujjaival megdörzsölte az állát. – Kiválóan fogod szolgálni a Kristálytrónt. Hiba volna, ha túl korán végeznének veled az orgyilkosok. Gondosan odafigyelek majd arra, hogy kezdetben éppen csak hogy kiképzett merénylőket küldjek ellened, így aztán könnyen megállíthatod őket.

A félszemű ifjú tudta, hogy döbbenten bámul maga elé. Ez a fickó itt teljesen komolyan, őszinte meggyőződéssel beszélt. Szinte barátságosan. Komolyan úgy viselkedett, mint aki éppen szívességet tesz Matnek, miközben megpróbálja eltetetni láb alól!

– Azok a trallokok ott – mutatott a mélyben egy csoportra. – Nemsokára visszavonulnak.

– Egyetértek – biccentett Galgan. Mat megvakarta az állát.

– Látnunk kell, hogy mire készül Demandred velük. Attól tartok, hogy a sharaiak megpróbálnak néhány marath'damanet beszivárogtatni ma éjjel a táborba. Azok a nőszemélyek megdöbbentő elszántsággal küzdenek az ügyükért. Vagy nagyon elszántak, vagy fogalmuk sincs arról, mi kell ahhoz, hogy életben maradjanak.

Éppenséggel az aes sedaiok és a sul'damok sem voltak különösképpen félénkek, de ez a két banda legalább úgy nagy általánosságban óvatosan viselkedett. A sharai fókuszálók azonban elképesztően vakmerőnek bizonyultak. Főleg a férfiak.

– Néhány damane világítsa be a folyót! – folytatta. – Le kell zárni a táborunkat! Damanek vegyék körbe az egészet, és figyeljenek a fókuszálókra. Tilos az Egyetlen Hatalmat használni! Még egy fényverte gyertyát sem gyújthatunk meg vele.

– Azoknak az... aes sedaioknak... nem fog tetszeni a dolog – figyelmeztette a tábornok.

Ő is igencsak nehezen tudta kimondani ezt a két szót. Mat parancsára használták ezt a kifejezést a marath'damane helyett. Az ifjú úgy vélte, hogy Tuon visszavonatja az utasítást. De nem tette. Ha mind a ketten túlélik ezt a fényverte zűrzavart, akkor majd őszinte örömmel szenteli minden figyelmét annak, hogy megpróbálja megérteni a feleségét.

Tylee lépett be a helyiségbe. A magas, sebhelyes arcú, sötét bőrű nőszemély egy veterán katona magabiztosságával lépkedett. Amikor leborult Tuon elé, látszott, hogy behorpadt vértezetét vér borítja. A légióját csúnyán megtépázták ma. Valószínűleg a parancsnok is úgy érezhette magát, mint a szőnyeg egy alapos porolás után.

– Ez a rész aggaszt – fordult vissza Mat, és odaguggolt a lyuk mellé. Ahogyan azt megjósolta, a trallokok tényleg elkezdtek visszavonulni.

– Miért? – kérdezte a tábornok.

– A fókuszálóink már alig állnak a lábukon – magyarázta Mat. – Ráadásul háttal állunk a folyónak. Hosszú távon nehéz így védekezni. Főleg, hogy olyan hatalmas sereg ellen küzdünk. Ha a fókuszálóik Kapukat nyitnak és a sharai sereg egy részét éjszaka áthozzák erre az oldalra, akkor összezúzhatnak minket.

– Értem, amit mondasz – csóválta meg a fejét Galgan. – Figyelembe véve az erejüket, folyamatosan felőrölnek minket, míg egészen le nem gyengülünk. Akkor pedig a nyakunkba dobják és összehúzzák a hurkot.

A félszemű ifjú a tábornokra nézett.

– Azt hiszem, itt az ideje annak, hogy feladjuk ezt a helyet.

– Egyetértek. Ez az egyetlen értelmes döntés, amit jelen helyzetben meghozhatunk – bólintott Galgan tábornok. – Miért ne válasszunk inkább olyan csatateret, amelyiknek a fekvése nekünk kedvez? De vajon a barátaid a Fehér Toronyban beleegyeznek a visszavonulásba?

– Meglátjuk – biccentett az ifjú, és kiegyenesedett. – Valaki hívja ide Egwene-t és az ülnököket!

– Nem fognak idejönni – szólt közbe Tuon. – Az aes sedaiok nem hajlandóak itt találkozni velünk. Azt pedig nem hinném, hogy az amyrlin beengedne engem a táborába. Figyelembe véve, hogy milyen testőrségre van szükségem.

– Nagyszerű! – mutatott Mat a padlón összezáródó Kapura – Nyitunk kettőnk között egy Kaput, és úgy beszélnünk majd, mintha a szomszéd szobában ülnénk.

Tuonnak nem voltak különösebb ellenvetései, így Mat elküldte a futárokat. Némi időbe telt elrendezni mindent, de úgy tűnt, hogy Egwene is elfogadja a javaslatot. Tuon közben azzal kötötte le magát, hogy a trónját átrakatta a szoba túlsó végébe. Mat el sem tudta képzelni, hogy ennek mi az értelme. A felesége utána Mint kezdte el zaklatni.

– És ez itt? – kérdezte tőle, amikor a Vér egyik hórihorgas tagja lépett a helyiségbe és mélyen meghajolt.

– Nemsokára meg fog nősülni – felelte a lány.

– Először mondd meg, hogy milyen előjelet látsz! – utasította Tuon. – Csak utána értelmezd a dolgokat, ha volnál olyan kedves.

– Pontosan tudom, hogy ez mit jelent! – tiltakozott Min. Tuon irdatlan trónusa mellett ült egy valamivel kisebb, díszes karosszékben. Olyan mennyiségű drága szövet és csipke borította, hogy leginkább egy selyemtekercs közepén rejtőzködő egérre hasonlított. – Néha azonnal és világosan tudom, hogy...

– Először mondd meg, milyen előjelet látsz! – ismételte változatlan hanglejtéssel Tuon. – Ezenfelül, szólíts legfelségesebb úrnőmnek! Rendkívül nagy megtiszteltetésben van részed, amikor közvetlenül szólhatsz hozzám. Ne engedd meg, hogy a Hollók Hercegének rossz példája tévútra vezessen!

Min csendben maradt, bár látszott rajta, hogy nem ijedt meg. Túlságosan is sok időt töltött az aes sedaiok társaságában ahhoz, hogy Tuon ilyen könnyedén engedelmességre kényszeríthesse. Mat kezdte kényelmetlenül érezni magát. Nagyjából azért már sejtette, hogy a kedves felesége mi mindenre lehet képes, ha esetleg megneheztel Minre. Pedig szerette az asszonyt... A Fényre, egészen biztos volt abban, hogy szerelmes Tuonba. Ugyanakkor egy kicsit félt is tőle.

Nagyon oda kell figyelni arra, nehogy a császárnő úgy döntsön, itt az ideje „jó útra terelni” Mint.

– E férfi fölött a következő jel látható – kezdte Min. A hangjában csupán egész halvány ingerültség érződött. – Fehér csipke lóg a medencébe. Tudom, hogy ez azt jelenti, hogy nemsokára meg fog nősülni.

Tuon bólintott. Selucia felé kezdte el mozgatni az ujjait. A szóban forgó nemesúr csupán az alacsony Vér tagja volt, nem elég magas rangú ahhoz, hogy közvetlenül beszéljen Tuonnal. Annyira lehajtotta fejét a padlóra, mintha csak megszállottan érdekelték volna a lent mászkáló bogarak, és most úgy döntött, hogy elkészíti a saját gyűjteményét.

– Gorkhan nemesúr, a Vér tagja – jelentette be Selucia. – Ezennel átvezényelünk a harcvonalba. Addig tilos megnősülnöd, míg véget nem ér a háború. Az előjelek szerint elég sokáig életben maradsz, hogy megnősülj, így a leggyilkosabb csatában sem érhet baj.

Min elkomorodott és már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, mert a látomásai nem így működtek. Mat azonban a szemébe pillantott és megrázta a fejét, így inkább csendben maradt.

Tuon a következő áldozatára mutatott. A fiatal katona nem volt a Vér tagja. A világos bőrű ifjú nőnek egészen helyes arca volt, ám Mat a vértezet miatt nem láthatta, hogy mennyire formás. A nők és a férfiak páncélzata felháborító módon nem is különbözött annyira egymástól. Amikor szóvá tette ezt egy seanchan fegyverkovácsnak és megemlítette, hogy mi volna, ha a női mellvért kihangsúlyozna bizonyos jellegzetes vonásokat, a fegyverműves úgy nézett rá, mintha elment volna az esze. A Fényre, ezeknek az alakoknak nem volt egy cseppnyi erkölcsi érzésük sem. Mindenkinek tudnia kell, ha egy nővel csap össze a csatatéren! Így lett volna helyes.

Miközben Min elmondta, hogy mit lát, Mat hátradőlt a székében és felrakta a lábát a térképasztalra. A zsebébe nyúlt és előkereste a pipáját. Bár a legfontosabb részeket nem láthatta, mégis úgy vélte, hogy az a katonalány egészen szemrevaló. Nagyon jól illene például Talmaneshez. A cimborája nem töltött elég időt hölgyek társaságában. Nagyon kis félénk volt. Hát igen. Talmanes már csak ilyen.

Nem törődött a közelben állók pillantásaival és annyira hátradőlt a széken, hogy már csak két lábon egyensúlyozott. Sarokkal támaszkodott az asztalnak, és megtömte a pipáját. A seanchanok annyira érzékenyek.

Nem tudta igazán eldönteni, mit is gondol arról, hogy a seanchanok között olyan sok a női katona. Nagyon sokan Birgittére hasonlítottak, ami egészen elviselhetővé tette a dolgot. Mat inkább a szőke harcossal együtt ült volna be egy csapszékbe, mintsem hogy elviselje az ismeretségi körébe tartozó számos férfi társaságát.

– Téged kivégzünk – jelentette be Tuon Selucia száján keresztül. A katonához beszélt.

Mat majdnem kiesett a székéből. Megragadta az asztal szélét, miközben a szék lába hatalmasat csattant a földön.

– Micsoda? – kiáltotta Min. – Nem!

– Láttad fölötte a fehér vadkan jelét – magyarázta Tuon.

– Nem tudom, hogy mit jelent!

– A vadkan egy bizonyos Handoin jelképe. Seanchanban a vetélytársaink közé tartozik – magyarázta a császárnő türelmesen. – A fehér vadkan a veszélyt jelzi. Talán az árulást. Ez a nő a vetélytársam embere, vagy az lesz a jövőben.

– Ezért még nem lehet csak úgy egyszerűen kivégezni!

Tuon egyet pislogott, és Minre meredt. A szoba mintha árnyékba borult volna. Jóval hűvösebb lett. Mat hátán végigfutott a hideg. Nem szerette, amikor Tuon így viselkedik. Ez a pillantása... mintha nem is egészen saját maga lett volna. Hanem olyan valaki, aki nem ismeri az együttérzést. Egy szoborban több volt olyankor az élet, mint benne.

Selucia vadul mozgatta az ujjait Tuon felé. A császárnő egy pillantást vetett rá és bólintott.

– Te vagy az Igazmondóm – fordult vissza szinte már vonakodva Min felé. – Kijavíthatsz a nyilvánosság előtt. Hibát találtál a döntéseimben?

– Igen, de még mennyire – felelte Min habozás nélkül. – Nem úgy használod fel a képességeimet, ahogy kellene.

– És mégis hogyan kellene? – tudakolta Tuon. A halálra ítélt katona továbbra is ott feküdt a földön. Meg sem szólalt. Túl alacsony volt a rangja ahhoz, hogy megszólítsa az uralkodóját. Sőt, olyan jelentéktelen személynek számított, hogy már azzal is eljátszotta volna a becsületét, ha Tuon jelenlétében megszólított volna bárki mást a teremben.

– Nem ölhetünk meg valakit csak azért, mert az esetleg megtehet valamit – magyarázta Min. – Semmiképpen nem kívánok tiszteletlenül viselkedni, de ha megölöd az embereket azért, amit róluk mondtam, akkor nem fogok beszélni.

– Rákényszeríthetünk, hogy beszélj!

– Próbáld csak meg! – felelte Min egészen halkan. Mat összerezzent. Fényverte hamu, ez a lány pontosan olyan hűvösen nézett maga elé, mint ahogy Tuon is egy pillanattal ezelőtt. – Lássuk csak, mit tesz veled a Minta, császárnő, ha megkínoztatod az előjelek hozóját!

Tuon ekkor elmosolyodott.

– Egészen jól megállod a helyed. Most akkor magyarázd el nekem, hogy mit szeretnél, előjelek hozója!

– Továbbra is elmondom neked a látomásaimat – felelte Min. – Mostantól azonban titokban kell tartani a magyarázatokat. Legyenek azok az enyémek, vagy olyanok, melyeket te látsz bele ezekbe a látomásokba. Az lenne a legjobb, hogy csak mi ketten tudnánk róluk. Jogod van ahhoz, hogy megfigyeltess valakit azok alapján, amit mondtam róla, de bántani, nem bánthatod az illetőt. Addig nem, amíg tetten nem érted, hogy elkövetett ellened valamit. Engedd szabadon ezt a nőt!

– Úgy legyen! – bólintott Tuon.

– Szabad vagy – jelentette ki Selucia száján keresztül. – Maradj hűséges a Kristálytrónhoz! Szemmel fogunk tartani.

A nő még mélyebben meghajolt, majd lehajtott fejjel kihátrált a teremből. Mat figyelmét nem kerülte el a távozó alak arcán végigfutó vékony izzadságcsík. Ezek szerint ez a nő mégsem szobor volt.

Visszafordult Tuon és Min felé. Azok ketten még mindig farkasszemet néztek. Nem volt kés a kezükben, ám az ifjú mégis úgy érezte, mintha valakit itt megszurkáltak volna az előbb. Bárcsak Min tanulna egy kis tisztelettudást! Biztosra vette, eljön még az a nap, amikor a nyakánál fogva kell majd megmentenie ezt a lányt a seanchanoktól. Úgy, hogy a hóhér ott liheg a nyomukban.

Hirtelen Kapu nyílt azon a helyen, ahol Tuon döntésének megfelelően eltervezték a helyét. Mat abban a pillanatban megértette, hogy a felesége miért rakatta arrébb a trónját. Ha ugyanis azt a damanet elfogták és rákényszerítették volna arra, hogy elárulja Tuon trónjának a helyét, akkor az aes sedaiok pontosan azon a helyen nyithattak volna Kaput. Egyszerűen kettévághatták volnál a császárnőt. Ez nevetségesen valószínűtlen lehetőségnek tűnt, hiszen az aes sedaiok előbb tanulnának meg repülni, mintsem hogy megöljenek egy olyan valakit, aki nem tartozik az árnybarátok közé, ám Tuon nem akart kockáztatni.

A megnyíló Kapun keresztül jól látszott odaát a sátorban a Torony Csarnoka. Mögöttük Egwene ült egy hatalmas karosszékben. Az a bútordarab pedig nem volt más, mint maga az Amyrlin-trón, ismerte fel Mat. Vér és fényverte... elszalasztotta érte az embereit!

Egwene igencsak kimerültnek tűnt, bár a fáradtságát egész jól leplezte. A többiek sem voltak jobb bőrben. Az aes sedaiok végkimerülésig küzdöttek. Ha ez a lány katona lett volna, Mat soha többé nem engedte volna újra csatába. Vér és fényverte hamu... Ha csak egyetlen olyan katonája is lett volna, aki ennyire sápadt, és ilyen végtelen kimerültség tükröződik a szemében, akkor azonnal elzavarta volna a fickót, hogy egy hétig pihenjen.

– Igen kíváncsian várjuk, hogy megtudjuk, mi ennek az összejövetelnek a célja – szólalt meg Saerin nyugodtan.

Silviana Egwene oldalán ült egy alacsonyabb széken. A többi ülnök az ajahjának megfelelően foglalt helyet. Néhányuk nem volt jelen. Ha Mat nem tévedett, akkor a Sárgák egyik ülnöke is hiányzott.

Tuon odabiccentett a férjének. Rá várt, hogy levezesse ezt a megbeszélést. Az ifjú leheletnyit megemelte a kalapját, mire a császárnő egészen kicsit a magasba vonta az egyik szemöldökét. A tekintetében már nem lángolt halálos fenyegetés, de még mindig ő volt a birodalom úrnője.

– Aes sedaiok – szólalt meg Mat, miközben felállt, és az ülnökök irányába is megemelte a kalapját. – A Kristálytrón nagyra értékeli, hogy végre megjött a feneette eszetek, és hagyjátok, hogy mi irányítsuk ezt a csatát.

Silviana szeme valósággal kiguvadt. Mintha valaki a lábára taposott volna. Mat a szeme sarkából azonban nagyon jól látta, hogy Tuon egészen halványan elmosolyodott. Vér és fényverte hamu! Ez a két nő igazán tudhatná, semmi szükség arra, hogy még jobban felbátorítsák.

– Továbbra is az ékesszólás bajnoka vagy, Mat! – felelte Egwene hűvösen. – Megvan még a kedvenc rókád?

– De még mennyire – felelte az ifjú. – El is dugtam egy kellemes, meleg helyre.

– Nagyon vigyázz ám rá! – biccentett Egwene. – Nem szeretném, ha veled is az történne, mint Gareth Bryne-nel.

– Ezek szerint tényleg Kényszert tettek rá? – kérdezte Mat. Egwene korábban már tájékoztatta a sejtéseikről.

– Amennyire meg tudjuk ítélni, igen – szólt közbe Saerin. – Úgy értesültem, hogy Nynaeve sedai meglátja a másik elméjére, helyezett fonatokat, ám mi többiek erre nem vagyunk képesek.

– A gyógyítóink megnézték Bryne-t – magyarázta egy alacsony domani aes sedai. – Ebben a pillanatban nem bízhatunk meg egyetlen olyan haditervben sem, amihez hozzáért. Mindaddig legalábbis nem, amíg ki nem derül, hogy milyen hosszú ideje áll már az Árnyék befolyása alatt.

Mat biccentett.

– Ez nagyon jónak tűnik. Ezenfelül vissza kell vonnunk a csapatainkat a gázlón túlról.

– De miért? – méltatlankodott Egwene. – Már rendeztük a sorainkat itt.

– De nem eléggé! – ellenkezett Mat. – Nagyon nem tetszik nekem ez a környék, és hiba volna ott harcolni, ahol igazából nem is akarunk.

– Nem szívesen engedek át, akárcsak egy ujjnyi földet is az Árnyéknak! – csattant fel Saerin.

– Ha most egy lépéssel meghátrálunk, azzal napkeltekor kétlépésnyi földet nyerhetünk – felelte Mat. Galgan tábornok egyetértően morgott, és az ifjú csak akkor ismerte fel, hogy Sasszárny Artúrt idézte.

Saerin elkomorodott. Úgy tűnt, a többiek hagyták, hogy ő irányítsa a megbeszélést. Egwene nem kapcsolódott be a vitába. Összekulcsolt kézzel, mozdulatlanul ült a karosszékében.

– Valószínűleg el kell hogy mondjam – folytatta Saerin –, nem csupán a mi nagy kapitányunkra csaptak le. Davram Bashere és Agelmar nagyúr megpróbálta végzetes vereségbe vezetni a seregeit. Elayne sedai jól tartotta magát a csatában. Sikerült jelentős mennyiségű trallokot elpusztítaniuk. Mindezt azonban csak azért tudta megtenni, mert megérkezett a Fekete Torony ereje is. A határvidékieket csúnyán megverték. A csapataik közel kétharmada odalett.

Mat hátán végigfutott a hideg. Az embereik kétharmadát elveszítették? A Fényre! Hiszen ők a Fény legjobb csapatai közé tartoztak!

– Lan?

– Mandragoran nagyúr él – válaszolta Saerin.

– Hát ez is több mint a semmi.

– És mi van azzal a hadsereggel, amit felküldtünk a Fertőbe?

– Ituralde nagyúr elesett harc közben – válaszolta Saerin. – Úgy tűnik, senki sem tudja egészen pontosan, hogy mi történt vele.

– Rendkívül jól megtervezték a kelepcét – bólintott Mat, miközben a fejében csak úgy kergették egymást a gondolatok. – Vér és fényverte hamu! Egyszerre próbáltak meg szétzúzni minket mind a négy harctéren. El sem tudom képzelni, hogy milyen körültekintő szervezéssel járt az...

– Ahogy azt említettem – szólt közbe Egwene lágy hangon –, nagyon óvatosnak kell lennünk. Az a rókád legyen mindig ott a nyakadban!

– Mit akar tenni Elayne? – tudakolta Mat. – Nem ő a főnök?

– Elayne sedai ebben a pillanatban a határvidékieket akarja segíteni – magyarázta Saerin. – Arról tájékoztatott minket, hogy Shienar gyakorlatilag elbukott. Az asha'manek segítségével megpróbálja biztonságos helyre juttatni Mandragoran nagyúr seregeit. Arra készül, hogy holnap átvonul a Kapukon, és elzárja a Fertőből kitörő trallokok útját.

Mat megrázta a fejét.

– Össze kell vonnunk a teljes erőnket – jelentette ki, de habozni kezdett. – Ide lehetne hozni az egyik ilyen Kapun keresztül? Vagy legalábbis szólni neki?

Ez ellen senkinek sem volt kifogása. Kicsit később újabb Kapu nyílt a túloldali sátorban. Elayne odasétált Egwene és az ülnökök mellé. Szeme valósággal lázban égett. Hatalmas pocakja elárulta, hogy gyermekeket vár. A háta mögött Mat görnyedten vánszorgó katonákat pillantott meg. Lassan vonultak az esti félhomályban.

– A Fényre! – kiáltotta Elayne. – Mat, mit akarsz?

– Megnyerted a csatádat? – kérdezte az ifjú.

– Éppen csak, de igen. Cairhienben elpusztítottuk a trallokokat. A város is biztonságban van.

– Vissza kell vonulnunk erről a csatatérről – biccentett Mat.

– Rendben – válaszolta Elayne. – Lehet, hogy egyesíthetjük az erőinket azzal, ami megmaradt a határvidékiekből.

– Ennél jóval többet akarok, Elayne – magyarázta Mat, és közelebb lépett. – Az Árnyék... rendkívül körmönfont módszert alkalmazott, Elayne. Fényverte módon ravaszat! Kimerültünk, és kis híján megtört a gerincünk. Többé már nem engedhetjük meg magunknak, hogy egyszerre több harcvonalunk is küzdjön.

– Akkor mi lesz?

– Egy utolsó összecsapás – magyarázta az ifjú halkan. – Valamennyien egy helyre vonulunk. Egy olyan csatatéren vetjük meg a lábunkat, ahol a terep nekünk kedvez.

Elayne elnémult. Valaki odahozott egy széket, hogy leülhessen. Egwene mellé. Még most is igazi királynőként viselkedett, ám zilált haja és a ruháján látható égett foltok megmutatták, hogy kemény megpróbáltatásokon ment keresztül. Mat érezte a távoli csatatér füstjét és bűzét, mivel a másik Kapu még mindig nyitva állt.

– Ez eléggé kétségbeesett ötletnek tűnik – szólalt meg végül a királynő.

– Kétségbeesettek is vagyunk! – figyelmeztette Saerin.

– Meg kellene kérdezni a fővezéreinket... – felelte Elayne, de aztán elakadt a hangja. – Már persze, ha maradt még olyan, akiben megbízhatunk. Aki nincs Kényszer hatása alatt.

– Van egy olyan – válaszolta Mat komor képpel, és a királynő szemébe nézett. – És ő azt mondja neked, hogy végünk van, ha úgy folytatjuk, ahogy eddig. A korábbi haditervünk nagyon is jól bevált, de ma rendkívül súlyos veszteségeket szenvedtünk... Elayne, gyakorlatilag végünk, ha nem választjuk ki azt a helyet, ahol egyesítve az erőinket, szembefordulunk az ellenséggel. Ideje újra eldobni a kockát.

Elayne némán ült egy darabig.

– Hol van az a hely? – kérdezte végül.

– Tar Valonban? – vetette fel Gawyn.

– Nem! – ellenkezett Mat. – A várost csak bekerítenék, és továbbmennének. Nem húzódhatunk be egy város falai mögé, mert ott ostromzár alá vehetnek minket. Olyan terepre van szükségünk, amelyik nekünk kedvez. Ráadásul a környéken nem találhatnak ennivalót a trallokok.

– Ez esetben a Határvidék valamelyik tartományát kellene választanunk – bólintott Elayne keserű mosollyal. – Lan serege gyakorlatilag az összes várost és termőföldet felperzselte visszavonulás közben, hogy az Árnyék ne juthasson táplálékhoz.

– Térképeket! – kiáltotta Mat. – Valaki hozzon térképeket! Shienar déli része vagy Arafel volna a legmegfelelőbb. Elég közel kell lennie ahhoz, hogy az Árnyék megkísérelje a támadást, ahol egyszerre lecsaphat valamennyiünkre...

– De, Mat! – figyelmeztette Elayne. – Nem lehet, hogy ezzel éppenséggel a kezére játszunk? Hiszen ott egy csapásra kiirthat minket.

– De igen – felelte halkan az ifjú, miközben az aes sedaiok átküldték a térképeket. A rájuk írt megjegyzéseket és jeleket látva, alighanem utoljára Bryne tábornok használhatta őket. Legalábbis, ha igaz, amit róla meséltek. – Ígéretes célpontnak kell tűnnünk. Rá kell vennünk az ellenséget, hogy odajöjjön. Utána szembeszállunk velük. Vagy legyőzzük az Árnyékot, vagy elpusztulunk. A hosszantartó küzdelem ugyanis az ellenséget szolgálná. Mihelyt elég trallok kijut a déli földekre, onnantól kezdve már nem lehet megállítani őket. Gyorsan ki kell kényszerítenie a döntést. A győzelmet vagy a vereséget.

Tényleg olyan, mintha utoljára eldobná a kockát.

Rámutatott a térkép egyik pontjára. Bryne is bejelölte már ezt a helyet. Volt ott elég ivóvíz, és kedvezőnek tűnt a hegyek és a folyók találkozása.

– Itt van az a hely, Merrilor? Ellátó központnak használjátok?

Saerin halkan nevetni kezdett.

– Akkor hát odamegyünk vissza, ahol az egész elkezdődött?

– Van ott néhány kisebb erődítmény – jegyezte meg Elayne. – Az embereink az egyik oldalon gerendafalat építettek. Ezt kibővíthetjük.

– Pontosan arra van szükségünk – töprengett Mat, és elképzelte, hogy milyen lenne ott harcolni.

Merrilor olyan helyen feküdt, hogy két nagyobb trallok sereg is könnyen elérhetné, ha úgy döntenek, hogy megpróbálják harapófogóba fogni kettőjük között az embereket. Nagyon is vonzó zsákmánynak tűnhetnének. A terepviszonyok viszont kiválóan Mat kezére játszhatnának, ha...

Igen. Pontosan olyan volna, mint a Priya-szoros csatája. Ha íjászokat helyezne el azokon a sziklacsúcsokon, vagyis nem, inkább sárkányokat, és ha néhány nap pihenőt tudna engedélyezni az aes sedaioknak... Priya-szoros. Akkor arra számított, hogy a hatalmas folyó segítségével a szoros bejáratánál csapdába ejtheti Hamarea hadseregét. Amikor azonban a csapda bezáródott volna, az átokverte folyó egyszerűen kiszáradt. A hamareaiak gáttal elzárták a víz útját a szoros túlsó végében. Könnyedén átgázolták az üres folyómedren, és bottal üthette a nyomukat. Ezt a leckét nem fogom egyhamar elfelejteni.

– Ez a hely jó lesz – jelentette ki, és a térképre fektette a kezét. – Elayne?

– Tegyük ezt! – bólintott a királynő. – Nagyon remélem, hogy tudod, mit teszel, Mat.

A nő még el sem hallgatott, ám a félszemű ifjú fejében már dübörögni kezdtek a kockák.

Galad lezárta Trom szemét. Több mint egy órán keresztül kellett keresgélnie Cairhientől északra fekvő csatatéren, hogy megtalálja a bajtársát. Trom elvérzett. Fehér köpenyének csupán néhány csücske őrizte még az eredeti színét. Galad letépte a válláról a tiszti csomókat. A rangjelzés meglepő módon tiszta maradt. Felkelt.

Ólmos fáradtság gyötörte. Elindult visszafele a harctéren át. Megkerülte a hullahegyeket. Már megjöttek a hollók és a varjak. A háta mögött valósággal beborították a tájat. A remegő, hemzsegő feketeség penészként borított be mindent. A távolból úgy tűnt, mintha felégették volna a vidéket, olyan sok dögevő madár szállt ide.

Galad időnként olyan férfiak mellett haladt el, akik hozzá hasonló módon a barátaik holttestét keresték. Meglepően kevés fosztogató merészkedett ki a csatatérre. Egy összecsapás után mindig figyelni kellett az ilyen alakokra. Elayne elkapott néhány gazfickót, akik megpróbáltak kiosonni Cairhienből. Megfenyegette őket, hogy a fosztogatókat felhúzatja az első fára.

Jóval keményebb, mint régen – gondolta Galad, és tovább vánszorgott, vissza a tábor irányába. Mintha csak ólomból készítették volna a csizmáját. Nem is baj. Elayne kislány korában gyakran hallgatott a szívére, amikor meg kellett hoznia egy döntést. Mostanra királynő lett belőle, és ennek megfelelően is viselkedett. Milyen jó volna, ha helyretehetné valahogy a húga erkölcsi érzékét. Elayne nem volt rossz ember, ám Galad nagyon örült volna annak, ha ez a fiatal nő – és persze a többi uralkodó is – ugyanolyan világosan látná a dolgokat, mint ő.

Mostanára már kezdte elfogadni a tényt, hogy a többiek nem ilyenek. Már az ellen sem volt kifogása, hogy ez így legyen, amennyiben az uralkodók megtettek minden tőlük telhetőt. Úgy érezte, a bensőjében rejtőzködő valami, ami miatt pontosan olyannak látta a dolgokat, mint amilyenek azok tényleg voltak, egyértelműen a Fény ajándéka lehetett. Hiba lett volna neheztelni a többiekre, azokra, akik nem ezzel az adománnyal születtek. Az ilyen viselkedés legalább annyira elhibázott lett volna, mint haraggal illetni azt a férfit, aki csupán egy kézzel született, és a szemére vetni, hogy hiányossága miatt csekélyebb értékű kardforgató.

Számos életben lévő harcos mellett is ellépdelt. A túlélők többnyire olyan helyen ültek a földön, amit nem borítottak el a holttestek vagy a vér. Nem úgy néztek ki, ahogy az a győztesektől elvárható lett volna. Igaz, az asha'manek érkezése megmentette a mai napot. Amit a lávával műveltek, az lehetőséget adott Elayne seregének arra, hogy átcsoportosítsa az erőit, és támadásba lendüljön.

Az ezt követő csata gyors, de könyörtelen volt. A trallokok nem adták meg magukat, az emberek viszont nem engedhették meg nekik, hogy kitörjenek és elmeneküljenek. Így aztán Galad és a társai még jóval azután is harcoltak, véreztek és elhullottak, hogy már nyilvánvaló volt, övék lesz a győzelem.

A trallokok elpusztultak. A túlélő emberek a földön ültek, és kifejezéstelen arccal bámulták a holttestek szőnyegét. Mintha letaglózta volna őket annak a puszta gondolata, hogy meg kell keresniük a sok ezer halott között fekvő néhány túlélőt.

A lenyugvó nap és a fojtogató felhők miatt vérvörös lett a fény. Úgy tűnt, mindenkinek véres az arca.

Galad végül elért ahhoz a hosszúkás hegyhez, amelyik a két csatatér határát jelentette. Lassan elindult fölfelé. Megpróbált nem is gondolni arra, hogy milyen jó volna keresni egy kényelmes ágyat, vagy egy földre vetett szalmazsákot. De igazából egy lapos szikla is megtette volna. Bármilyen nyugodt hely, ahol beburkolózhatott volna a köpenyébe.

Valósággal összerezzent, amikor a hegytetőn megérezte a friss levegőt. Olyan régóta érezte a vér és a halál bűzét, hogy a tiszta levegő valamiért furcsának tűnt. Megrázta a fejét, és ellépdelt a nyitott Kapukon keresztül kitántorgó, holtfáradt határvidékiek előtt. Az asha'manek felmentek északra, hogy visszatartsák a támadó trallokokat, és ezzel lehetőséget adtak Mandragoran nagyúr seregeinek a megmenekülésre.

Abból, amit Galad hallott, a határvidéki seregeknek egykori létszámuk csupán töredéke maradt meg. A nagy kapitányok árulása legjobban Mandragoran nagyurat és az embereit viselte meg. Ez a gondolat elkeserítette Galadot, hiszen őt és harcostársait is megviselte az Elayne vezetésével megvívott csata. Kegyetlen volt a küzdelem. Megrázó volt felismerni, hogy határvidékiek még ennél is rettenetesebb megpróbáltatásokon mentek keresztül.

Kevés hiányzott ahhoz, hogy fellázadjon a gyomra, amikor megpillantotta a magasból, hogy milyen sok dögevő madár jött ide lakomázni. A Sötét Úr szolgái elhulltak, és a Sötét Úr más követői telezabálták magukat a húsukkal.

Végül csak megtalálta Elayne-t. Igencsak meglepték testvére indulatos szavai. A királynő Tam al'Thorhoz és Argandához beszélt.

– Matnek igaza van! – magyarázta Elayne. – Merrilor mezeje kiváló csatatér lesz. A Fényre! Bárcsak több időnk lenne arra, hogy a katonák kipihenjék magukat! Csak pár napunk van. Legfeljebb egy hetünk, és a nyomunkban a trallokok is eljutnak oda.

Megcsóválta a fejét.

– Sejthettük volna, hogy jönni fognak azok a sharaiak. Ha kártyázás közben úgy tűnik, hogy a szerencse a Sötét Úr ellen fordult, akkor biztosra vehetjük, hogy ő belekever néhány vadonatúj kártyát a játékba.

Galad büszkesége megkövetelte volna, hogy állva hallgassa végig, amíg Elayne a többi parancsnokkal beszél. Most azonban kivételesen alulmaradt a büszkesége. Lerogyott egy támlátlan székre, és előregörnyedt.

– Galad! – figyelmeztette Elayne. – Tényleg meg kellene engedned az asha'maneknek, hogy eltüntessék a kimerültségedet. Egyszerűen ostobaság, hogy még mindig úgy bánsz velük, mint a bélpoklosokkal.

Galad kihúzta magát.

– Nincs ennek semmi köze sem az asha'manekhez – csattant fel. Hogy milyen ingerült volt! Ezek szerint tényleg elfáradt. – A kimerültségem arra emlékeztet, amit ma elveszítettünk. Ha az embereim kénytelenek elviselni a fáradtságot, akkor én is megbirkózom vele. Nem akarom, hogy esetleg elfeledkezzek a kimerültségükről, és túlhajszoljam őket.

Elayne dühös pillantást vetett a testvérére. Galad már rég nem aggódott amiatt, hogy a szavaival esetleg megsérti a királynét. Egyre inkább úgy érezte, Elayne már akkor is megsértődik, ha a fivére jó reggelt kíván neki, vagy megjegyzi, hogy meleg ma a tea.

Jó lett volna, ha ez az Aybara nem lép le. Az a fickó született vezető volt. Galad csupán nagyon kevés ilyen kiváló vezérrel táplálkozott. Vele nyugodtan lehetett beszélgetni. Aybara nem szokott megsértődni. Lehetséges, hogy a Folyóköz nagyon is jó volna arra, hogy a fehérköpenyek ott telepedjenek meg.

Persze a múltban akadtak közöttük ellentétek is. Galad talán feledtethetné a kiontott vért...

Fehérköpenyeknek neveztem magunkat – döbbent rá egy pillanattal később. – Mostanra már én is így gondolok a Fény Gyermekeire. Nagyon hosszú idő telt el azóta, hogy utoljára véletlenül ezt az elnevezést használta.

– Felséges asszonyom – szólalt meg Arganda. Mellette Logain, az asha'manek vezetője meg Havien Nurelle, a Szárnyas Őrség új parancsnoka állt. Megérkezett Talmanes is, a Vörös Kéz Bandájából, meg a saldaeaiak és a Sárkány Légiójának néhány parancsnoka is. A tiszteletre méltó Haman kissé arrébb ült a földön. Az ogier, mintha csak kábultan bámulta volna a napnyugtát.

– Felséges úrnőm – folytatta Arganda –, világosan látom, hogy nagy győzelemnek tartod, ami ma...

– Mert nagy győzelmet arattunk! – vágott a szavába Elayne. – Meg kell éltetnünk az emberekkel, hogy kivívtunk egy diadalt. Alig nyolc órával ezelőtt még azt hittem, hogy az egész seregünket el fogják pusztítatni. De győztünk!

– Az embereink fele elesett – ellenkezett halkan Arganda.

– Még így is győzelemnek tekintem! – erősködött a királynő. – Hiszen arra számítottunk, hogy az utolsó szálig kiirtanak minket!

– Ezen a helyen egyedül a halál aratott diadalt – szólalt meg halkan Nurelle. Olyan képet vágott, mint aki rémeket lát.

– Nem, a királynőnek igaza van – szólt közbe Tam al'Thor. – A katonáknak meg kell érteniük, hogy nagy veszteségek árán mit sikerült elérnünk. Úgy kell tennünk, mintha diadalt arattunk volna! Az kell, hogy ez a csata győzelemként kerüljön be a történelemkönyvekbe. Meg kell győznünk a katonákat, hogy ők is így lássák!

– Az hazugság volna – szólalt meg önkéntelenül Galad.

– Dehogyis! – ellenkezett al'Thor. – Számos barátunkat elvesztettük ma. A Fényre, kivétel nélkül gyászolhatunk! Csakhogy éppenséggel a Sötét Úr akarja azt, hogy a halál lebegjen a szemünk előtt. Ha úgy gondoljátok, hogy tévedek, vágjátok a szemembe! Csak bátran! A Fényt kell látnunk, nem pedig az Árnyékot! A Fényt, különben elbukunk.

– Mivel győztünk ezen a helyen – vette át a szót Elayne, és szándékosan megnyomta a győztünk szót –, rászolgáltunk a pihenésre. Összegyűlünk Merrilor mezején, erődített állásokat hozunk létre, és minden erőnket összevonva szembefordulunk az Árnyékkal!

– A Fényre! – suttogta Talmanes. – Akkor már megint kezdődik az egész elölről?

– Hát igen – ismerte be vonakodva a királynő.

Galad körülnézett. Ahogy a tekintete végigsiklott a harcteret borító hullákon, a főtiszt megborzongott.

– Merrilor szörnyűbb lesz. A Fény legyen hozzánk irgalmas... Még ennél is szörnyűbb lesz!

Harmincharmadik fejezet

Fejedelmi dohány

Odafent az égen Perrin rávetette magát a Mészárosra.

Elrúgta magát az egyik, fortyogó, ezüstfekete felhőről. Ellenfele csupán elmosódott csíknak tűnt a felperzselt égbolton. A levegő valósággal lüktetett a villámcsapások ritmusára, és vadul tombolt az őrjöngő szél. A szakállas ifjúra újabb és újabb illat csapott le. Nem látott semmilyen összefüggést közöttük. Iszap Tearben. Egy odaégett sütemény. Rohadó szemét. Egy halálos liliom.

A Mészáros a szemközti felhőn állt meg. Elmozdult, és szemmel alig követhető gyorsasággal már meg is pördült. Megfeszített íjat tartott a kezében. A nyílvessző olyan sebességgel vágódott ki, hogy még a levegő is megreccsent. Perrin azonban ennek ellenért félre tudta ütni a kalapácsával. Ugyanazon a viharfelhőn vetette meg a lábát, mint az ellenfele. Elképzelte, hogy szilárd talajon áll, és a felhő gomolygása kemény sziklaként viselkedett.

Előrevetette magát a kavargó, szürke ködben. Beborította a felhő legfelső rétege. Támadásba lendült. Összecsaptak. A Mészáros pajzsot és kardot idézett a kezébe. Az egykori kovácslegény kalapácsa dübörgő ritmusban zúdult a pajzsra. Alig volt valamivel halkabb, mint a mennydörgések. Minden egyes csapása megrendítő zajjal járt.

Az ellenség megpördült, hogy elmeneküljön, de Perrinnek sikerült megragadnia a köpenye szélét. Amikor a Mészáros megpróbált elmozdulni, üldözője elképzelte, hogy igenis itt marad. Tudta, hogy itt fognak maradni. Nem csupán egy lehetőség volt, hanem sziklaszilárd tény.

Mind a ketten elmosódottá váltak egy pillanatra, majd visszatértek a felhőre. A Mészáros vicsorogni kezdett, majd hátrasújtott a kardjával. Lemetszette a köpenye szélét, és kiszabadult. Oldalra mozdult, szembefordult Perrinnel, és óvatosan maga elé tartotta a kardját. Talpuk alatt megremegett a felhő. A kísérteties világosság villámfényénél felragyogott a lábuk körül gomolygó köd.

– Egyre idegesítőbb vagy, farkaskölyök! – szólalt meg a Mészáros.

– Még sohasem harcoltál olyan farkas ellen, aki tud védekezni – felelte Perrin. – Mindig messziről ölted meg őket. Úgy könnyű volt végezni velük. Most viszont próbálj meg elejteni egy olyan zsákmányt, akinek foga van, Mészáros!

A férfi felhördült.

– Pont olyan vagy, mint az apja kardjával hencegő siheder. Veszélyes, de fogalmad sincs arról, hogy miért vagy miként is kellene használnod a fegyvereidet!

– Majd meglátjuk, hogy... – kezdte az ifjú, de ellenfele máris támadásba lendült. Maga előtt tartotta a kardját. Perrin összeszedte magát, és elképzelte, ahogy a kard eltompul. Körülötte besűrűsödött a levegő, hogy a támadás lelassuljon, és a bőre olyan keménnyé változott, hogy visszapattanjon róla a penge.

A következő pillanatban pedig már a levegőben kalimpálva zuhant.

Ostoba! – gondolta. Olyan erősen a támadásra összpontosított, hogy nem állt készen, amikor az ellenfele megváltoztatta lábuk alatt a látszólagos talajt. Perrin keresztülszakította a dübörgő felhőt. Zuhanni kezdett alatta a tiszta égbolton. A szél belekapott a ruházatába. Összeszedte magát, és felkészült arra, hogy a magasból, mindjárt nyílzápor zúdul rá a felhőn át. A Mészáros annyira kiszámíthatóan viselkedett...

Egyetlen nyílvessző sem jött. Az ifjú tovább zuhant lefelé, aztán káromkodni kezdett, és megpördülve még éppen észrevette a talaj felől a magasba száguldó nyilak fellegét. Az utolsó pillanatban mozdult el előttük, mielőtt rázúdultak volna arra a helyre ahol még az előbb volt.

Jó százlábnyival arrébb jelent meg a levegőben. Még mindig zuhant. Nem próbálkozott meg azzal, hogy lelassítsa az esését. Amikor belevágódott a talajba, egyszerűen megnövelte a teste erejét, hogy ellenálljon a becsapódásnak. A talaj hatalmasat csattant. Körülötte por szállt a magasba.

A vihar most már sokkal elkeseredettebben tombolt, mint korábban. Valahol a messzi délen járhattak. Mindent elborított a bozót és a fák oldalát benőtték az összegabalyodó indák. Ezen a helyen tépettnek és viharvertnek tűnt a talaj. Folyamatosan csapkodott a villám. Olyan sűrűn ragyogott fel a vakító fény, hogy két villámcsapás között még háromig sem tudott volna elszámolni.

Egyetlen csepp eső sem esett, ám a táj valósággal elporladt. Egyik pillanatról a másikra egész hegyek váltak semmivé. Perrin éppen továbbugrott az egyikről, amikor az gigászi porhalommá változott A szél lecsapott a földre és a homokra, és szétszórta az égen.

Az ellenfele nyomában a szakállas fiatalember keresztülvágtatott a hulladékkal teli égbolton. Továbbra is a Mészárost kereste. Az talán visszamozdult Shayol Ghulba? De nem! Két újabb nyílvessző süvített keresztül az égen. Célba vették Perrint. Ellenfele igen jó munkát végzett, a lövései nem is törődtek az őrjöngő széllel.

Perrin félreütötte a nyílvesszőket, és a Mészáros után vetette magát. Észrevette, ahogy egy szikla tetején áll. Mindkét oldalán porrá foszlott, és elkeveredett a levegővel a kőzet.

Üldözője a kalapácsát meglendítve ért földet. A Mészáros természetesen azonnal elmozdult. Az egykori kovácslegény csapása telibe találta a sziklát. Mintha az ég zengett volna. Vicsorogni kezdett. Az a gazember túl gyors!

Persze Perrin is gyors volt. Előbb vagy utóbb az egyikőjük hibázni fog. Egyetlen hiba is elég lesz.

Megpillantotta a továbbszáguldó ellenfelét. A nyomába eredt. Amikor elrúgta magát a következő szikla csúcsáról, odalent szétporladtak a kövek. A szél elsodorta a finom port. Kezdett elgyengülni a Minta. Ezenfelül pedig Perrin akarata sokkal erősebb volt most, hogy a testi valójában jött át ide. Már nem kellett amiatt aggódnia, hogy esetleg túl erősen jön át egy álomba, ahol elveszítheti magát. Ennél erősebben már nem is lehetett volna belépni ide.

Így aztán futás közben valósággal megrázta maga körül a tájat. A következő hatalmas ugrásával kikerült a tenger partjára. Sokkal messzebbre, délre jutottak, mint ahogy azt gondolta volna. Már Illianban jártak? Vagy Tearben?

A Mészáros megállt a vízparton. Hullámok korbácsolták a sziklát. A homokot, már ha volt itt egyáltalán homok, rég elfújta a szél. A világ mintha visszatért volna egy ősi állapotba. Eltűnt a fű, elsodródott a termőföld, és csupán a kő, meg a csapkodó hullámok maradtak a helyükön.

Perrin az ellenfele mellett ért földet. A menekülő most már nem futott tovább. Mind a ketten készen álltak a harcra. Arra, hogy a kalapács összemérje az erejét a karddal. Fém csengett a fémen.

Perrin kis híján eltalálta az ellenfelét. A kalapács súrolta a Mészáros ruháját. Káromkodást hallott, és a következő pillanatban a férfi már meg is perdült, és meglendítette a kezében tartott súlyos bárdot. Perrin összepontosított, és megkeményítette a bőrét.

A bárd nem ontott vért. Perrin gondosan felkészült a lecsapó fegyverre. Ugyanakkor egészen elképesztő erejű ütés sújtott le az oldalára. A jókora csapás egyszerűen kihajította víztükör fölé. Ellenfele a következő pillanatban már ott is volt fölötte. Bárddal a kezében zuhant az ifjú irányába. Perrin a kalapácsával kivédte az ütést, ám annak az ereje továbbröpítette a mélybe, az óceán felé.

Parancsára a vizek arrébb húzódtak. A kavargó, bugyborékoló hullámok úgy húzódtak oldalra, mintha elsöprő erejű szél csapott volna le rájuk. A zuhanó ifjú megfordult, így talppal vágódott be a tengeröböl még mindig nedves, sziklás talajába. Minden oldalról a tengervíz fala vette körbe. Egy széles, kör alakú, harminc láb mélységű üreg alján állt.

A Mészáros is bevágódott a közelében. Hangosan zihált a megerőltető összecsapásuk miatt. Ez jó jel volt. Perrin kimerültségéről csupán az izmai égető sajgása tanúskodott.

– Örülök, hogy ott voltál – szólalt meg a férfi, és a vállára fektette a kardját, miközben a pajzsa eltűnt. – Erősen reménykedtem abban, hogy közbelépsz, ha megpróbálom megölni a Sárkányt.

– Mi vagy te valójában, Luc? – kérdezte Perrin, majd feszülten figyelve arrébb mozdult. Úgy állt, hogy szemmel tarthassa ellenfelét. A tenger fala a háta mögött emelkedett. – Mi is vagy te?

A férfi lassan elindult oldalra. Beszélni kezdett – Perrin jól tudta –, hogy elkábítsa a zsákmányát.

– Tudod, én láttam ám őt – jelentette ki halkan. – A Sötét Urat, vagyis az Árnyékok Nagyurát, ahogyan néhányan hívják. Mind a két elnevezés durván, sőt igazából sértően alábecsüli az erejét.

– Tényleg azt hiszed, hogy meg fog jutalmazni? – hördült fel az ifjú. – Tényleg nem jöttél még rá arra, hogy téged is ugyanúgy félredob, mint olyan sok mást, miután megtetted azt, amit akar tőled?

Ellenfele felkacagott.

– Talán félredobta a Kitaszítottakat, amikor csődöt mondtak, és odazárták mellé őket a Furatba? Valamennyiükkel végezhetett volna, hogy a lelküket megtartva az idők végezetéig kínozhassa őket. Talán ezt tette?

Perrin nem válaszolt.

– A Sötét Úr nem dobja el a használható szerszámokat – folytatta a Mészáros. – Ha csalódást okozol neki, akkor talán megbüntet, de soha semmit nem dob el. Olyan, mint egy jó háziasszony. Az összegabalyodott cérnát és a repedt teáskannát is elrejti a szekrénye legaljára, hogy ott várják ki a megfelelő pillanatot, amikor majd újra felhasználják őket. Szóval nincs igazad, Aybara. Egy egyszerű ember talán elpusztíthatná a sikert kivívó szerszámát, mégpedig azért, mert attól tart, hogy ez az eszköz esetleg majd őt is fenyegetheti. A Sötét Úr azonban nem ilyen. Ő igenis meg fog jutalmazni.

Az ifjú már nyitotta volna a száját, hogy válaszoljon, de ellenfele abban a pillanatban odamozdult elé, hogy lecsapjon. Azt hitte, hogy sikerült elterelnie a figyelmét. Perrin szétfoszlott, és a Mészáráros csapása csupán a levegőbe mart. Megpördült, és a kardja belehasított a semmibe. Perrin azonban éppenséggel a másik oldalra mozdult át. A lába előtt parányi, soklábú tengeri teremtmények vonaglottak. Megzavarta őket, hogy hirtelen eltűnt fölülük a víz. Az árnyékos vízfalban valamilyen hatalmas, sötét alak úszott az ellenfele háta mögött.

– Sosem válaszoltad meg a kérdéseimet! – mennydörögte Perrin. – Mi vagy te valójában?

– Bátor vagyok – felelte a férfi, és megindult előre. – Meguntam már, hogy állandóan rettegjek. Ez az élet a ragadozókról és a zsákmányról szól. A ragadozók gyakran eledelül szolgálnak valamilyen másik lény számára. Csupán úgy lehet életben maradni, ha elindulunk felfelé ezen a láncon. Megmaradsz, ha te vagy a vadász.

– Ezért ölöd a farkasokat?

A férfi arcán fenyegető mosoly jelent meg. Éppen csak, hogy ki lehetett venni az árnyékok miatt. A magasban komor viharfelhők tornyosultak. A két ellenfelet idelent magas vízfal vette körbe. A tenger fenekén félhomály uralkodott. Persze a farkasálom különös ragyogása még ide is lehatolt. Igaz, csak tompán, megszürkülve.

– A farkas és az ember a világ két legjobb vadásza – válaszolta halkan a Mészáros. – Ha megölöd őket, azzal föléjük kerekedhetsz. Nem mindegyikünknek volt része abban a kiváltságban, hogy egy barátságos otthonban, a meleg kályha mellett, boldogon gügyögő testvérek között nőjön fel.

Mind a ketten lassan oldalra mozogtak. Körülöttük összeolvadlak az árnyékok. A villámcsapások fénye keresztülragyogott a vizeken.

– Ha tudnád milyen volt az életem – folytatta a férfi –, akkor vonyítanál. Ha látnád azt a reménytelenséget, a szenvedést... Én viszont hamarosan ráleltem az utamra. Az erőmre. Ezen a helyem én vagyok a király.

Olyan gyorsan vetette magát előre, hogy az alakja csupán elmosódott foltnak látszott. Perrin hátralendítette a karját, hogy lecsapjon a kalapáccsal, de az ellenfele nem rántott kardot. Nekizúdult a fiatalembernek, és mind a ketten átszakították a hátuk mögötti vízfalat. A tenger kavarogni és bugyborékolni kezdett körülöttük.

Sötét. Perrin világosságot gyújtott. Valahogy rávette odalent a sziklákat, hogy ragyogjanak. A Mészáros megragadta a köpenyét, és a másik kezével már döfött is. A sötét vízben buborékok követték a kardja mozgását, amelyik pontosan olyan gyorsan csapott le, mint odafent a levegőn. Perrin felüvöltött. A szájából buborékok törtek elő. Megpróbálta elhárítani a döfést, de a karja bénító lassúsággal mozgott.

Abban a dermedt pillanatban Perrin megpróbálta elképzelni, hogy a víz nem jelent akadályt. Az elméje azonban elvetette ezt a gondolatot. A víz igenis akadály. Nem kívánhat természetellenes dolgokat.

Az ellenfele kardja már csak egy hajszálnyira járt a húsától. Az ifjú kétségbeesetten jéggé fagyasztotta kettőjük körül a vizet. A vakmerő gondolat majdnem összezúzta, ám sikerült egyetlen értékes pillanatra megdermesztenie az ellenségét. Perrin megpróbált tájékozódni. Eltüntette a köpenyét, hogy ne keljen magával cipelnie az ellenfelét, és elmozdult.

Egy meredek, a tenger felé hanyatló hegyoldal tövében, a sziklás tengerparton bukkant elő. A víz félig már elmarta a sziklatömböt. Térdre zuhant. Hörögve kapkodott levegő után. Víz ömlött a szakállából. Valósággal eltompult az elméje. Csak a legnagyobb nehézség árán tudta elképzelni, hogy újra száraz.

Mi történhetett? – gondolta remegve. Körülötte zabolátlanul tombolt a vihar. Leszakadt a fákról a kéreg is. Az ágaikat már rég elvesztették. Annyira... fáradt volt. Kimerült. Mikor aludt utoljára? A valódi világban már hetek teltek el, ám ideát csak nem múlhatott el annyi idő. Hiszen...

A tenger valósággal forrni kezdett. Perrin megfordult. Nagy nehezen felemelte a kalapácsát, hogy szembeszálljon az ellenfelével.

A víz továbbra is nyugtalanul mozgott, de semmi sem emelkedett ki belőle. Hirtelen a háta mögött kettéhasadt a hegyoldal. Perrin érezte, hogy valami súlyos csapást mért a vállára. Mintha megütötték volna. Újra térdre zuhant. Hátrafordulva meglátta, hogy a kettévált hegy túlsó oldalán a Mészáros újabb nyílvesszőt illeszt a húrra.

Perrin elmozdult. Kétségbeesett döntése után a fájdalom némiképpen megkésve mart az oldalába, mielőtt elöntötte volna az egész testét.

– Én csak arról beszélek, hogy már javában tart a küzdelem, mi pedig nem vagyunk ott – magyarázta Mandevwin.

– Valahol mindig csatáznak az emberek – válaszolta Vanin, és nekitámasztotta a hátát az egyik Tar Valon-i raktárépület falának. Faile csupán fél füllel figyelt rájuk. – Éppen elég csatában volt már részünk. Én viszont éppenséggel azt mondom, nagyon is örülök annak, hogy ezt az egyet kihagyhatjuk.

– Emberek halnak meg! – válaszolta rosszallóan Mandevwin. – Nem csupán valamilyen hétköznapi háborúról beszélünk, Vanin, hanem Tarmon Gai'donról, magáról!

– Ami persze azt jelenti, hogy senki sem fizet meg minket – figyelmeztette a társa. Mandevwin most már komolyan felháborodott.

– Fizetni... azért, hogy az Utolsó Csatában harcolj? Te gazfickó! Hiszen most az élet megmaradása miatt dúl a harc!

Faile elmosolyodott, miközben az ellátó karaván készletlistáját ellenőrizte. A két Vörös az ajtó mellett ácsorgott, miközben a zubbonyukon Tar Valon lángját viselő szolgák mindent felpakoltak Faile szekereire. A hátuk mögött a Fehér Torony magasodott a város fölé.

Kezdetben még ingerülten hallgatta a fecsegésüket, de Vanin pontosan úgy ugratta a társát, mint ahogy annak idején Gilbeil az apja egyik szállásmestere is tréfálkozott a cimboráival odahaza, Saldaeában.

– Na de, Mandevwin! – méltatlankodott a gazfickó. – Hát beszélhet így egy igazi zsoldos? Mit szólna hozzá Mat uraság?

– Mat nagyúr is harcolni fog! – vágta rá Mandevwin.

– De csak ha muszáj lesz! – figyelmeztette Vanin. – Minket viszont senki sem kényszerít. Nézd csak, itt vannak ezek a készletek! Ezek is nagyon fontosak ám! Valakinek pedig vigyáznia kell rájuk. Vagy talán nem? Ez a mi dolgunk!

– Akkor sem tudom felfogni, hogy miért éppen minket bíztak meg ezzel a feladattal. Nekem inkább Talmanesnek kellene segítenem, a Bandát irányítani, nektek meg Mat nagyúrra kellene vigyáznotok...

Faile szinte hallotta a mondat ki nem mondott végét. Azt a pár szót, ami folyamatosan ott járt mindegyikőjük fejében. Nektek meg Mat nagyúrra kellene vigyáznotok, nehogy bántsák azok a seanchanok.

A katonák egyetlen szó nélkül elfogadták, hogy Matnek nyoma veszett, utána pedig a seanchanok között bukkant elő. Úgy tűnt, hogy pontosan ezt a fajta viselkedést várták el Matrim Cauthon „nagyúrtól”. Faile mellé beosztották a Banda ötven legmerészebb tagját. Köztük volt Mandevwin kapitány, Sandip hadnagy, és számos olyan nagy Vörös is, akiket maga Talmanes ajánlott. Egyikőjük sem tudhatta, hogy a küldetésük valódi célja nem más, mint hogy Valere Kürtjére vigyázzanak.

Faile legszívesebben tízszer ennyi katonát hozott volna, ha rajta áll a dolog. Csak hát már az ötven harcos is elég gyanús lehetett. Hiszen a Banda legelszántabb tagjait adták mellé. Néhányat parancsnoki tisztségből mentettek fel. Éppen elegen lesznek így is.

Amúgy sem megyünk túl messzire – gondolta a nő, és megnézte a vastag könyv következő oldalát. El kellett hitetnie mindenkivel, hogy komolyan érdekelték ezek a készletek. Mégis mi miatt aggódom ennyire?

A Kürtöt csupán Merrilor mezejére kellett átvinnie, hiszen Cauthon végre felbukkant. Ugyanezekkel az őrökkel már háromszor is sikeresen szállított ellátmányt a seregeknek különböző helyekről, így a mostani megbízatása a legkisebb mértékben sem lehet gyanús.

Nagyon is megfontoltan választotta ki, hogy a Banda lesz a kísérője. A legtöbben azt gondolták róluk, hogy egyszerű zsoldosok. Úgy tűnt, hogy ez az egység az egész hadsereg legkevésbé fontos – és legkevésbé megbízható – egysége. Faile azonban rájött, hogy bármennyit is panaszkodott Mat miatt – lehet ugyan, hogy nem ismerte túl jól azt a fiatalembert, ám Perrin nagyon is sokszor dicsérte –, a Banda vezére kivívta beosztottjai hűségét. Azok a férfiak, akik Cauthon seregében szolgáltak, pontosan olyanok voltak, mint a vezetőjük. Igyekeztek kibújni a kötelességük alól, és hasznos dolgok elvégzése helyett inkább kockáztak és ittak. Ha viszont elszabadult a pokol, akkor a küzdelem során mindegyik felért tíz harcossal.

Merrilorban Cauthonnak minden oka meglesz arra, hogy benézzen Mandevwinhez, és az embereihez. Akkor pedig Faile odaadhatja neki a Kürtöt. Természetesen azért elhozta magával a Cha Faile-t is testőrnek. Azt akarta, hogy legalább néhány olyan ember is legyen körülötte, akikben megbízhatott. Kicsit arrébb Laras, a Tar Valon-i konyhák szigorú úrnője lépett ki az egyik raktárból. Éppen az ujjával fenyegetett meg néhány cselédlányt. Odasietett Faile-hoz. Mögötte egy hórihorgas, bicegős siheder igyekezett. Egy jókora, ütött-kopott ládát tartott a karjában.

– Ez pedig a tied, hölgyem! – mutatott Laras a ládára. – Az amyrlin maga döntött úgy az utolsó pillanatban, hogy még ezt is vigyétek el magatokkal. Az egyik barátjának szánta. Valamelyik gyerekkori ismerősének.

– Matrim Cauthon dohánya – felelte Faile vigyorogva. – Amikor az a széltoló megtudta, hogy az amyrlin raktárában maradt még egy kevés folyóközi dohánylevél, minden követ megmozgatott azért, hogy rátegye a mancsát.

– Még ilyenkor is csak a dohány jár az eszében! – méltatlankodott Laras, és megtörölte a kezét a kötényében. – Emlékszem arra a legényre. Annak idején ismertem ám én is egy-két hozzá hasonló sihedert. Állandóan ott ólálkodtak a konyhában, mintha csontra váró kóbor kutyák. Valaki igazán fülön csíphetné, hogy hasznos munkára bírja.

– Már azon vagyunk – biccentett Faile, miközben Laras szolgája felrakta a ládát a karaván vezetőjének szekerére. Összerezzent, amikor az ügyetlen fickó valósággal odacsapta a dobozra majd megtörölte a kezét.

Laras biccentett, és elindult visszafelé a raktárba. Faile megérintette a ládát. A filozófusok szerint a Mintának nincs humorérzéke. A Minta, akárcsak a Kerék egyszerűen létezett. Semmivel sem törődtek, és nem foglaltak állást. Az ifjú nő azonban mégsem tudott megszabadulni attól a gondolattól, hogy ebben a pillanatban a Teremtő valahonnan vigyorogva nézett le rá. Siheder lány korában, beképzelt, ábrándokkal teli fejjel, éppenséggel azért szökött el otthonról, hogy hatalmas kalandokat átélve megtalálja a Kürtöt. Annyira gyerekesen gondolkodott.

Az élet azóta rég kiverte a fejéből ezeket az ábrándokat. Jó párszor fel kellett tápászkodni a puszta földről. Benőtt a feje lágya, és már jó ideje odafigyelt az igazán lényeges dolgokra is. Most pedig... most pedig a Minta könnyed nemtörődömséggel egyszerűen csak az ölébe pottyantotta Valere Kürtjét.

Elvette a kezét, és komoly erőfeszítés árán, nem nyitotta ki a ládát. A kulcs már ott volt nála. Külön adták oda neki. Később majd ellenőrizni fogja, hogy a Kürt tényleg ott van-e a dobozban. De nem most! Csak később, ha már egyedül lesz, és többé-kevésbé biztos lehet abban, hogy biztonságos a helyzet.

Bemászott a szekérbe, és felrakta a lábát a ládára.

– Akkor sem tetszik a dolog – folytatta Mandevwin a raktár mellett.

– Neked aztán semmi sem tetszik – ellenkezett Vanin. – Értsd már meg, hogy mennyire fontos, amit csinálunk! A katonáknak enniük kell!

– Ez igaz – bólintott Mandevwin.

– De még mennyire, hogy az! – rikkantotta egy új hang. Harnan, egy másik Vörös csatlakozott hozzájuk. Faile figyelmét nem kerülte el, hogy a három széltoló egyike sem akart segíteni a szekereket megpakoló szolgáknak. – Az evés csodálatos dolog! Márpedig ha valaki szakértőnek nevezheti magát ezen a területen, akkor az te vagy, Vanin!

Harnan egy zömök, keménykötésű fickó volt. Széles arcára sólymot tetováltak. Talmanes lelkesedett ezért a harcosért. Azt mondta, hogy a veterán a „hatemeletes mészárlás” és Hátránd túlélői közé tartozott, bármi legyen is ez a két dolog.

– Szavaiddal sebet ütöttél rajtam, Harnan! – hallatszott hátulról Vanin hangja. – Mélységes sebet.

– Ebben azért kételkedem – nevetett a cimborája. – Ahhoz, hogy valaki mélységes sebet ejthessen rajtad, ahhoz először át kellene döfnie a vastag hájréteget. Nem vagyok biztos abban, hogy a trallokok között is akadna eléggé hosszú kard!

Mandevwin is nevetni kezdett. A három léhűtő arrébb sétált. Faile ellenőrizte a készletlista utolsó pár oldalát, majd lekászálódott a szekérről. Megkereste Setalle Anant. Ez a nő az elmúlt időben a helyetteseként szolgált. Amikor azonban kilépett a szekérből, észrevette, hogy csupán két férfi távozott. A harmadik, a testes Vanin még mindig ott téblábolt. Faile megnézte magának a fickót.

Vanin azonnal elindult a többi katona után. Talán a karaván vezetőjét tartotta szemmel?

– Faile! Faile! Aravine azt mondja, hogy átnézte helyetted a menetleveleket. Indulhatunk, Faile!

Olver fülig érő szájjal mászott fel a bakra. Ragaszkodott ahhoz, hogy elkísérje a karavánt, és a Banda tagjai meggyőzték az ifjú nőt arról, hogy megengedje neki. Még Setalle is úgy vélte, hogy bölcs dolog volna magukkal hozni a kis legényt. Úgy tűnt, mindenkit erősen aggasztott annak a lehetősége, hogy Olver valahogy eljut a harcolók közé, ha nem tartják szüntelenül szemmel. Faile végül vonakodva beleegyezett abba, hogy ő legyen az egyik hírvivőjük.

– Akkor minden rendben – bólintott, és visszamászott a szekérbe. – Azt hiszem, hogy indulhatunk is.

A kocsik lassan, nehézkesen mozgásba lendültek. Miközben kiértek a városból, az ifjú nő minden önuralmára szükség volt ahhoz, hogy ne bámulja a ládát.

Megpróbált valami másra gondolni, mert szerette volna elterelni a figyelmét. Ez nem bizonyult túlságosan jó ötletnek, mert egy másik súlyos gond jutott az eszébe. Perrin. Csupán rövid időre láthatta, amikor készleteket szállított Andorba. A férje bizonytalanul utalt arra, hogy valamilyen más beosztást kaphat, ám vonakodott elmondani, hogy hová is készült.

Mostanra pedig köddé vált. Megtette maga helyett helytartónak Tamot, majd egy Kapun keresztül átment Shayol Ghulba. Ott egész egyszerűen eltűnt. Érdeklődött azoknál, akik ott voltak vele, de senki sem látta a férjét azóta, hogy beszélt Randel.

Ugye nem lesz semmi baja? Biztosan nem lesz! Egy katona leányaként és egy harcos feleségeként tudta, hogy nem szabad túlzottan aggódnia. Csak hát egy kicsi félsz mindenkiben ott lapult. Éppenséggel Perrin javasolta, hogy a feleségére bízzák a Kürtöt.

Mélázva azon tűnődött, hogy a férje azért választotta ezt a megoldást, mert távol akarta tartani a harcmezőtől? Igazából nem bánta volna nagyon, ha ez a helyzet. Persze ezt sosem kötötte volna férjura orrára. Sőt, ami azt illeti, ha majd túljutnak mindezen, akkor úgy tesz, mintha mélységesen megsértődött volna. Kíváncsian várta, Perrin hogyan reagál. Hiszen tudnia kell, hogy a felesége nem kényeztetésre és nyugalomra vágyik. Még akkor is, ha a születésekor kapott valódi neve ennek éppenséggel az ellenkezőjére utalt.

A karaván legelején haladó szekerét felvezette a Jualdhe-hídra. Félúton járhattak kifelé Tar Valonból, amikor az építmény remegni kezdett. A lovak nyugtalanná váltak. Ingerülten topogtak, és a fejüket rángatták, miközben kocsisuk lassított, és hátranézett a válla fölött. A nagyváros házai is ingadozni kezdtek. Ebből nyilvánvalóvá vált, hogy nem csupán a híd remegett, hanem földrengés zúdult a környékre.

Most már valamennyi ló nyeríteni és ingerülten toporogni kezdett. A remegő szekerek hangosan csörömpöltek.

– Le kell mennünk a hídról, Faile úrnő! – kiáltotta Olver.

– Ez a híd túl hosszú ahhoz, hogy átérjünk a túlsó végére, mielőtt ez véget érne – felelte a nő nyugodtan. Saldaeában már számos alkalommal élt át földrengéseket. – Sokkal könnyebben megsérülhetnénk, ha megpróbálunk végigvágtatni, amíg rángatózik az egész. Ezt a hidat az ogierek építették. Valószínűleg nagyobb biztonságban vagyunk itt, mint kint a parton.

És valóban, a földrengés úgy múlt el, hogy a híd egyetlen köve sem lazult ki. Faile ismét rákényszeríttette az akaratát a lovakra és elindultak előre. A Fényhez fohászkodott azért, hogy a város is átvészelje a földrengést. Talán nem voltak túl nagyok az okozott károk. Nem tudta, hogy ezen a környéken milyen gyakran rengett a föld. Viszonylag közel voltak a Sárkánybérchez, ezért valószínűnek tűnt, hogy ha más nem is, de időnként moraj hallatszik a mélységből.

Mindezek ellenére a földrengés igenis aggodalommal töltötte el. Az emberek arról beszéltek, hogy maga a föld is elbizonytalanodott. A mélységből ugyanúgy felhallatszott a morajlás, mint ahogy az égboltot darabokra hasította a villámlás és a mennydörgés. Több alkalommal is hallott arról, hogy a sziklákban szénfekete pókhálóra emlékeztető repedések jelentek meg. Úgy tűnt, mintha ezek a végtelenségbe nyúltak volna.

Miután a teljes karaván kiért a nagyvárosból, Faile beállt az aes sedaiok Utazótere előtt várakozó zsoldos csapatok mellé. Nem engedhette meg magának, hogy különleges bánásmódot kérjen.

Kerülnie kellett a feltűnést. Így aztán bármennyire is idegtépő volt a várakozás, felkészült az ücsörgésre.

Ebben a sorban az ő karavánja volt az utolsó. Aznap már nem kel át más ezen a Kapun. Kicsit később Aravine jött oda az első szekérhez. Olver arrébb mászott, hogy helyet csináljon neki. asszony megveregette a gyerek fejét. Nagyon sok nő viselkedett így Olver közelében. A kölyök többnyire egészen ártatlan apróságnak tűnt. Faile azonban nem volt teljesen biztos ebben. Összevonj szemöldökkel figyelte, ahogy Olver odabújt Aravine oldalához. Úgy tűnt, hogy Mat túlságosan is nagy hatással volt erre a gyerekre.

– Elégedett vagyok ezzel a szállítmánnyal, asszonyom – szólalt meg Aravine. – Ennyi vászon elég lesz, hogy tetőt emeljünk a hadsereg nagy része fölé. Jó kis sátrak lesznek belőle. Viszont még mindig nagy szükségünk volna bőrre. Tudjuk, hogy Elayne királynő erőltetett menetben vonultatta az embereit. Egyre többen kérnek új bakancsot.

Faile oda sem figyelve biccentett. A megnyíló Kapun át jól látta Merrilor mezejét. A túloldalon még mindig gyülekeztek a seregek. Az elmúlt néhány nap folyamán a sebeiket nyaldosó visszavonulók lassan megérkeztek az új táborhelyre. A három harcvonalon három megrendítő, ám különböző mértékű vereséget mértek a Fény erőire. A sharaiak érkezése súlyos csapás volt. Akárcsak a nagy kapitányok árulása. Közéjük tartozott Faile apja is. A Fény seregei elveszítették az embereik jó egyharmadát.

Miközben Merrilor mezején a parancsnokok megvitatták a tennivalót, a katonáik megpróbálták rendbe hozni a felszereléseiket és a fegyverzetüket. Felkészültek az eljövendő napokra. Az utolsó helytállásra.

– ...ezenfelül pedig hús is kell – folytatta a markotányosnő. – Javasolnunk kéne, hogy a következő néhány nap során a Kapuk segítségével küldjenek ki vadászrajokat. Meglátjuk, hogy mi lesz a zsákmány.

Faile bólintott. Nagyon is sokra értékelte Aravine megnyugtató segítségét. Bár továbbra is elolvasta a beszámolókat és beszélt a szállásmesterekkel, az idősebb nő pontossága és odafigyelése lényegesen megkönnyítette a munkáját. Aravine olyan volt, mint a derék őrmester, aki gondoskodott arról, hogy az emberei a lehető legjobb állapotban legyenek a szemle előtt.

– Aravine – szólalt meg Faile. – Nem használtad ki a Kapukat, hogy elmenj Amadíciába és megnézd, hogy mi van a családoddal.

– Ott már nem vár rám semmi sem, úrnőm.

Aravine makacsul továbbra sem volt hajlandó beismerni, hogy nemesasszony volt, mielőtt elfogták volna a shaidók. Persze már az is jónak tűnt, hogy nem viselkedett úgy, mint néhány másik egykori gai'shain. Ők alázatosak és engedelmesek maradtak. Ha Aravine úgy döntött, hogy maga mögött hagyja a múltját, akkor Faile-nak ez ellen semmi kifogása sem lehetett. Ez volt a legkevesebb, amit megtehetett ezért az asszonyért. Hiszen tartozott neki.

Miközben beszélgettek, Olver lemászott a bakról, hogy beszélgessen kicsit a Vörös „bácsikáival”. Faile oldalra pillantva meglátta, hogy Vanin elléptet a szekér mellett a Banda két másik felderitőjével. Jókedvűen szórakoztatta a társait.

Félreértelmezed, amit láttál – figyelmeztette Faile önmagát. – Ez a fickó egyáltalán nem viselkedik gyanúsan. Csupán a kürt miatt vagy ennyire ideges. Ennek ellenére, amikor Harnan odajött és megkérdezte, hogy nincs-e szüksége valamire – nem múlt el fél óra, hogy a Banda valamelyik tagja ne bukkant volna fel ezzel a kérdéssel – csak rákérdezett, hogy milyen alak is ez a Vanin.

– Vanin? – nézett rá Harnan a nyeregből. – Derék cimbora. Időnként persze annyit beszél, hogy leesik az ember füle, mégis azt mondom, hölgyem, hogy emiatt ne aggódjon. Ő a legjobb felderítőnk.

– El sem tudom képzelni, ez hogyan lehetséges – ellenkezett a nő. – Úgy értem, mégis hogyan tudna gyorsan vagy csendben mozogni? Hiszen igencsak testes, nem?

– Higgye el az úrnő, ez a fickó mindenkit meglephetne – nevetett Harnan. – Néha én is szeretnék jól behúzni egyet neki, azt viszont nem tagadom, hogy nagyszerű felderítő.

– Követett már el bármilyen fegyelmi vétséget? – kérdezte Faile gondosan megválogatva a szavait. – Verekedésre gondolok, vagy arra, hogy elemelt dolgokat a többiek sátrából.

– Vanin? – nevetett Harnan. – Kölcsönveszi a kulacsomat, ha nem figyelek oda rá, aztán amikor visszaadja, alig van benne konyak. Ha nagyon őszinte akarok lenni, akkor azért tudom, hogy a múltban nem riadt vissza a tolvajlástól, arról viszont egyszer sem hallottam, hogy verekedésbe keveredett volna. Nagyon is derék legény. Asszonyomnak nem kell aggódnia miatta.

A múltban nem riadt vissza a tolvajlástól? Úgy tűnt azonban, hogy Harnan nem kíván túlságosan belemenni a részletekbe.

– Köszönöm – mondta a nő, de továbbra is aggódott.

A harcos tisztelgésképpen a fejéhez emelte a kezét, majd elügetett. További három órának kellett eltelnie, mire egy aes sedai odaért hozzájuk. Berisha alaposan megnézte magának a karavánt. Az erős arcvonású, karcsú figura volt az utolsó aes sedai ezen a helyen, mivel a többiek már visszatértek Tar Valonba, A nap egészen közel járt a nyugati látóhatárhoz.

– Élelmiszert és vásznat szállító karaván – jelentette ki, miközben szemügyre vette az okmányokat. – Úti célja Merrilor mezeje. Csak a mai napon hét karavánt küldtünk át oda. Minek még egy? Úgy vélem, a caemlyni menekültek igencsak örülnének ennek a rakománynak.

– Merrilor mezején nemsokára hatalmas csatára kerül sor – válaszolta a fiatalabb nő és megpróbált figyelni arra, nehogy elragadják az indulatai. Az aes sedaiok nem szeretik, ha valaki kiabál velük. – Nem hiszem, hogy lehetséges volna túl sok készletet átvinni oda.

Berisha ingerült képet vágott.

– Márpedig én azt mondom, hogy ez már túl sok – jelentette ki. Ez a némber csak úgy sugározta magából az elégedetlenséget. Talán az bőszítette fel, hogy nem vehetett részt a harcban.

– Az amyrlin nem ért egyet veled – felelte Faile. – Kaput kérek! Már nagyon későre jár. Ha pedig annyira szeretnél elpocsékolt dolgokról beszélni, akkor miért nem gondolsz bele, mi lett volna, ha nem kell egészen idáig elkutyagolnunk a városból, hanem egyből a Fehér Torony elől küldtetek volna át minket a célba? Várakozás nélkül?

A Torony Csarnoka azt akarta, hogy egyetlen Utazótéren mozgassák a nagyobb egységeket és az ellátó karavánokat. Így ugyanis jobban ellenőrizhették, hogy ki lép Tar Valon földjére, és ki távozik onnan. Faile nem is kárhoztatta őket a biztonsági intézkedések miatt, még akkor sem, ha néha bizony bőszítőek voltak.

A hatalmi gépezet a világ minden pontján egyformán működött. Berisha végül összpontosítani kezdett és felkészült arra, hogy Kaput nyisson. Mielőtt azonban feltárulhatott volna az átjáró, a talpuk alatt remegni kezdett a talaj.

Már megint! – méltatlankodott némán Faile. Nagyon sóhajtott. Persze a nagyobb földrengést többnyire számos kisebb is követte...

A mélységből előtörő hegyes, fekete kristálykarók legalább tíz, vagy talán tizenöt láb hosszúak voltak. Az egyik felnyársalta a közelben álló Vörös lovát. Vér fröccsent, ahogy a karó könnyedén keresztüldöfte a lovast és a lovát is.

– A gonosz buborékja! – kiáltotta Harnan.

A talajból újabb kristálylándzsák törtek elő. Némelyik olyan karcsú volt, mint egy kopja, míg néhány olyan vastag, mint egy ember törzse. Faile minden erejét összeszedve megpróbálta visszanyerni az uralmat a lovai fölött. Az igavonók oldalra táncoltak és maguk után rántották a szekeret. Amikor megpróbálta megállítani őket, kis híján felborították a kocsit.

Körülötte mindenen őrjöngő őrület lett úrrá. A karók kisebb csoportokban törtek elő a talajból. Mindegyik borotvaéles volt. Az egyik szekér szilánkokra hasadt, amikor a kristálypengék belemartak az oldalába. Élelmiszer ömlött az elhalt fűbe. Néhány ló megvadult, arrébb pedig felborultak a szekerek. Már mindenütt kristálykarók látszódtak. Az egész mezőt beborították. A Tar Valon-i híd végén fekvő faluból is harsány kiabálás hallatszott.

– Nyiss Kaput! – sikoltotta Faile, és még mindig a lovaival küzdött. – Most azonnal!

Berisha hátravetette magát, amikor dárdák emelkedtek ki a földből a lába mellett. Elsápadva bámulta a félelmetes jelenséget és Faile csak ebben a pillanatban vette észre, hogy valami mintha mozgott volna az árnyékos kristályokban. Mintha füst kavargott volna bennük.

A következő karó keresztüldöfte az aes sedai lábát. A nő felsikoltott és térdre rogyott. Pontosan abban a pillanatban, amikor egy ragyogó vonal mart a levegőbe. A Fénynek legyen hála, ez a derék asszony továbbra sem engedte el a fonatot. A fénylő vonal kétségbeejtő lassúsággal elfordult maga körül, és végül feltűnt egy olyan nagy nyílás, amin keresztül akár egy szekér is átférhetett.

– Irány a Kapu! – süvöltötte Faile, ám a hangját elnyelte a zűrzavar. Bal kéz felől olyan közel törtek kristályok a magasba, hogy az arcába vágták a felkapott földet. A lovai helyből ugrottak vágtába. Faile úgy döntött, nincs értelme küzdeni ellenük, ezért inkább a Kapu felé irányította a fékevesztett állatokat. Mielőtt azonban átgördültek volna, meghúzta a kantárszárat. – Irány a Kapu! – kiáltotta oda a többieknek. A hangját megint csak elsöpörte a zaj. Szerencsére a Vörösök felfogták, hogy miről van szó. Végigvágtattak a szétzilálódott sor mellett, megragadták a zablákat és a Kapu felé irányították a szekereket. A földre zuhant kocsisok helyére mások ültek.

A szekér mellett Harnan vágtatott el. Olvert szorította magához. A nyomában száguldó Sandip mögött Setalla Anan kapaszkodott. Most már még több kristálykaró tört elő. Az egyik olyan, közel bukkant fel a karaván vezetője mellett, hogy az ifjú nő döbbenten figyelt fel valamire. Nem egyszerű füst gomolygott a kristályban. Sikító férfiak és nők alakja bontakozott ki. Mintha csak a lándzsák rabjai lettek volna.

Rémülten hátranézett. Mellette az utolsó, épségben maradt szekér is átgördült a Kapun. A mezőn nemsokára már csak kristályok maradnak. A Banda néhány lemaradt tagja megpróbálta nyeregbe segíteni a sebesülteket, ám ketten elpusztultak, amikor a kristálykarókból oldalra ágak lövelltek ki. Ideje volt indulni. Aravine sietett el mellette. Megragadta a szekér elé fogott lovak kantárát és maga után húzta őket a biztonság felé.

– Berisha! – kiáltotta Faile. Az aes sedai ott térdelt a nyílás mellett. Sápadt arcát izzadság öntötte el. Faile leugrott a bakról. Megragadta az asszony vállát, miközben Aravine áthúzta a szekeret a Kapun. – Kelj fel! – kiáltotta az aes sedainak. – Majd segítek átmenni.

Berisha feljajdult, aztán az oldalára zuhant. A kezét a gyomrára szorította. Faile döbbenten látta, hogy vér tör elő a sebesült ujjai közül. Berisha az égre meredt. A szája mozgott, de egyetlen hangot sem tudott kiadni.

– Asszonyom! – kiáltotta Mandevwin. Megállította vágtázó lovát. – Nem érdekel, hogy hová vezet a Kapu. Át kell mennünk!

– Micsoda... – elakadt a szava, mert Mandevwin megragadta a csuklóját, és felrántotta maga mellé a nyeregbe. A kristályok szinte kirobbantak mellette a talajból. A férfi megsarkantyúzta a lovát és Faile-t tartva átugratott a nyíláson. A következő pillanatban a Kapu bezáródott. Faile hangosan zihált, amikor Mandevwin leengedte a földre. A Kapu helyét bámulta.

Lassacskán kezdte felfogni, hogy mit kiabált a tiszt. Nem érdekel, hogy hová vezet... Mandevwin észrevett valamit, amit az emberei biztonsága miatt pánikba esett ifjú nő nem.

Ez a Kapu nem Merrilor mezejére vezetett.

– Hol... – suttogta, miközben odament a többiekhez. A karaván tagjai döbbenten bámulták a rémséges tájat. Pokoli hőség uralkodott, a növényeket pedig apró, sötét foltok borították. A levegőben émelyítő bűz lebegett.

A Fertőben voltak.

Aviendha hozzányúlt a vastartalékához. Mézzel kevert, ropogós zabkása pálcikákat evett. Nagyon jó volt az ízük. Rand közelében az élelmiszerkészletek már nem romlottak meg.

A vizestömlője után nyúlt, de aztán habozni kezdett. Mostanában nagyon sok vizet ivott. Csak a legritkább esetben gondolta végig, hogy milyen értékes ez a folyadék. Talán máris elfelejtette mindazt, amit akkor tanult, amikor a legutóbb visszatért a Háromszoros Földre, hogy ellátogasson Rhuideanba?

A Fényre – gondolta, és az ajkához emelte a tömlőt. – Kit érdekel? Hiszen ez az Utolsó Csata. Thakan'dar völgyében egy jókora aiel sátorban ült a földön. Mellette Melaine egy ugyanilyen süteményt rágcsált. Már nem sok hiányzott ahhoz, hogy az asszony életet adjon az ikreinek. Terebélyes hasa kidudorodott a ruhája és a kendője alatt. Ahogyan a hajadonoknak is megtiltották, hogy terhesen harcoljanak, úgy Melaine-nek sem volt szabad veszélyes dolgokat művelnie. Éppen ezért önként jelentkezett arra, hogy Mayene-ben Gyógyítson Berelain ispotályában. Ennek ellenére persze rendszeresen átjött ide, hogy ellenőrizze a küzdelem állását. A Kapukon keresztül számos gai'shain is átjutott északra. Minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy segítsenek. Vizet hordtak, vagy földet azokhoz a sáncokhoz, melyeket Ituralde parancsára emeltek, hogy valamennyire megvédjék az ellenállókat.

A közelben egy csapat hajadon is ücsörgött. Kézjelekkel beszélgettek. Aviendha elolvashatta volna az üzeneteket, de nem tette. Csak a szívét fájdította volna ezzel. Milyen jó lett volna, ha beállhat közéjük. Csak hát most már tudós asszony volt, aki feladta a régi életét. Ez persze távolról sem jelentette azt, hogy teljesen sikerült kiirtania magából az irigységet. Tisztára törölte fatálkáját és visszarakta az oldaltáskájába. Felállt és kilépett a sátorból.

Odakint hideg volt az éjszaka. Már csak egy órát kellett várniuk napkeltéig. Egy pillanatra akár úgy is érezhette volna magát, mintha a Háromszoros Földön figyelte volna az éjszakát. Felpillantott a völgy fölé tornyosuló hegyre, bármilyen sötét is volt kora hajnalban, így is jól látszott a belsejébe vezető tárna szája.

Hosszú napok teltek el azóta, hogy Rand bement oda. Előző este Ituralde tántorgott be a táborba. Arról beszélt, hogy a farkasok fogságába került. Volt ott egy ember, aki azt állította, hogy Perrin Aybara parancsára rabolta el a nagy kapitányt. Ituralde-ot őrizetbe vették, és a hadúr nem tiltakozott.

A trallokok a nap során nem támadtak a völgyre. A védőknek még mindig sikerült elállnia az útjukat a bevezető szorosban. Az Árnyék mintha csak várt volna valamire. A Fény adja, hogy ne újra myrddraalok lendüljenek támadásba. Az előző akciójuk kis híján szétzúzta a védők ellenállását. Aviendha maga köré gyűjtötte a fókuszálókat, amikor felbukkantak a szemnélküliek, hogy legyilkolják a szoros bejáratát védelmező embereket. A fekete ruhás alakok hamar felismerték, nem volt bölcs dolog ilyen nagy számban felbukkanniuk és sietve visszamenekültek társaik közé, amikor lecsaptak rájuk a fókuszálók.

Bármivel is szolgáltak rá a pihenésre, a lány nagyon hálás volt azért, hogy két támadás között élvezhették a nyugalom ritka pillanatát. Továbbra is a hegy oldalában tátongó tárnát bámulta. Rand odabent küzdött. A mélyből különös lüktetés tört elő. Rendkívül erős hullámokban fókuszáltak odalent. A külvilágban már több nap is eltelt. Vajon mi lehetett a helyzet odabent? Talán csak egyetlen nap telt el? Vagy órák? Vagy percek? A felvezető ösvényt őrző hajadonok négy órás szolgálat után visszatérve a völgybe meglepődve tapasztalták, hogy odalent közben nyolc óra telt el.

Ki kell tartanunk – gondolta Aviendha. – Küzdenünk kell. Annyi időt kell adnunk neki, amennyit csak tudunk.

Legalább annyit tudott, hogy Rand még élt. Ezt világosan érezte. Ezt, meg az ifjú fájdalmát.

Elfordult a hegytől.

Miközben ezt tette, felfigyelt valamire. A táborban egy nő fókuszált. Csak egészen halványan, de Aviendha akkor is elkomorodott. Későre járt és sehol nem tombolt küzdelem. Ebben az időpontban egyedül az Utazótéren lehetett volna fókuszálni. Az ismeretlen viszont nem abban az irányban volt.

Az ifjú nő halkan morogva elindult a táborban. Talán már megint az egyik pihenő szélkereső engedetlenkedett. Ezek a nőszemélyek a Viharok Tálja mellett váltották egymást. Folyamatosan gondoskodtak arról, hogy ne zúduljon a völgyre a pokoli vihar teljes ereje. A völgy északi falán helyezkedtek el. A tengeri nép gondosan őrizte a fókuszálóit. A fent küzdő nők Kapuk segítségével váltották egymást.

Amikor viszont nem a Tál mellett szolgáltak, akkor lent táboroztak a többiekkel együtt. Aviendha újra és újra kénytelen volt elmondani neki, hogy idelent, a völgyben nekik sem szabad csak úgy fókuszálniuk. Nagyobb önfegyelemre lehetett volna számítani ezektől a némberektől, hiszen hosszú éveken át rejtegették az aes sedaiok elől a képességeiket! Ha viszont most megint elkap egyet közülük, aki a teáját melegítette fel az Egyetlen Hatalom segítségével, akkor nyakon csípi és elküldi egy kis fegyelmezésre Sorileához. Hát nem arról volt szó, hogy a táborban fegyelem van?

A következő pillanatban mozdulatlanná dermedt. Nem a szélkeresők parányi táborrészében fókuszáltak. A sátrak apró gyűrűjében nyugalom honolt.

Talán beszivárgókra bukkant? Egy Rémúr vagy Kitaszított bizonyára úgy véli, hogy senki sem figyel fel, ha itt, vagy ott valaki egészen halványan fókuszál, hiszen a táborban rengeteg aes sedai, szélkereső és tudós asszony is volt. Aviendha azonnal lekuporodott egy közeli sátor mellé. Elkerülte a karóra tűzött lámpás fényét. A halvány fókuszálást abból az irányból érzékelte. Közelebb kúszott.

Ha kiderül, hogy valaki vizet melegít, mert imád fürdeni… A kemény talajon nesztelenül kúszott a sátrak között. Közelebb érve kilépett a csizmájából és hátrahagyta. Előhúzta a tőrét a hüvelyéből. Nem ölelhette magához az Igazi Forrást, mert azzal elárulta volna magát a zsákmányának.

A tábor nem aludhatta az igazak álmát. Még azok sem tudtak rendesen aludni, akik nem voltak szolgálatban. A lándzsák, sőt még a hajadonok is kezdtek kimerülni. Sokan panaszkodtak rémálmokról.

Nesztelenül folytatta az útját. Átosont a sátrak között és elkerülte azokat, amelyekben fény világított. Ez a hely mindenkit felzaklatott. Cseppet sem lepődött meg, amikor a többiek beszámoltak a rémálmokról. Mégis hogyan lehetett volna nyugodtan aludni annak a helynek a közelében, ahol a Sötét Úr honolt?

Ésszerűen gondolkodva persze nagyon is tisztában volt azzal, hogy a Sötét Úr igazából nem is volt itt. Valójában nem. A Furat nem az ő lakóhelye volt. Az Árnyék nem volt jelen ebben a völgyben. A Sötét Úr a Mintán kívül létezett. A tömlöce mélyén. Ennek ellenére a kemény sziklákon lefeküdni olyan érzéssel járt, mintha az ember egy gyilkos mellett próbált volna aludni egy keveset. Miről álmodhatott volna, ha az ellensége késsel a kézben ott áll a feje mellett és a haját bámulja?

Itt van – gondolta, és még lassabban haladt tovább. A draghkarok támadásai és a sötétben beosonó myrddraalok merényletei miatt a tábor vezetői szétszórva helyezték el a tiszteket a sátrak között. Gondosan ügyeltek arra, hogy ne lehessen tudni, melyik sátorban alszik egy parancsnok, és melyikben az egyszerű katonák. Aviendha azonban nagyon jól tudta, hogy Darlin Sisnera sátra előtt lapult. Ituralde bukása után Darlin lett a hadszíntér hivatalos parancsnoka. Bár nem volt tábornok, de a védekezők fő erejét mégiscsak Tear serege adta. A Kő Védelmezői számítottak az ellenállás legkeményebb egységének. Parancsnokuk, Tihera nagyon is talpraesett tisztnek bizonyult. Darlin megfogadta az alárendeltje javaslatait. Tihera ugyan nem tartozott a korszak legnagyobb hadvezérei közé, de éles eszű vezetőnek bizonyult. Ituralde bukása után Tihera, Darlin és Rhuarc dolgozták át a haditerveiket...

A sötétben kevés híján elkerülte a figyelmét a Darlin sátra mellett kuporgó három alak. Csak a mozgásukra figyelt fel. Kézjelekkel beszéltek egymáshoz. Nem láthatta, hogy kicsodák. Még a ruházatuk sem volt egyértelmű. Aviendha magasra emelte a kezét, ám ekkor villám mart az éjszakába. A pillanatnyi világosság elég volt ahhoz, hogy jobban megnézhesse magának az egyik alakot. Kendő takarta el az arcát. Aielek.

Ők is észrevették a behatolót – gondolta, és odakúszott melléjük. Felemelte a kezét, nehogy megtámadják. Suttogva szólalt meg.

– Megéreztem, hogy valaki fókuszál a közelben. Nem hiszem hogy közénk tartozik. Mit láttatok?

Mind a három férfi a kérdező felé fordult. Bár nem igazán láthatta az arcukat, de úgy tűnt, hogy igencsak meglepődtek.

Utána pedig a lányra támadtak.

Aviendha káromkodva hátravetette magát, amikor meglendítették a lándzsáikat, és az egyik megpróbálta belevágni a kését! Aiel árnybarátok? Hogy lehetett ennyire bolond? Hiszen tudhatta volna!

Kinyúlt az Igazi Forrás után. Ha a közelben lévő rémúr igazából nő, akkor azonnal felfigyel Aviendhára, de hát ez ellen nem tehetett semmit sem. Túl kellett élnie a három férfi támadását.

Amikor azonban már majdnem megragadta az Egyetlen Hatalmat, valami az útját állta. Fal emelkedett a lány és a Forrás között. Nem látta az elszigetelés fonatait.

Az egyik férfi tehát tud fókuszálni! Aviendha ösztönösen cselekedett. Nem törődött a rémülettel, és már nem is próbálta meg elérni a Forrást. Ehelyett a legközelebbi férfira vetette magát. Szabad kezével félreütötte a gyomra felé döfő lándzsát, és nem foglalkozott a fájdalommal, amikor a fegyver hegye belemart a bordáiba. Magához rántotta az ellenfelét és keresztüldöfte a torkát. A másik ellenség káromkodni kezdett, és Aviendhát azonnal körbezárták a Levegő fonatai. Sem beszélni, sem mozogni nem tudott. A blúzából vér szivárgott. Lecsöpögött a lába mellett a földre. Az előbb megszúrt ellenség hörögve vergődött a földön, de aztán elcsitult. A másik kettő nem is próbált segítem neki. Az egyik árnybarát könnyed mozdulattal előbbre lépett. Kígyózó alakját szinte alig lehetett látni a sötétben. Odadugta az arcát a lányhoz. Intett a társának. Egészen halvány fény ragyogott fel. Alaposabban is megnézték maguknak a lányt, ő pedig foglyul ejtőit. Az ellenség vörös kendőt viselt, ám ez itt harcközben levette a sajátját. Miért, mit jelentsen ez? Aviendha egyetlen olyan aielt sem ismert, aki így viselkedett volna. Ezek talán shaidók voltak? Átálltak az Árnyék oldalára?

Az egyik néhány kézjelet intézett a másikhoz. Igen, ez bizony kézjel volt. Nem olyan, mint a hajadonoké, de valami hasonló. A másik bólintott.

Aviendha nekifeszült a láthatatlan bilincseknek. Minden erejét összeszedve lecsapott az elszigetelő pajzsra, és megpróbálta elharapni a száját befogó Levegőt. A jobb oldalon álló aiel – a magasabb, aki valószínűleg a pajzsot tartotta – felmordult. A fogoly úgy érezte, mintha tehetetlen ujjaival megpróbált volna felfeszíteni egy bezárt ajtót, ami mögött fény, meleg és erő rejtőzött. Az ajtó azonban mozdulatlan maradt. A magasabbik aiel összevont szemöldökkel nézett a lányra. Eltüntette a megidézett világosságot, és mind a hármukat újra elnyelte a sötét. A tokjából elhúzott lándzsa hangja hallatszott.

Meg egy halk lépés zaja. A vörös kendősök is meghallották és megpördültek. Aviendha a szemét meresztgette, de nem tudta felfedezni az újonnan érkezetett.

A két férfi kővé meredt.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezte egy női hang. Cadsuane. Lámpával a kézben közeledett. Aviendha egyszerűen arrébb siklott, amikor a bilincseit tartó férfi áthúzta az árnyékba. Az idős aes sedai mintha nem vette volna észre. Csupán azt a férfit látta, aki az ösvény mellett állt.

A férfi azonnal kilépett az árnyékból. Ő is leengedte a kendőjét.

– Azt hittem, hogy hallottam valamit a sátrak közül, aes sedai – magyarázta. Különös kiejtéssel beszélt. Éppen csak hogy feltűnő volt. Egy leheletnyit. Egy vízföldi sohasem figyelt volna fel rá.

Ezek nem aielek – gondolta Aviendha –, hanem valami egészen mások. Az elméje nehezen birkózott meg a gondolattal. Aielek, akik mégsem azok? Fókuszáló férfiak?

Akiket felküldtünk északra – tört rá a döbbent felismerés. Ha az aielek között olyan férfira bukkannak, aki tud fókuszálni, azt elküldték, hogy próbálja megölni a Sötét Urat. Egyedül léptek a Fertő földjére. Senki sem tudta, hogy utána mi történt velük.

Ismét nekifeszült a bilincseknek. Megpróbált valami zajt kelteni. Bármilyen zajt, hogy figyelmeztesse Cadsuane-t. Semmire sem ment vele. Gúzsba kötve lebegett a levegőben, a sötétben, és az idős asszony még csak nem is nézett errefele.

– És találtál valamit? – kérdezte a férfitól.

– Nem, aes sedai.

– Majd beszélek én azokkal az őrökkel! – csattant fel ingerülten Cadsuane. – Ébernek kell lennünk. Ha valahogy beosont egy draghkar, vagy ami még ennél is szörnyűbb volna, egy myrddraal, akkor az emberek tucatjának is az életébe kerülhet, mielőtt felfedezhetnénk!

Az idős asszony megfordult, hogy távozzon. Aviendha megpróbálta megrázni a fejét. A kétségbeesésétől könnyek szöktek a szemébe. Majdnem megmenekült!

A Cadsuane-nel beszélő vörös kendős visszalépett az árnyékba. Elindult Aviendha irányába. A következő villám fényében nagyon is jól látszott, hogy ugyanúgy vigyorog, mint a társa, aki a lány bilincseit tartotta a kezében.

A férfi előhúzta a tőrét az övéből. Felemelte a kezét és megragadta a lány nyakát. A fogoly tehetetlenül bámulta a pengét, ahogy a vörös kendős odatartotta a torka elé.

Valaki fókuszált.

A bilincs azonnal eltűnt. A lány a földre zuhant. Esés közbeni elkapta a támadója csuklóját, miközben a férfi szeme tágra nyílt. Bár Aviendha ösztönösen egyből megnyílt a Forrás előtt, a két keze közben azonnal lecsapott. Kifordította a férfi kezét. Nagyot reccsentek a csukló csontjai. Megragadta az elernyedő ujjak közül kiforduló kést, és az ellenfele szemébe nyomta, mielőtt az még feljajdulhatott volna a kíntól.

A fájdalomüvöltés csak egy pillanatig tartott. Támadója földre zuhant. Aviendha megpördült és a másikat kereste, aki eddig a gúzsba kötő fonatokat tartotta. De az holtan feküdt a földön.

A ziháló fiatal nő tántorogva elindult a közeli ösvény felé, ahol Cadsuane várta.

– Annyira egyszerű dolog megállítani valakinek a szívét – magyarázta, miközben összefonta a karját a mellén. Rosszkedvűnek látszott. – Annyira közel áll a Gyógyításhoz, ám pontosan ellenkező a hatása. Sokak szerint gonosz dolog élni e módszerrel, én azonban képtelen vagyok belátni, miért is volna szörnyűbb, mint amikor valakit egyszerűen szénné égetünk.

– Hogyan? – zihálta Aviendha. – Hogyan ismerte fel, hogy mik ezek?

– Nem vagyok én valami félig kiképzett vad – válaszolta Cadsuane. – Legszívesebben egyből lesújtottam volna rá, amikor megpillantottam, de hát biztosra kellett mennem, mielőtt léphettem volna. Amikor azonban az egyikőjük le akart szúrni azzal a késsel, már tudtam.

Aviendha kifújta, majd újra beszívta a levegőt. A szíve még mindig hevesen zakatolt.

– És persze ott volt még az a másik is – folytatta az idős asszony. – Amelyik fókuszált. Hány aiel harcos férfi tud titokban fókuszálni? Valami rendkívüli dologra bukkantam, vagy a népetek eltitkolt előlünk valamit?

– Micsoda? Nem! Nem titkoljuk. Vagyis nem titkoltuk! – magyarázkodott a lány. Nem tudta, miként alakulnak majd a dolgok, miután sikerült megtisztítani a Forrást. Az egyértelműnek tűnt, hogy többé már nem kell férfiakat küldeni északra, hogy magányosan haljanak meg, miközben a Sötét Úr ellen harcolnak.

– Egészen biztos? – kérdezte Cadsuane érzelemmentes hangon.

– Igen!

– Milyen kár! Nagyon jól jött volna nekünk egy ilyen váratlan erősítés – csóválta meg a fejét az idős asszony. – Cseppet sem lepődtem volna meg, miután értesültünk ezekről a szélkeresőkről. Szóval ezek csak amolyan közönséges árnybarátok voltak. Az egyik közülük egészen mostanáig el tudta rejteni, hogy tud fókuszálni. Mégis mire készülhettek ma éjjel?

– Ezek itt a legcsekélyebb mértékben sem közönséges árnybarátok – válaszolta a fiatalabb nő halkan, és alaposabban megvizsgálta a hullákat. Vörös kendősök. A fókuszálni tudó férfi hegyesre csiszolta a fogait, a másik kettő viszont nem. Ez vajon mit jelenthetett?

– Riasztanunk kell a tábort! – folytatta a lány. – Lehetséges, hogy ezek hárman egyszerűen csak besétáltak ide. Senki sem szólt rájuk. A legtöbb vízföldi őr nem igazán szokta megállítani az aieleket. Úgy vélik, hogy mindannyian a Car'a'carnt szolgáljuk.

Számos vízföldi képtelen lett volna megkülönböztetni egymástól az aieleket. Fafejek. Habár... Ha Aviendha igazán őszinte magához, kénytelen lett volna beismerni, hogy a megpillantott aieleket először ő is egész biztosan a szövetségeseinek gondolta volna. Mikor történt ez a változás? Alig két évvel korábban, ha rejtőzködő ismeretlen algai'd'siswaikat pillantott volna meg, azonnal megtámadta volna őket.

Még alaposabban átvizsgálta a halottak holmiját. Mindegyiknél volt kés. Meg lándzsák és íj. Semmi különös. Kutatás közbeni azonban nem tudott megszabadulni a gyanútól, hogy valami elkerülte a figyelmét.

– Egy nő fókuszált! – kapta fel hirtelen a fejét. – Egy nő használta az Egyetlen Hatalmat az előbb. Azt vettem észre, aes sedai. Ön volt az?

– Csak akkor fókuszáltam, amikor megöltem ezt az embert – felelte Cadsuane komoran.

Aviendha azonnal eltűnt az árnyékok között. Harcra készen figyelt. Mi lesz a következő felfedezése? Az Árnyék szolgálatába lépett tudós asszonyok? Cadsuane komoran figyelte, ahogy a lány átkutatta a környéket. Aviendha megkerülte Darlin sátrát. Odakint a katonák a lámpák körül gyűltek össze. Árnyékuk a vásznakon táncolt. Az ösvényeken katonák lépdeltek csendesen. A kezükben tartott fáklyák fénye elvakította a szemüket.

Nemrég hallotta, ahogy néhány teari tiszt arról beszélt, mekkora könnyebbséget jelent, hogy ezen a helyen nem kellett aggódniuk az elszunyókáló őrszemek miatt. Állandóan villámok cikáztak az égen, a közelben trallok dobok dübörögtek és időnként árnyfattyú orgyilkosok próbáltak meg beosonni a táborba... a katonák tudták, hogy éberen kell figyelniük. A jeges levegőben füst kavargott. A trallok táborok felől undorító bűz foszlányait sodorta magával a szél.

Az ifjú nő végül félbeszakította a vadászatot. Elindult vissza a kiindulási pontjára. Cadsuane néhány katonával beszélt. Már éppen odament volna hozzájuk, amikor a tekintete megállapodott egy közeli sötét folton. Az érzékei azonnal riadóztatták. Az a sötét rész ott fókuszál!

Aviendha hozzálátott, hogy elkészítse egy elszigetelő pajzs fonatait. A sötétben rejtőzködő ismeretlen azonban Tüzet és Levegőt lövellt Cadsuane felé. Az aiel nő azonnal elengedte a pajzs fonatát, és helyette lecsapott a Szellemmel. Abban a pillanatban metszette el az ellenség fonatát, amikor az útjára bocsátotta.

Káromkodást hallott, és máris Tűz özönlött az irányába. Hasra vetette magát, miközben a lángcsapás a hideg levegőben sziszegve elsüvített a feje fölött. A forróság csupán egy pillanatig tartott. Az ellenség előbukkant az árnyékok közül. Bármilyen módszert is használt fel a rejtőzködésre, a fonatai szétzilálódtak. Aviendha azt a nőt látta maga előtt, akivel korábban már harcolt. A némber arca majdnem olyan ronda volt, mint egy tralloké.

Az ismeretlen villámgyorsan besurrant néhány sátor mögé, mielőtt a háta mögött szökőkútként felrobbant volna a talaj. Ezt a fonatot nem Aviendha készítette. A következő pillanatban az ismeretlen ismét felgyűrődött, ugyanúgy, ahogy korábban. Eltűnt.

Aviendha lassan talpra állt. A sietve közeledő Cadsuane felé fordult.

– Köszönöm – mondta kelletlenül az aes sedai –, hogy elhárítottad azt a fonatot.

– Úgy vélem, hogy akkor törlesztettem – felelte Aviendha.

– Még hogy törlesztettél! Több száz évnyi tapasztalat után nem lett volna szabad hagynom, hogy meglepjen, te gyerek! Igenis bevallom, hálás vagyok a közbelépésedért – felelte az asszony savanyú arccal. – Eltűnt.

– Ezt már korábban is csinálta.

– Utazás? Nem ismerjük ezt a módszerét – töprengett rosszkedvűen az aes sedai. – Nem láttam a fonatokat. Talán egy ter'angreal? Lehet...

A hadsereg arcvonalából vörös fény tört a magasba. Támadtak a trallokok. Ugyanebben a pillanatban Aviendha megérezte, hogy a táborban számos helyen fókuszálnak. Egy, kettő, három… Megpördült és megpróbálta meghatározni a jelenség egyes helyszíneit. Öt fókuszálót számolt össze.

– Fókuszálók! – csattant fel Cadsuane. – Többtucatnyian!

– Tucatnyian? Csak ötöt érzek.

– A többségük férfi, te ostoba gyerek! – legyintett az aes sedai. – Menj, gyűjtsd össze a többieket!

Aviendha harsányan kiabálva elrohant. Később persze majd jól megmondja a véleményét Cadsuane-nek, amiért az így ugráltatja. Hát persze. Az ember lánya gyakran érezhette úgy, hogy bolondot csinált magából, ha megpróbált szemrehányást tenni az idős aes sedainak. Beérve az aielek táborrészébe, látta, amint Amys és Sorilea a vállára vette a kendőjét, és az égboltot kezdte el tanulmányozni. A közeli sátorból Flinn tántorgott elő. Kialvatlannak tűnt.

– Férfiak? – kérdezte. – Fókuszálnak? Érkezett több asha'man is?

– Nem valószínű – felelte Aviendha. – Amys, Sorilea. Szükségem van egy körre.

A két idősebb asszony a magasba vonta a szemöldökét. Lehet, hogy most már ő is az egyenrangú társuk volt és magától a Car'a'carntól kapott jogot az irányításra, ám Sorileával még így is tapintatosan kellett bánnia, ha el akarta kerülni, hogy nyakig beássák a homokba.

– Ha lennétek szívesek – tette hozzá sietve.

– Azt tesszük, amit akarsz, Aviendha – felelte Sorilea. – Megyek és szólok a többieknek. Ide küldöm őket, és akkor összekapcsolódhatsz velük. Jobban belegondolva, két kört is kialakíthatunk, ahogy azt korábban javasoltad. Az lesz a legjobb.

Olyan makacs, mint Cadsuane, pontosan olyan! – mérgelődött Aviendha. Ezek ketten türelemre taníthatnák még a fatörzseket is. Ugyanakkor Sorilea nem volt túl erős az Egyetlen Hatatom használatában. Éppen csak hogy fókuszálni tudott. Nagyon is bölcs dolog lett volna inkább a többieket használni, ahogy azt javasolta.

A matróna kiabálva odahívta a tudós asszonyokat és az aes sedaiokat. Aviendha feszült türelmetlenségtől eltelve várta az érkezésüket. Jól hallotta a völgyet megrázó robbanásokat és a sikoltozást. Lángnyelvek martak a levegőbe, és utána meg kihunytak.

– Sorilea – fordult később halkan az idősebb tudós asszonyhoz, miközben a többiek elkezdtek összekapcsolódni. – Az előbb a táborban megtámadott három aiel férfi. Most olyan harc vár ránk, amelyik során alighanem az Árnyék oldalán küzdő aielek lesznek az ellenfeleink.

Sorilea megpördült és az ifjú nő szemébe nézett.

– Hogy érted ezt?

– Azt hiszem, azok a férfiak jöttek vissza, akiket elküldtünk, hogy öljék meg a Szemégetőt – felelte Aviendha.

Az idős asszony felhördült.

– Ha ez igaz, te gyerek, akkor ez az éjszaka hatalmas toh tartozást rak mindannyiunk vállára. Tohhal tartozunk a Car'a'carn felé, de tohhal a világ felé is.

– Tudom.

– Majd szólj – folytatta Sorilea. – Megszervezek egy harmadik kört is. Talán rá tudok venni néhány szolgálaton kívüli szélkeresőt arra, hogy bekapcsolódjon.

Aviendha bólintott, majd átvette a felkínált kör irányítását. Három, Randre felesküdött aes sedai és két tudós asszony csatlakozott hozzá. Flinn-nek azt a parancsot adta, hogy ne álljon be közéjük. Azt akarta, hogy a férfi figyelje, ha más férfiak fókuszálnak. Ő fogja nekik megmutatni az ellenség helyét. Lehet, hogy összekapcsolódva a többiekkel képtelen lett volna erre.

Úgy lendültek támadásba, mint egy csapat lándzsanővér. Számos teari Védelmező mellett siettek el. A férfiak csillogó mellvértet kötöttek fel, csíkos ujjú zubbonyaikra. Az egyik csoportban megpillantotta a parancsokat osztogató Darlin királyt.

– Egy pillanat! – szólt a többiekre, és odasietett a teariekhez.

– ...az összeset! – harsogta Darlin a parancsnokai felé. – Ne engedjétek meg, hogy meggyengüljön az arcvonalunk. Nem engedhetjük meg, hogy azok a szörnyfajzatok bevonuljanak a völgyből.

Úgy tűnt, hogy álmából riasztották fel a támadók. Csupán nadrágot és fehér alsóinget viselt. Egy zilált külsejű szolga Darlin felé nyújtotta a kabátját, de a király nem törődött vele, mert máris a következő hírnök felé fordult.

Amikor észrevette Aviendhát, gyorsan intett, hogy jöjjön oda hozzá. A szolga hatalmasat sóhajtott és leengedte a kabátot.

– Már azt hittem, hogy nem is fognak támadni ma éjjel – magyarázta Darlin, és felpillantott az égre. – Illetve... hát ma reggel. A felderítők jelentései egyszerűen érthetetlenek. Úgy érzem magam, mintha belöktek volna egy megvadult csirkékkel teli ólba, hogy azután egy szál magam keresem meg azt, amelyiknek van egy fekete tolla is.

– Azok a jelentések? – kérdezte Aviendha. – Említik az Árnyék oldalán harcoló aiel férfiakat? Akik mintha fókuszálnának?!

– Akkor hát igaz?! – csattant fel a király.

– Igaz.

– A trallokok pedig minden erejüket összeszedve támadásba lendültek, hogy betörjenek a völgybe – folytatta Darlin. – Ha azok az aiel rémurak hátba támadják a csapatainkat, akkor semmi esélyünk sem marad. Próbáljátok meg elintézni őket!

– Azon vagyunk – felelte a lány. – Hívasd ide Amyst és Cadsuane-t, hogy Kapukat nyissanak. Egy dologra azonban figyelmeztetlek. Elkaptam egy, a sátrad körül ólálkodó Rémurat...

Darlin elsápadt.

– Mint Ituralde-ot. A Fényre, de hát nem nyúltak hozzám! Esküszöm. Én...

A fejéhez kapott.

– Kiben bízhatunk, ha már a saját elménkben sem lehetünk biztosak?

– A lehető legegyszerűbb módon kell táncba vinnünk a lándzsákat – felelte Aviendha. – Menj Rhuarchoz és gyűjtsd össze a vezetőidet! Együtt döntsétek el, hogyan szállunk szembe az Árnyékkal. Ne bízzátok egyetlen emberre sem a csata irányítását! Kőbe vésett tervekre van szükségünk. Utána ne engedjetek meg egyetlen változtatást sem!

– Annak beláthatatlan következményei lehetnek! – ellenkezett a király. – Ha nem vagyunk elég rugalmasak...

– Mégis mit kellene megváltoztatnunk? – kérdezte Aviendha komoran. – Kitartunk! Összeszedjük, amink csak van és tartjuk a vonalakat. Nem vonulunk vissza. Nem próbálkozunk ravasz húzásokkal. Csupán kitartunk.

Darlin bólintott.

– Szólok, hogy nyissanak Kapukat, amelyeken át hajadonok mehetnek fel a hegyoldalra. Elintézik azokat a trallokokat, akik nyilakkal zaklatják a legényeinket. Gondoskodtok az ellenséges fókuszálókról?

– Igen.

Aviendha visszasietett a társaihoz és elkezdte magába engedni az erejüket. Minél többet ragadott meg az Egyetlen Hatalomból, annál nehezebben lehetett elvágni az Igazi Forrástól. Olyan tetemes mennyiséget akart magába engedni, hogy senki se tudja elszigetelni.

Gyűlölte a tehetetlenség érzését. Engedte, hogy feltámadjon a haragja. Amit az előbb elkövettek ellene, az hamarosan őrjöngő dühvé fokozódott benne. Elindult, hogy a csoportjával lecsapjon az első olyan fókuszáló férfira, akit Flinn megtalál.

Harmincnegyedik fejezet

Sodródás

Rand egy nem létező helyen állt.

Kikerült az időből, de még magából a Mintából is.

Körbevette a végtelenbe nyúló semmi. A mohó és éhes üresség zabálni akart. Az ifjú közben azonban látta magát a Mintát is. Olyan volt, mintha sokezernyi, fényből szőtt, összefonódó szalagot figyelt volna. Körülötte lebegtek, fölötte, összefonódtak, ragyogtak, és egymás köré tekeredtek. Ha nem is ez volt a valóság, az elméje megpróbálta ilyen képbe önteni a látványt.

Minden, ami valaha is létezett. Minden, ami valaha is létezhet. Minden, ami bármikor is létezhetett volna... Ott feküdt előtte.

Rand nem tudta megérteni a látványt. Úgy érezte, hogy a fényeket körülvevő feketeség megpróbálja beszippantani. Mintha csak maga felé vonzotta volna. Kinyúlt a Minta irányába és valahogy megkapaszkodott benne. Ezzel elkerülte, hogy elemésszék.

Közben azonban megváltozott, ahogy felfogta a mindenséget. Az előző döntése enyhén hozzákötötte az időhöz. A mintázat hullámzani kezdett. Rand szeme láttára alakultak ki a fonatok. Tudta ugyan, hogy nem a valódi Mintát látja, ám az elméje ezzel a képpel próbálta meg értelmezni a dolgokat. Olyan képet vetített Rand elé, ami a leírások alapján ismerősnek tűnhetett. Az összefonódó életfonalak látványát.

Az ifjú még jobban megkapaszkodott a valóságban és tovább mozgott vele. Ismét értelmet kapott az idő és már sem előre, sem hátra nem láthatott. Továbbra is maga előtt látta viszont az összes létező helyet, mintha csak egy lassan elforduló gömb fölött lebegett volna.

Szembefordult az ürességgel.

– Tehát akkor ez az a hely, ahol valójában megküzdünk – szólította meg a semmit. – Moridin azt akarta, hogy elhiggyem, egy egyszerű kardpárbajjal is el lehet dönteni mindent.

Ő BELŐLEM SZÁRMAZIK. CSUPÁN A SZEME TÚL KICSI.

– Igen – felelte Rand. – Erre én is felfigyeltem.

AZ APRÓ SZERSZÁMOK IS IGEN HATÉKONYAK LEHETNEK. A LEGKESKENYEBB PENGE IS MEGÁLLÍTHAT EGY SZÍVET. HISZEN IDEHOZOTT ELÉM, ELLENFELEM.

Legutóbb semmi ilyesmi sem történt, amikor Rand még Lews Therin nevét viselte. Ezt egyértelműen jó jelnek tekintette.

Kezdetét vehette a valódi küzdelem. Belenézett a semmibe és érezte, ahogy az mozgásba lendül. Utána pedig mintha váratlan vihar zúdult volna az ifjúra, a Sötét Úr minden erejével lecsapott Randre.

Perrin háttal nekizuhant egy fának. Felhördült a kín miatt. A Mészáros nyila átdöfte a vállát. A nyílhegy a hátán bukkant elő. Nem merte kihúzni, mert...

Megtántorodott. Az elméjében csigalassúsággal mozogtak a gondolatok. Hol lehetett most? A lehető legmesszebbre elmozdult az ellenfele elől, de... nem ismerte fel ezt a helyet. A fáknak nagyon különös alakjuk volt. Legfelül túl sok levél nőtt rajtuk. Még sohasem látott ilyen növényeket. A vihar itt is tombolt, ám lényegesen gyengébben, mint a másik helyen.

Megroggyant a lába és a földre zuhant. Nagyot nyögött, mert a fájdalom valósággal belehasított a vállába. A hátára gördült és felnézett az égre. Zuhanás közben eltörte a nyílvesszőt.

Ez a... farkasálom. Akár el is tüntethetném a nyilat.

Megpróbálta összeszedni minden erejét, hogy így is tegyen, de túl gyenge volt. Úgy érezte, mintha lebegett volna. A külvilág fellé fordult. Farkasokat keresett. Talált is néhány elmét, akik döbbent, meglepődött válaszokat küldtek vissza.

Egy kétlábú, aki tud beszélni? Ez meg mit jelentsen? Te meg mi vagy?

Megrémisztette az állatokat, akik kilökték az elméjükből. Hogy-hogy nem tudták, hogy Perrin micsoda? A farkasoknak hosszú, nagyon is hosszú az emlékezetük. Csak nem... Ugye nem?...

Faile – gondolta. – Annyira gyönyörű, annyira okos. Oda kellene mennem hozzá. Csupán közel kell mennem ahhoz az Átjárókapuhoz... és akkor visszamehetek a Folyóközbe, vissza hozzá.

Perrin hasra fordult és feltérdelt. Miért borította vér a talajt. Minden vörös volt. Pislogva nézte.

– Tehát akkor itt vagy – hallatszott egy hang.

Lanfear. Felnézett a nőre, de csak elmosódottan látta.

– Ezek szerint legyőzött? – folytatta a nő, és összekulcsolta a karját. – Micsoda csalódás! Nem akartam azt az alakot választani. Téged sokkal vonzóbbnak talállak, farkas.

– Könyörgök! – hörögte Perrin.

– Csábító a gondolat, de nem lenne szabad – ellenkezett a nő. – Gyengének bizonyultál.

– Én... le tudnám győzni!

Az egykori kovácslegény hirtelen valósággal összeomlott a szégyentől. Hát hogyan mondhatott csődöt Lanfear szeme láttára? De tulajdonképpen mióta is érdekelte, hogy mit gondol róla ez a nő? Képtelen volt rájönni.

A Kitaszított egy ujjal habozva dobolni kezdett a karján.

– Kérlek... – suttogta Perrin, és felemelte a kezét. – Kérem!

– Hát nem! – felelte a Kitaszított és elfordult. – A saját hibámból tanultam, amikor hagytam, hogy a szívem vezessen. Egy arra méltatlanhoz. Búcsúzom tőled, farkaskölyök.

Egyszerűen eltűnt. Perrin továbbra is ott térdelt ezen a különös helyen.

Faile! – figyelmeztette az elméje egyik része. – Ne aggódj Lanfear miatt. Oda kell menned Faile-hoz.

Igen... Hiszen oda tud menni hozzá. Vagy talán nem? De hot is volt a felesége? Merrilor mezején? Hiszen ott hagyta. Biztosan ott lesz. Odamozdult. Valahogy sikerült annyira összeszednie magát, hogy erre képes legyen. A felesége természetesen nem volt ott, hiszen Perrin a farkasálomban járt.

Rand majd nyit egy Kaput. Ott lesz a Kapuja. Csak oda kell menni hozzá. Oda kell... kell...

A földre zuhant. A hátára gördült. Érezte, ahogy ellebeg a semmibe. Miközben a fent tomboló vihart bámulta, kezdett minden elfeketedni a szeme előtt. Legalább... legalább segítettem Randnek – gondolta. – A farkasok majd megvédik Shayol Ghult ezen az oldalon. Ugye megvédik? Vigyázni fognak Randre... kénytelenek lesznek.

Faile egy gallyal megpiszkálta a gyengécske főzőtüzet. Leszállt az éj, és a tűz halvány vörös fénnyel izzott. Nem mertek nagyobb tüzet gyújtani. A Fertőben halálos szörnyetegek kószáltak. Ezen a helyen a trallokok jelentették a legkisebb veszélyt.

A levegő olyan erősen bűzlött, hogy Faile arra számított, minden fekete pöttyös bokor mögött rohadó tetem oszladozik. Léptei nyomán halkan recsegett a talaj. Száraz föld tapadt a csizmájára, mintha évszázadok óta nem esett volna az eső. A tábor közepén ülve jól látta, hogy a messzeségben a fák körvonala felett beteges, zöld fények csoportja haladt el. Mintha világító rovarok alkottak volna rajt. Éppen eleget tudott a Fertőről ahhoz, hogy visszafojtott lélegzettel kivárja, amíg a fények távoztak. Nem tudta ugyan, hogy mik ezek a lények, de nem is akarta kideríteni.

Rövid gyaloglás után találták meg ezt a táborhelyet. Útközben a karaván egyik béresét megölte egy faág. A másik mintha sárba lépett volna, ám a folyadék lemarta a lábát. Egy kevés az arcába fröccsent. A szerencsétlen sikoltozva őrjöngött, míg meg nem halt.

Kénytelenek voltak betömni a száját, nehogy az üvöltözése újabb szörnyűségeket hozzon a nyakukra.

A Fertőben jártak. Lehetetlen, hogy életben maradjanak itt. A rövid gyaloglás is elég volt ahhoz, hogy két társuk meghaljon. Faile pedig közel száz embert próbált meg megoltalmazni. A Banda katonáit, a Cha Faile néhány tagját, a kocsisokat és az ellátó karaván munkásait. Nyolc szekér még működőképes állapotban volt. Egyelőre még magukkal hozták őket ide, ebbe a táborba. A járművek később talán túl feltűnőek lesznek ahhoz, hogy folytassák az utat.

Még abban sem lehetett biztos, hogy túlélik ezt az éjszakán A Fényre! Csupán abban reménykedhettek, hogy az aes sedaiok észreveszik, mi történt, és segítséget küldenek. De vajon így lesz majd? Megkapaszkodott a remény utolsó szalmaszálában, bár csupán csak keveset tudott az Egyetlen Hatalomról.

– Rendben – szólalt meg halkan, és körbepillantott a mellette ülőkön. Mandevwin, Aravine, Harnan, Setalle és Arrela, a Cha Faile tagja telepedett le köré. – Beszéljünk!

A többiek üres tekintettel bámultak maguk elé. Valószínűleg Faile-hoz hasonlóan kisgyerek koruk óta rémisztgették őket a Fertőről szóló mesékkel. A társaikra lecsapó váratlan halál csak megerősítette a rémületüket. Tisztában voltak azzal, hogy mennyire veszélyes ez a hely. A leghalványabb éjszakai neszre is összerezzentek.

– Elmagyarázom, amit csak tudok – szólalt meg, mert megpróbálta elterelni a gondolataikat a körülöttük lesben álló halálról. – Amikor lecsapott ránk a gonosz buborékja, az egyik kristálykaró átdöfte Berisha sedai talpát. Pont akkor, amikor Kaput nyitott.

– Csupán egy seb? – szólalt meg Mandevwin közelebb hajolva a tűzhöz. – Egyetlen sebhely elegendő ahhoz, hogy rossz helyen nyíljon meg a Kapu? Beismerem, nem sokat tudok az aes sedaiok dolgairól, és soha nem is akartam megismerni őket. Lehetséges, hogy valaki összezavarodva véletlenül rossz helyre nyit átjárót?

Setalle elkomorodott. A pillantása azonnal magára vonta Faile figyelmét. Ez az asszony nem tartozott sem a nemesség, se a tisztikar soraiba. Ennek ellenére tekintélyt és bölcsességet sugárzott.

– Tudsz valamit? – szegezte neki a kérdést. A megszólított megköszörülte a torkát.

– Tudok... egy keveset a fókuszálásról. Egy időben nagyon érdekelt ez a dolog. Néha a rosszul elkészített fonat egyszerűen semmit sem tesz. Máskor viszont borzasztó következményekkel jár a balfogás. Arról viszont soha egyetlen alkalommal sem hallottam még, hogy egy fonat így viselkedett volna. Mert ez működött, csak éppen rossz irányba.

– Hát – töprengett Harnan, és jól láthatóan összerezzent, ahogy a tekintete belefúródott a sötétbe. – Az egyetlen más szóba jöhető lehetőség az volna, hogy tudatosan küldött minket ide a Fertőbe.

– Lehet, hogy csak összezavarodott! – ellenkezett Faile. – Akkora nyomás nehezedett rá abban a pillanatban, hogy rossz helyre küldött minket. Amikor az előbb elszabadult a pokol, én is elvesztettem a fejemet. Azon kaptam magam, hogy rossz irányba futok. Bizonyára valami ilyesmi történt.

A többiek egyetértően bólogattak, ám Setalle arcára kiült az aggodalom.

– Mi az? – faggatta Faile.

– Az aes sedaiokat rendkívül alaposan felkészítik a nagy feszültséggel járó helyzetek elviselésére – magyarázta az asszony. – Egyetlen nő sem kaphatja meg a vállkendőjét, ha előtte nem tanulta meg, hogyan lehet a legszörnyűbb körülmények között is határozottan fókuszálni. Vannak bizonyos... akadályok, amelyeket mindenkinek le kell küzdenie, ha viselni akarja a gyűrűt.

Ezek szerint – gondolta Faile –, Setallének egészen biztosan aes sedai az egyik rokona. Mégpedig egy közeli rokona, ha elárulta neki ezt a bizalmas titkot. Talán a nővére?

– Ezek szerint azt kell feltételeznünk, hogy valamilyen kelepcébe kerültünk? – kérdezte Aravine zavartan. – Hogy Berisha valamilyenfajta árnybarát volt? Nem hinném, hogy az Árnyékot különösebben érdekelné egy közönséges ellátó karaván eltérítése.

Faile néma maradt. A Kürt biztonságban volt. A ládikót berakták az ifjú nő aprócska sátrába, a közelben. A szekereket védőgyűrűben állították fel. Csupán ezt az egy tüzet gyújtották meg. A karaván többi tagja aludt, vagy megpróbált aludni.

A mozdulatlan, túlságosan is néma levegő miatt úgy érezte, hogy legalább ezer szem figyeli őket. Ha az Árnyék valóban csapdát állított a karavánnak, akkor az azt jelenti, hogy tudott a Kürtről. Ebben az esetben rendkívül veszélyes helyzetbe kerültek. A csapda lényegesen nagyobb veszélyeket tartogatott még annál is, hogy átkerültek a Fertőbe.

– De nem! – szólalt meg Setalle. – Nem, Aravine-nek igaza van. Nem hiszem, hogy előre megtervezett csapdáról lenne szó. Ha a gonosz buborékja nem tört volna ránk, akkor soha sem vetettük volna keresztül magunkat a megnyíló átjárón anélkül, hogy megnéztük volna, hova is vezet. Ha jól tudom, ezek a buborékok teljesen váratlanul csapnak le. Mindenki így tudja.

Kivéve, ha Berisha egész egyszerűen kihasználta az adódó lehetőséget – gondolta Faile. Ráadásul nagyon különös körülmények között vesztette életét. A hasán tátongó sebhelyről nehéz lett volna elhinni, hogy az egyik kristálykaró ütötte. Sokkal inkább úgy tűnt, mintha késsel okozták volna. Mintha valaki megtámadtál volna Berishát, miután a Kürt átjutott a Kapun. Azért, hogy befogják a száját? Hogy ne mondhassa el, mit is tett?

A Fényre! – gondolta Faile. – Kezdek gyanakvóvá válni.

– Nos, mit csinálunk? – kérdezte Harnan.

– Az attól függ – válaszolta a karaván vezetője, majd Setalle felé fordult. – Van bármilyen mód is arra, hogy az aes sedaiok kiderítsék, hová is küldtek minket?

A megszólított habozni látszott. Mintha nem akarta volna elárulni, hogy mennyit is tud. Amikor azonban végre megszólalt, a hangja magabiztosan csengett:

– A fonatok halvány nyomot hagynak maguk után. Úgyhogy igen, egy aes sedai rájöhetne arra, hogy hová kerültünk. Az ilyen lenyomatok azonban nem tartanak sokáig. Még egy erős fonat is csupán pár napig érezhető. Ezenfelül pedig, nem minden fókuszáló tud olvasni a lenyomatok között. Ez igen ritka tehetség!

Ahogy Setalle beszélt, magabiztosan és megnyerőn, ahogy azonnal azt a látszatot keltette, hogy mennyire megbízható, az arról árulkodott, hogy nem egy rokona, hanem valószínűleg ő maga kaphatott képzést a Fehér Toronyban. Legalábbis Faile erre a következtetésre jutott. Az idősebb nő talán olyan, mint Morgase királynő? Túl gyenge az Egyetlen Hatalom használatában ahhoz, hogy aes sedai legyen belőle?

– Várni fogunk egy napot – jelentette be. – Ha addig senki sem jön utánunk, akkor elindulunk déli irányba, és a lehető leghamarabb megpróbálunk elmenekülni a Fertőből.

– Nem tudhatjuk, hogy milyen messzire kerültünk fel északra – jegyezte meg Haraan. A férfi töprengve az állát dörzsölte. – Nincs túl nagy kedvem bemerészkedni a hegyek közé, a hazafelé vezető úton.

– Szívesebben maradnál talán a Fertőben? – méltatlankodott Mandevwin.

– Dehogyis! – válaszolta Harnan. – Csak hát gyalog hónapokba is beletelhet, míg kijutunk innen. Képzeld el, hogy annyi időt kellene eltöltenünk a Fertőben...

A Fényre! – gondolta Faile. – Hónapokat eltölteni egy olyan helyen, ahol már annak is örülhetünk, hogy csupán két embert veszítettünk? Nem tudnának életben maradni. A karaván még a szekerek nélkül is úgy kilógott ebből az átokverte tájból, mint az elfertőződött bőrön ütött új sebhely. Már annak is örülhetnének, ha egy vagy két nap múlva még életben vannak.

Összeszedte az önuralmát, és nem nézett a sátorra. Mi történik akkor, ha nem tudja időben eljuttatni Mathez azt a hangszert?

– Van még egy másik lehetőség is – vetette fel Setalle habozva.

Faile a nő felé fordult.

– Az a hegycsúcs ott, tőlünk keletre – folytatta nyilvánvaló vonakodással a hangjában a nő. – Shayol Ghult látjuk ott.

Mandevwin olyan halkan suttogott valamit, hogy Faile egy szavát sem értette. A katona becsukta a szemét. A többieken látszott, hogy a rosszulléttel küszködnek. A vezetőjük azonban azonnal felfogta, hogy mire utalt a másik nő.

– Az Újjászületett Sárkány azon a helyen száll szembe az Árnyékkal. Az egyik hadseregünk ott harcol. Fókuszálók is elkísérik őket. Onnan hazamehetnénk.

– Így igaz – bólintott Setalle. – Csak hát a Shayol Ghult körülvevő területet nem véletlenül hívják Átokföldnek. Azt mondják, hogy még a Fertő szörnyűségei is elkerülik.

– Azért, mert annyira félelmetes! – kiáltotta Arrela. – Azért nem mennek oda, mert magától a Sötét Úrtól tartanak.

– A Sötét Úr és a seregei mostanra már talán csak a küzdelemmel foglalkoznak – töprengett a vezetőjük. Lassan bólogatni kezdett. – A Fertőben nem maradhatunk sokáig életben. Elpusztulunk, mire véget ér ez a hét. Ha azonban az Átokföldön nincsenek ilyen szörnyű lények, és ha elérhetjük az egyik seregünket...

Ez a halvány reménysugár is többet ért, mint a gondolat, hogy hosszú hónapokon keresztül meneteljenek a világ legveszélyesebb részén. Elbúcsúzott a többiektől, miután azt mondta nekik, hogy majd meggondolja, mit is tegyenek.

A tanácsadói feltápászkodtak, hogy lefeküdjenek aludni. Mandevwin ment, hogy ellenőrizze az őrködő embereit. Faile azonban továbbra is a tűz parazsát bámulta. A rosszullét kerülgette.

Valaki meggyilkolta Berishát – gondolta. – Ebben biztos vagyok. A rossz irányba nyíló Kapu akár a véletlen műve is lehetett volna. Mindenki követ el hibákat, még az aes sedaiok is, hiába gondolta másként Setalle. Ha azonban a karaván egyik tagja árnybarát volt, olyan valaki, aki keresztüllépett az átjárón, és rájött arra, hogy az a Fertőbe nyílik, akkor könnyedén élhetett volna az alkalommal. Úgy döntött, hogy meggyilkolja Berishát, mert akkor a túloldalon elakad a Kürt és a karaván.

– Setalle – szólt a távozó asszony után –, egy pillanatra!

A nő letelepedett Faile mellé. Nyugalom áradt az arcából.

– Tudom, hogy mit fogsz kérdezni.

– Mennyi idő telt el azóta – kérdezte Faile –, hogy eljöttél a Fehér Toronyból?

– Több évtized.

– Tudsz Kaput nyitni?

Setalle keserűen felnevetett.

– Gyermekem, én még egy gyertyát sem tudnék meggyújtani! Egy baleset során kiégtem. Több mint huszonöt éve nem tudom megérinteni az Egyetlen Hatalmat.

– Értem. Köszönöm.

Az egykori aes sedai arrébb sétált. A karaván vezetője egyedül maradt. Vajon mennyire bízhatott meg a másikban? Setalle nagyon is hasznosnak és segítőkésznek bizonyult az elmúlt idő során. Azt sem lehetett volna a szemére vetni, hogy titokban tartotta a múltját. Azt, hogy köze volt a Fehér Toronyhoz. Ha nem lettek volna ebben a helyzetben, Faile egy pillanatig sem kételkedett volna az asszony történetében.

Ugyanakkor semmilyen eszköz sem állt a rendelkezésére ahhoz, hogy ellenőrizze a történet valóságtartalmát. Ha Setalle a Fekete ajah rejtőzködő tagjai közé tartozik, akkor lehet, hogy egyetlen szó sem igaz a kiégéséről. Talán még most is tud fókuszálni. Sőt, akár az is előfordulhat, hogy nem kiégett, hanem büntetésből elcsendesítették. Lehetséges, hogy útitársuk a legveszélyesebb szökött foglyok közé tartozik? Olyan ügynök volt talán, aki évtizedeken át várta a megfelelő pillanat elérkezését?

Hiszen éppen ő javasolta azt, hogy menjenek el Shayol Ghulba. Lehet, hogy a gazdája kezére akarja játszani a Kürtöt?

Faile fázni kezdett, ezért bement a sátrába. A Cha Faile néhány tagja körbevette, hogy őrködjenek. Betakarózott a pokrócába. Tudta, hogy túlzásba viszi a gyanakvást. De hát a körülményeket figyelembe véve, mi mást is tehetett volna?

A Fényre! – gondolta. – Valere Kürtjét elnyelte a Fertő.

Rémálom.

Aviendha térdre ereszkedett a füstölgő holttest mellett. A kézében tartott angrealt, a teknősbéka alakú melltűt Elayne-től kapta. A száján keresztül vette a levegőt, miközben alaposan megnézel magának a férfi arcát.

Meglepő mennyiségű vörös kendőssel találták szembe magukat. Bárhonnan is származtak ezek a szörnyfajzatok, egész biztosan nem voltak aielek. Nem tartották be a ji'e'toh törvényeit. Ez éjszakai küzdelem során szemtanúja volt annak, hogy két hajadon foglyul ejtett egy ilyen ellenséget. Az úgy viselkedett, mint egy gai'shain, de aztán egy váratlan mozdulattal előrántotta elrejtett kését, és hátulról ledöfte az egyik foglyul ejtőjét.

– Nahát, akkor? – kérdezte zihálva Sarene. Miközben társai Merrilor mezején pihentek, és felkészültek a közeledő csatára, addig Shayol Ghulban tovább tartott a küzdelem. A vörös kendősök támadása nem ért véget az előző éjszaka. Végigküzdötték a következő napot, és már jócskán benne jártak a mostani éjszakában is.

– Azt hiszem, ismertem – felelte zavartan a lány. – Gyerek voltam, amikor először fókuszált. Tudott algode-ot növeszteni ott, ahol az nem maradhatott volna meg.

Elengedte a kendőt, ami visszahullott a halott arcára.

– Soronak hívták. Mindig kedvesen viselkedett velem. Láttam, ahogy napnyugta után futva elindult, mert esküt tett arra, hogy beleköp Szemégető szemébe.

– Sajnálom – válaszolta Sarene, miközben a hangjából a legcsekélyebb érzelem sem csendült ki. Aviendha már kezdett hozzászokni ahhoz, hogy új harcostársa így viselkedik. Nem arról volt szó, hogy Sarene-nek nincsenek érzelmei. Csupán nem engedte meg, hogy ezek vezéreljék a döntéseit. Addig legalábbis nem, amíg az őrzője valahol másfelé járt. Ebből az aes sedaiból nagyon kiváló hajadon lett volna.

– Menjünk tovább! – rendelkezett az aiel nő, és mozgásba lendült a fókuszálókkal. Az elmúlt napok és éjszakák során Aviendha osztaga többször is átalakult. Ha valaki elfáradt, az kivált, hogy pihenjen, és a helyére más kapcsolódott be. A vezetőjük maga is aludt néhány órát napközben.

Mindenki egyetértett abban, hogy az összekapcsolódókat irányító személy nem használhatja fel a saját erőtartalékait. Ennek következtében Aviendha még a hosszú órákon át tartó küzdelem után is viszonylag erős maradt. Képes volt arra, hogy feszülten figyelve irányítsa a vadászatot. A többi nő mintha csupán kút lett volna, amelyikből kimerhette a harchoz szükséges erőt.

Nagyon oda kellett figyelnie arra, nehogy túlhajszolja a társait. Ha egy nő elfárad, akkor néhány órányi alvás után folytatni tudja a küzdelmet. Ha viszont teljesen kimerítik, akkor napokon keresztül nem lehet majd semmire sem használni. Ebben a pillanatban Flinn és három aes sedai kísérte. Megtanulta, milyen fonal segítségével fedezheti fel, ha a közelben egy férfi fókuszál. A fonatot az aes sedaiokon és a tudós asszonyokon keresztül használta. Ennek ellenére lényegesen hatékonyabbnak bizonyult, ha itt volt nem messze egy szövetséges férfi fókuszáló is.

Flinn a hegyoldal felé mutatott. A völgy peremén több helyen is tűz villant. Rohanva elindultak abba az irányba. Füstölgő hullákat és felperzselt földsávokat hagytak maguk után. Már közeledett a hajnal. Aviendha a hideg köd ellenére is ki tudta venni, hogy Darlin csapatai még mindig tartották a völgy bejáratát.

A trallokok egészen Ituralde alacsony földsáncaiig nyomultak. Mind a két oldalon rengeteg harcos veszítette életét. A trallokok közül sokkal többen elpusztultak, ám ők eleve hatalmas túlerővel kezdték meg a támadást. Aviendha úgy látta, hogy a szörnyfajzatoknak sikerült lerohanniuk az egyik sáncot, ám a tartalékból előrevezényelt domani lovasok máris megkezdték a visszaszorításukat.

A völgybe torkolló szoros közelében gyorsan mozgó aiel egységek harcoltak egymás ellen. Némelyik tagjai vörös, míg a többiek fekete kendőt viseltek. Túl sokan vannak – gondolta Aviendha, miközben a karját felemelve lassabb mozgásra utasította a követőit. Innen már nesztelenül, egyedül osont tovább. Szükség esetén néhány száz hossznyira is el tudott távolodni a többiektől, és még mindig használni tudta az erejüket.

Óvatosan haladt a völgy alját beborító sziklás pusztaságon, jobb kéz felől három halottat pillantott meg. Kettő arcát fekete kendő takarta el. Elmélyülve gyorsan megvizsgálta őket. El akarta kerülni, hogy élő ellenség lapulhasson a holttestek között. Ezt a módszert korábban már saját maga is alkalmazta.

Ezek azonban mind a hárman halottak voltak. Az ifjú nő lekuporodva folytatta az útját. A völgy bejáratánál teariek és domaniak küzdöttek a trallokok ellen. Egy másik jelentős egység a tábort és a tárnához vezető ösvényt védelmezte. Kettőjük között aielek és vörös kendősök osztagai kószáltak. Megpróbáltak lecsapni az ellenfeleikre. A nagy különbséget viszont az jelentette, hogy a vörös kendősök némelyike tudott fókuszálni.

Megremegett a föld, kődarabok záporoztak a közelben. A levegő hirtelen megtelt felkavarodott földarabkákkal. Aviendha szinte már hasra feküdt, de még gyorsabban folytatta az útját.

Kicsit előbbre több mint egy tucatnyi siswai'aman próbált meg lecsapni két vörös kendős fókuszálóra. Valósággal felrobbant alattuk a talaj. A támadás ereje messzire hajította magatehetetlen testüket.

Az ifjú tudós asszony pontosan tudta, miért küzdöttek ennyire elszántan az aielek. Már a vörös kendősök puszta létezése is sértés volt, igazi bűn. Még a tudós asszonyokat rabszolgasorba taszító seanchanok sem voltak annyira undorítóak, mint ezek itt. Az Árnyéknak valahogy sikerült lecsapnia a legvakmerőbb aielekre, akikből ezeket a... szörnyűségeket csinálta.

Habozás nélkül lesújtott rájuk. Felhasználta az angrealt és a segítői erejét. Tűzből két fonatot hozott létre, és megcélozta vele a vörös kendősöket. Azonnal hozzálátott az újabb fonatok létrehozásához is. Lecsapott a két fókuszáló lába alatt a földre. Közben már elkészült a harmadik adag fonat is. Ismét tűzzel támadott a megtántorodó ellenségre. Az egyik elugrott, ám a másikat eltalálták a felrobbanó talaj sziklaszilánkjai.

A menekülőt tűzlándzsákkal döfte át. Utána – biztos, ami biztos – mind a kettőre lecsapott még egyszer. Hiszen ezek az emberek már nem törődtek a ji'e'tohhal. Már nem is éltek. Olyanok voltak, mint a gaz. Ki kellett őket gyomlálni.

Utána odasietett a siswai'amanékhez. Nyolcan még éltek. Csupán hárman sebesültek meg. Aviendha nem számított túlságosan jó Gyógyítónak, de még így is meg tudta menteni az egyik férfi életét. Nem hagyta, hogy elvérezzen a torkában tátongó seb miatt. A többi túlélő felemelte a sebesülteket, és elindultak vissza a tábor felé.

Aviendha mozdulatlanul állt a két hulla mellett. Úgy döntött, nem nézi meg közelebbről az arcukat. Már az is éppen elég szörnyű volt, hogy egyet felismert közülük. Ezek...

Valósággal összerándult a sokktól, amikor az erőforrásként szolgáló egyik nő egyszerűen kihunyt. Aviendha felhördült. Utána semmivé foszlott egy másik aes sedai is.

Azonnal elengedte a többieket, és rohanva elindult visszafelé oda, ahol a segítőit hagyta. Robbanások és lángnyelvek fogadták. Megragadta az Egyetlen Hatalmat, bár a saját ereje nevetségesen csekélynek tűnt ahhoz képest, mint amennyit az előbb használhatott.

Megtántorodott és megtorpant Kiruna és Faeldrin füstölgő holtteste mellett. Mosolyogva nem más állt mellettük, mint az a visszataszító némber, akivel már korábban is találkozott. Egyre inkább biztosra vette, hogy a Kitaszítottak egyikével van dolga. A rettenetes nőszemély egyik keze Sarene vállán nyugodott. A karcsú Fehér nővér a Kitaszított felé fordulva ácsorgott. Rajongó, átlelkesült tekintettel bámulta. Sarene őrzője ott feküdt a lába előtt.

Mind a ketten eltűntek, amikor egész egyszerűen kifordultak a világból. Kapu használata nélkül is tudtak Utazni. Aviendha térdre rogyott az elhunytak mellett. A közelben Damer Flinn nyöszörögve próbált kimászni a rázuhant földréteg alól. A bal karja teljesen hiányzott. Vállig leégették.

Aviendha káromkodva odaugrott mellé, és megpróbálta meggyógyítani. A szerencsétlen még így is elveszítette az eszméletét. Az ifjú tudós asszonyra valósággal rázúdult a kimerültség. Annyira magányosnak érezte magát.

Harmincötödik fejezet

Betanult mosollyal

Olvernek nagyon hiányzott Szellő. Persze mostani lova, Fürge, a mokány, bozontos kanca sem volt rossz hátas. Csak ne lett volna annyira lassú! Olvernek folyamatosan ösztökélnie kellett, hogy mozogjon már, ám a kanca újra és újra lemaradt a többi ló mögött. Egyszerűen sehogy sem lehetett ösztökélni, hogy igyekezzen. A kisfiú úgy akart vágtatni, mint a száguldó szélvész. Ehelyett úgy vánszorgott, mint a lassú folyóban lebegő súlyos fatörzs.

Megtörölte a homlokát. A Fertő igencsak félelmetes helynek bizonyult. A többiek, akiknek nem jutott ló, úgy vánszorogtak, mintha minden egyes lépéssel közelebb kerültek volna legalább ezer, lesben álló trallokhoz. A karaván tagjai csak suttogva beszéltek egymáshoz, és gyanakodva bámulták a közeli hegyek oldalát.

Fakó fák ligete mellett haladtak el. A kéregben tátongó, felfakadt tályogokból sűrű nedvesség szivárgott. Gyanúsan vörös volt a színe. Pont olyan, mint a véré. A karaván egyik kocsisa kilépett a sorból, hogy jobban megnézze magának.

A magasban lógó, élettelen, elszáradt barna indák azonnal mozgásba lendültek. Olyan gyorsan csaptak le, mint a támadó kígyó. Mielőtt Olver felsikolthatott volna, a kocsis máris holtan lógott a fa legmagasabb ágai között.

Az egész karaván kővé dermedt a rémülettől. A fa mindannyiuk szeme láttára behúzta a halottat a kéreg egyik nyílásába. Hogy eleméssze. Lehet, hogy az a nedvesség mégiscsak vér volt.

A kisfiú halálra váltan bámulta a szörnyűséget.

– Nyugalom! – hallatszott Faile úrnő hangja. Épphogy csak kicsit remegett. – Mondtam nektek, hogy ne menjetek túl közel a növényekhez! Ne nyúljatok semmihez sem!

Igencsak komor arccal vonultak tovább. A közelben ügető Sandip dühösen mormogott magában:

– Ő volt a tizenötödik. Tizenöt ember halt meg, alig néhány nap leforgása alatt. A Fényre! Itt fogunk mindannyian megdögleni.

Bárcsak trallokokkal gyűlt volna meg a bajuk! Olver nem tudott fák és rovarok ellen küzdeni. Ki tudna? A trallokok ellen viszont igenis lehetne harcolni. Volt saját kése. Harnantól és Silvictől csomó mindent megtanult arról, miként kell a pengét használni. Nem volt ugyan túl magas, ám arra gondolt, hogy a trallokok éppen ezért lebecsülik majd. Ha lekuporodik, nyugodtan összekaszabolhatja a legérzékenyebb testrészeiket, mielőtt a behemót szörnyetegek egyáltalán rájöhetnének arra, hogy hol is hasogat ennyire.

Persze ilyesmi csak azért járt az eszében, hogy valamivel elnyomja a szorongását. Megsarkantyúzta Fürgét, és megpróbált felzárkózni Faile úrnő mellé. A távolból rettenetes hang hallatszott. Így olyan valaki sikoltozik, aki éppen rettenetes kínok között leheli ki a lelkét. A kisfiú hátán végigfutott a borzongás. Aznap már hallotta egyszer ezt a hangot. Csak most mintha már közelebbről szólt volna.

Setalle aggódó pillantást vetett a gyerekre, amikor az a menetoszlop elejére ért. A felnőttek minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy távol tartsák a veszélytől. Olver kihúzta magát, és igyekezett nem is törődni a messzeségből felhangzó rettenetes sikoltással. Mindenki azt hitte róla, hogy törékeny és gyenge, pedig nem is volt az. Fogalmuk sem lehetett arról, hogy min ment keresztül, míg ilyen nagyfiú lett belőle. Igazából ő maga sem szívesen gondolt vissza a múltjára. Úgy tűnt, mintha három életet is a háta mögött tudhatott volna. Az első élete akkor ért véget, amikor a szülei meghaltak. Teljes életnek tűnt a magányos időszak is. Végül pedig a mostani volt a harmadik.

Különben pedig nagyon is hozzászokott ahhoz, hogy saját magánál jóval nagyobb ellenségek ellen harcoljon. Talán nem kezdődött el az Utolsó Csata? Talán nem arról beszélnek az emberek, hogy mindenkire szükség van? Akkor pedig miért hagynánk ki Olvert? Ha majd jönnek a trallokok, azonnal leszáll a tohonya gebe hátáról. Sétálva is gyorsabban halad, mint amikor ez a jószág vágtat! Az aieleknek meg egyébként sincs szükségük lóra. Még nem állt be közéjük, hogy együtt gyakoroljanak, de majd eljön az a nap is. Gondosan kidolgozott mindent. Gyűlölte a fajtájukat, mindenekelőtt a shaidókat. Meg kell tanulnia a titkaikat, ha meg akarja ölni őket.

Odamegy majd hozzájuk, és azt követeli, hogy képezzék ki. Befogadják, de először majd nagyon csúnyán bánnak az ifjúval. Végül elnyeri a megbecsülésüket, és akkor engedni fogják, hogy a harcosaikkal együtt készüljön. Csomó mese szólt az ilyesmiről. A dolgok már csak így szoktak történni. Miután pedig kifürkészte a titkaikat, elmegy azokhoz a kígyókhoz és rókákhoz. Kiszedi belőlük, hogyan találhatná meg azt a shaidót, aki meggyilkolta az apját. Azután már csak meg kell keresnie a fickót, hogy megölje. Az a kaland lesz olyan érdekes, hogy megénekeljék a mutatványosok!

Magammal viszem Noalt – gondolta. – Ő már mindenfelé járt. Remek útmutató lesz belőle, hiszen...

Noal halott.

Olver arcán végigfolyt az izzadság, miközben a sziklás ösvényt bámulta. Többször is elmentek olyan baljóslatú fák mellett. Most már persze mindenki széles ívben elkerülte őket. Nem messze az ösvénytől az egyik ember észrevette a gyilkos sár jókora sávját. A folyadék sűrű, barnás kásának tűnt, ám Olver észrevette, hogy számos csont állt ki belőle.

Ez a hely egyszerűen rettenetes!

Bárcsak Noal itt lett volna. Hiszen ő eljutott mindenhová, látott mindent. Noal bezzeg tudná, hogyan lehetne lelépni erről a helyről. Csak hát már nincs többé. Olver csupán nemrég értesült erről a fejleményről. Moiraine úrnő megosztott a többiekkel néhány dolgot arról, hogy mi is történt a Ghenjei-toronyban.

Mindenki meghal – töprengett a fiú maga elé bámulva. – Mindenki...

Mat elment a seanchanokhoz. Talmanes is itt hagyta, hogy Elayne királynő oldalán harcoljon. Egyik a másik után. Ennek a karavánnak a tagjait is egymás után felfalták a fák, a saras tócsák vagy a szörnyek.

Miért hagyta mindenki cserben Olvert?

Megdörzsölte a karkötőjét. Nem sokkal azelőtt kapta Noaltől, hogy az idős férfi magára hagyta volna. Erős szálú rostokból szőtték. Noal szerint egy távoli ország harcosai viselnek ilyen ékszert. Olyan férfi köthette a csuklójára, aki túlélt egy csatát.

Noal... meghalt. Mat is meg fog halni?

A fiúnak melege volt, elfáradt és nagyon félt. Megsarkantyúzta Fürgét, és a kanca kivételesen engedelmeskedni kezdett. Valamivel gyorsabban ügetett felfelé a hegyoldalon, így Olver előbbre jutott a sorban. Hátrahagyták a szekereket. Kicsit később elindultak az Átokföldnek nevezett vidék irányába. Ez azzal járt, hogy át kellett vágniuk az alacsony dombok között. Ma reggel már a hegyek között kanyargó szorosban folytatták az útjukat. Bár meleg volt, a levegő egyre hidegebb lett, ahogy felfelé haladtak. A fiú ennek ellenére nem bánta a hűvöst. Persze továbbra is mindenhonnan dögletes bűz áradt. Mintha hullák rothadnának a közelben.

Amikor elindultak, a csoportjuk ötven katonából és hetvennél is több kocsisból és napszámosból állt. Akadt még itt egy tucatnyi olyan kísérő is, mint Olver, Setalle és persze Faile úrnő testőrségének féltucatnyi tagja.

Eddig tizenöt ember pusztult el a Fertő szörnyűségei miatt. Tegnap reggel a táborra törő hátborzongató, háromszemű szörnyetegek öt emberrel végeztek. Hallotta, ahogy Faile úrnő arról beszélt a többieknek, mennyire szerencsések, hogy csupán tizenöt társuk halt meg, mert ennél sokkal szörnyűségesebb is lehetett volna ez az egész.

Olver azonban cseppet sem érezte szerencsésnek magát. A lehető leghamarabb le akart lépni erről az undorító helyről. Még a puszta sem annyira szörnyű, mint ez itt. Ugye nem? A Cha Faile tagjai, a férfiak és a nők egyaránt úgy viselkedtek, mint az aielek. Legalábbis egy kicsit. Lehet, hogy ők is pontosan azt tették, amire Olver készült. Elmentek kiképzésre a pusztába. Rá kell majd kérdeznie a dologra.

Jó fél órán keresztül ügettek így tovább. Végül sikerült rávennie Fürgét, hogy elvánszorogjon az oszlop elejére. Faile úrnő ragyogó fekete kancája igen gyors állatnak tűnt. Miért nem adtak Olvernek is egy ilyen remek hátast?

Az úrnő Mat ládáját rákötötte a lova hátára. Olvernek először nagyon is tetszett a dolog. Úgy gondolta, hogy Mat igencsak örülni fog a dohánynak. Hiszen be nem állt volna a szája. Állandóan panaszkodott, hogy nem jut jó dohányhoz. Olver azonban fél füllel meghallotta, amint Faile a ládáról beszélt az egyik felnőttnek. Azt mondta, hogy a doboz nagyon is alkalmas volt arra, hogy belerakja a dolgait. Talán eldobta a dohányt? Mat ennek nem fog örülni.

Amikor az úrnő a fiúra nézett, Olver szélesen elvigyorodott. Igyekezett nagyon magabiztosnak látszani. Nem akarta nyugtalanná tenni a fiatal nőt azzal, hogy elárulja, mennyire berezelt mostanra.

A legtöbb nő kedvelte a vigyorát. Olver sokat dolgozott rajta. Igaz, odafigyelt arra, hogy ne Mat vigyora legyen a mintaképe. Ha ugyanis Mat mosolyogni kezdett, akkor mindenki egyből azt feltételezte, hogy rosszban sántikál. Ha valaki csak önmagára számíthat, az nagyon gyorsan megtanulja, hogyan kell mosolyogni. Olver életben maradásához elengedhetetlenül szükség volt arra, hogy ártatlan mosollyal nyűgözze le a világot. Egyébként tényleg ártatlan volt. Többnyire.

Faile azonban nem mosolygott vissza. A fiú úgy vélte, hogy az Úrnő az orrától eltekintve egészen csinos teremtés lehetett. Nem volt persze valami elkényeztetett fehércseléd. Hát nem! Fényverte hamu, olyan szúrós szemmel bámulta a világot, hogy attól még a jó vas is megrozsdásodna!

Az úrnő Aravine és Vanin között lovagolt. Bár csak halkan beszélgettek, Olver mégis hallotta, hogy miről folyik a szó. Persze gondosan másfelé bámult, mert nem akarta, hogy azt higgyék, esetleg hallgatózik. Hiszen nem is hallgatózott. Csak azért lépdelt itt, mert nem akarta, hogy beborítsa a por, amit a többi ló vert fel.

– Igen – suttogta Vanin. – Bár nem látszik, de közel járulót Átokföldhöz. A saját anyám égessen meg, el sem tudom hinni, hogy arrafelé megyünk! Érzik a levegőt? Kezd hűvösebbé válni. Tegnap reggel óta pedig egyetlen igazán veszélyes dolgot sem láttunk, amióta ránk támadtak azok a háromszemű ocsmányságok.

– Már közel járunk – bólintott Aravine. – Nemsokára megközelítjük a Sötét Urat. Azon a földön semmi sem nő. Még megrontott növények sem. Arrafelé nincs élet. Még a Fertő visszataszítóbb szörnyszülöttei sem mennek oda.

– Ennek akár örülhetnénk is.

– Nem igazán – ellenkezett Vanin, és megtörölte a homlokát. – Azért nem, mert idefent különösen veszélyesek az árnyfattyak. Ha életben is maradunk, azt csak annak köszönhetjük, hogy tart ez a feneette háború. Az árnyfattyakat leköti a küzdelem. Ha ránk mosolyog a szerencse, Shayol Ghul közvetlen környékének kivételével olyan üres lesz az egész Átokföld, mint annak a fickónak a pénzes zacskója, aki megpróbált üzletet kötni a fényverte tengeri néppel. Már elnézést durva szavaimért, úrnőm.

Olver a közeledő hegycsúcs felé bandzsított.

Szóval itt él a fényverte Sötét Úr – gondolta a fiú. – És valószínűleg Mat is erre járhat, nem pedig Merrilorban. Mat állandóan arról beszélt, hogy nagy ívben ki kell kerülni a veszélyeket, de valahogy mégis mindig kalandokba keveredett. Olver már rájött arra, hogy a kalapos ifjú megpróbált szerénynek mutatkozni, csak nem nagyon sikerült neki. Mi más oka volna arra, hogy állandóan azt emlegesse, nem akar ő hősként viselkedni, ha utána meg fényverte módon azonnal fejest ugrik a legveszélyesebb veszedelembe?

– És ez az ösvény? – kérdezte az úrnő Vanintól. – Azt mondtad, hogy nemrég járt erre valaki. Ez viszont nem arra utal, hogy a környék távolról sem olyan, mint ahogy azt az előbb igen szemléletesen leírtad?

Vanin felmordult.

– Úgy tűnik, jártak erre.

– Tehát akkor, szekerekkel vonultak ezen az útvonalon – töprengett Aravine. – Nem tudom, hogy ezt jó jelnek, vagy éppen rossznak tekintsük-e.

– Nem hinném, hogy errefele léteznének jó jelek! – figyelmeznie a felderítő. – Lehet, hogy le kéne húzódnunk az útról, és csendben figyelnünk. Várni egy darabig.

A fickó nagyot sóhajtott, és ismét megtörölte a homlokát. Olver nem tudta, hogy mi baja lehetett. Miért izzad, amikor egyre hidegebb lesz? Ahogy telt a nap, úgy lett hűvösebb a környék. És mintha a növények is megritkultak volna. Nem mintha a fiúnak ez ellen bármilyen kifogása is lett volna.

Hátranézett a válla fölött. Alaposan szemügyre vette azokat a fákat, amelyek végeztek azzal a szerencsétlennel. Úgy tűnt, hogy a környéken nem nőttek hozzájuk hasonlóak. Legalábbis előrefele az ösvény mellett nem.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy várakozzunk, Vanin – ellenkezett Faile. – Vagy így, vagy úgy, de visszajutok Merrilorba. Az Újjászületett Sárkány Thakan'Darban harcol. Oda kell mennünk, ha ki akarunk jutni erről az átokverte helyről!

Vanin elkeseredetten felnyögött, ám Olver elmosolyodott. Igenis eljut Mat oldalára, és megmutatja neki, hogy milyen jól megállta a helyét a csatában. Utána pedig...

Mert talán elképzelhető, hogy akkor Mat nem hagyja ugyanígy magára, ahogy a többiek tették. Ez pedig nagyon is jó volna, mivel Olvernek szüksége lesz a barátja segítségére, ha meg akarja keresni azt a shaidót. Miután ilyen hosszú időt töltött a Banda tagjaival, biztosra vette, hogy megkeményedett, és már nincs senki sem ugráltathatja. Soha többé nem fogja megengedni, hogy elvegyék tőle, akiket szeret!

– Az archívumok feljegyzései némi magyarázattal szolgál arra, amit láttunk – jelentette ki Cadsuane, miközben a tenyerében melengette a teáscsészéjét.

Az aiel lány, ez az Aviendha ott ült a sátor földjén. Mit nem adnék, ha kiképezhetnénk a Toronyban – gondolta Cadsuane. Ezek a tudós asszonyok... bizony kemény nőszemélyek. Olyan elszántak, mint a Fehér Torony legkiválóbb nővérei.

Az idős aes sedai egyre határozottabban úgy vélte, hogy az Árnyék hosszú évek megfeszített munkájával készült fel a Fehér Torony megrendítésére. Jóval többről volt itt szó annál, mint hogy Siuan Sanchét eltávolítsák a hatalomból, és helyette Elaida kezébe kerüljön az irányítás. Lehet, hogy évtizedeknek, de talán évszázadoknak kell eltelni ahhoz, hogy teljesen megérthessék az Árnyék körmönfont tervét. A Fekete nővérek hatalmas létszáma jól mutatta, hogy milyen méretű összeesküvésről volt szó. Sok százan szolgálták az Árnyékot, nem pedig néhány tucatnyian, ahogy azt Cadsuane gondolta volna.

Egyelőre azonban be kellett érnie azzal, amije volt. A rendelkezésére álló eszközök között ott voltak ezek a tudós asszonyok is. Meglehetősen hiányos kiképzésben részesültek, ami a fonatok használatát illeti, viszont annál több volt bennük az elszántság. Hasznosak voltak. Mint például a sátor túlsó végében ülő, és feszülten figyelő Sorilea is. Ő is sokat ért, pedig nem igazán tudta használni az Egyetlen Hatalmat.

– Utánanéztem a dolgoknak, gyermek – folytatta az aes sedai – Az a némber valóban Utazik. Ezt a módszert azonban csupán a Hatalom háborúja előtti időszakra visszadatálható néhány dokumentumtöredék említi meg.

Aviendha elkomorodott.

– Nem láttam fonatokat, Cadsuane sedai.

Az idős nő gondosan ügyelt arra, hogy ne mosolyodjon el meghalla az udvarias megszólítást. Ezt a leánykát az al'Thor gyerek tette meg parancsnoknak. Igazából még így is jobb volt, mint jó páran a többiek közül. Ennek ellenére annak a legénynek Cadsuane-t kellett volna választania, amivel Aviendha alighanem tisztában is volt.

– Ennek az az oka, hogy az a nőszemély nem használta az Egyetlen Hatalmat – magyarázta.

– Akkor mi más lehetett volna?

– Tudod, hogy annak idején miért szabadították ki a Sötét Úrat?

Aviendha töprengeni kezdett. Felidézett magában valamit.

– Ó... igen. Ezek szerint a Sötét Úr erejét fókuszálják?

– Az a neve, hogy Igazi Hatalom – folytatta Cadsuane. – A feljegyzések szerint a használatával utazó pontosan azt a módszert alkalmazza, amilyet mintha te is láttál volna. Kevés szemtanú akadt. A Sötét Úr igencsak szűkmarkúan osztogatta saját lényegét a Hatalom háborúja során. Csak a legkitüntetettebb hívei kaphatlak belőle. Ebből viszont le merem vonni azt a következtetést, hogy az ellenségünk egyértelműen a Kitaszítottak egyike. A leírásod alapján, hogy mit is művelt szegény Sarene -nel, úgy vélem, hogy Graendal lehet az.

– A legendák egyszer sem említik, hogy Graendal ennyire rusnya lett volna – szólt közbe Sorilea halkan.

– Ha te magad is a külsőd alapján könnyedén felismerhető Kitaszítottak közé tartoznál, akkor talán nem tennél meg mindent azért, hogy a megjelenésedet megváltoztatva ismeretlen maradj?

– Talán igen – biccentett Sorilea. – Ebben az esetben semmiképpen nem használnám ezt a... Igazi Hatalmat, amiről az előbb beszéltél. Hiszen azzal értelmetlenné válna az egész képmutatás.

– Annak alapján, amiről Aviendha beszámolt – jegyezte meg Cadsuane –, ennek a némbernek nem sok választása maradt. Gyorsan el kellett menekülnie.

Összenézett Sorileával, és néma egyetértéssel bólintottak. Ők ketten el fogják kapni ezt a Kitaszítottat.

Nehogy már meghalj itt nekem, te gyerek! – gondolta Cadsuane, és a válla fölött nyugtalanul abba az irányba sandított, ahol al'Thor, Nynaeve és Moiraine továbbra is tette a dolgát. A táborban minden fókuszáló nagyon is érezte a fokozódó lüktetést. – Addig legalábbis semmiképpen nem halhatsz meg, míg el nem végezted azt, amit meg kell tenned. Cadsuane számított arra, hogy itt lesz az egyik Kitaszított. Pontosan ezért is jött erre a hadszíntérre.

Szél rázta meg a sátrat. Az idős asszony megborzongott. Iszonyúnak tartotta ezt a helyet, még most is, amikor éppen nem tombolt annyira a harc. Mindent belengett a borzalom. Mintha egy gyermek temetésén várakoztak volna. Senki sem tudott nevetni, de még mosolyogni sem. Mindent látott a Sötét Úr. A Fényre! Olyan jó volna hátat fordítani ennek a helynek.

Aviendha belekortyolt a teájába. Még mindig űzöttnek tűnt, bár nyilvánvaló volt, hogy harc közben már korábban is veszített el szövetségeseket.

– Hagytam őket meghalni – suttogta.

– Ugyan már! – legyintett Cadsuane. – Ne tedd magadat felelőssé azért, amit az egyik Kitaszított követett el, te gyerek!

– Nem érti, hogy mire gondolok – ellenkezett Aviendha. – Összekapcsolódtunk, és a társaim megpróbáltak kiszabadulni. Éreztem őket. Csak éppen nem tudtam, hogy mi történik. A kezemben tartottam az erejüket, így aztán nem tudtak védekezni. Védtelenül hagytam őket.

– Hát akkor mostantól kezdve ne távolodj el annyira azoktól, akikkel összekapcsolódtál! – vágta rá az aes sedai habozás nélkül. – Nem tudhattad, hogy mi fog történni.

– Ha majd úgy véled, hogy ez az ellenségünk itt van a közelben, Aviendha – tette hozzá Sorilea –, akkor üzenetet küldesz Cadsuane-hez, hozzám, vagy Amyshoz. Nincs abban semmi szégyellnivaló, ha beismerjük, hogy egy ellenfelünk túl erős. Van, akit egyedül nem lehet legyőzni. Közös erővel azonban legyőzzük, és megvédjük a Car'a'carnt.

– Hát legyen! – válaszolta a fiatal nő. – De ti is pontosan ezt fogjátok tenni. Szóltok nekem. Mindannyian.

Csendben figyelt. Cadsuane vonakodva bólintott, akár csak Sorilea.

Faile a sötét sátorban kuporgott. A levegő még hidegebb lett most már, hogy ilyen közel jártak Thakan'darhoz. Végighúzta a hüvelykujját a kése markolatán. Lassan, nyugodtan beszívta, majd ugyanilyen ütemben kifújta a levegőt. Pislogás nélkül bámulta a sátor lapját.

A Kürtöt őrző ládikát a bejárathoz tette. Csupán az egyik sarka lógott ki az éjszakába. Itt, az Átokföld határvidékén, az állítólagos szövetségesei között sokkal magányosabbnak érezte magát, mint annak idején a shaidók táborában.

Két éjszakával korábban kihívták a sátrából, hogy megvizsgáljon néhány furcsa lábnyomot, amelyek felzaklatták az embereit. Amióta már ilyen közel jártak az Átokfoldhöz, egyetlen követőjét sem veszítette el. A terv ezek szerint legalább részben bevált. Persze ettől még mindenki rendkívül feszült maradt. Csupán pár percet töltött a sátron kívül, ám amikor visszatért, a Kürtöt őrző ládikát kissé elmozdítva találta.

Valaki megpróbálta felnyitni. A Fényre! Szerencsére nem tudta felfeszíteni a zárat, és a Kürt még mindig ott volt, ahová bezárta.

Bárki áruló lehetett. Az egyik Vörös, az egyik kocsis, vagy a Cha Faile bármelyik tagja. Az elmúlt két éjszaka során rendkívül figyelmesen, sőt feltűnően ügyelt a ládára. Megpróbálta felbőszíteni a tolvajt. Ma délután viszont fejfájásra hivatkozott, és megengedte, hogy Setalle altató hatású gyógyteát készítsen. Teával a kézben visszatért a sátrába, de egyetlen kortyot sem ivott. Leült, és várta, hogy mi történik.

A ládát egyértelműen fel lehetett ismerni a sátorból kilógó sarkáról. Vajon ma ismét szerencsét próbálnak? Biztos, ami biztos, korábban kivette a Kürtöt a ládikából, és elvitte magával, amikor úgy tett, mintha a természet szólította volna. Egy zömök sziklatömb tövében rejtette el. Visszatérése után a Cha Faile tagjait is beosztotta a táborhely őrzésére. Nem maradhattak a sátra körül. Cseppet sem tetszett nekik az úrnőjük döntése, aki világosan a tudtukra adta, hogy aggódik az emberek között elmélyülő feszültség miatt.

Ennyi csak elegendő lesz. A Fény adja, hogy elég legyen!

Az órák egymás után teltek. Faile ugyanabban a testhelyzetben kuporgott. Készen állt arra, hogy felugorjon és felriassza a tábort, mihelyt valaki megpróbál behatolni a sátrába. Egész biztos, hogy ma éjjel újra szerencsét próbálnak. Hiszen azt gondolják, hogy Faile megbetegedett.

Semmi. Már sajogtak az izmai, de mégsem mozdult. Lehet, hogy a tolvaj már odakint lapult a sötétben. Ott várakozott, és csak az járt az eszében, hogy vajon eljött-e a megfelelő pillanat. El akarta ragadni a Kürtöt, hogy elrohanjon vele a gazdáihoz. Az áruló férfi ugyanúgy lehetett, mint nő. Hiszen...

Sikító hang metszett az éjszakába.

Faile összerezzent. El akarták terelni a figyelmét?

Ez a sikoltás – gondolta, és megpróbált rájönni, hogy melyik irányból jött a zaj, – mintha... pontosan nyugati irányból hallatszott volna.

De hiszen ott rejtette el a Kürtöt! Káromkodva felpattant. Gyorsan döntött. A láda üres. Ha lecsapnak a csalira, miközben ő elrohan megnézni a zavar okát, azzal nem veszíthet semmit! Ha viszont a tolvaj megjósolta hogyan fog védekezni... Valósággal kirohant a sátrából, miközben odakint feltápászkodtak a többiek. A Cha Faile tagjai rohanva közeledtek. Ismét felhangzott a sikoltás.

A kétségbeesett üvöltést pontosan az a hátborzongató rikoltozás kísérte, amelyet az egész útjuk során jól hallottak a távolból.

A karaván vezetője keresztülgázolt a satnya, Fertő-foltos gazokon. Igencsak megfontolatlan, ostoba döntés volt belevetnie magát a sűrűbe egy olyan helyen, ahol egyetlen ág is megölheti az embert. Annyira sietett, hogy nem gondolta végig a dolgokat. Így legalább gyorsan odaért arra a helyre, ahol elásta a Kürtöt. Nem csupán Vanin állt ott, de Harnan is. A kövér férfi vastag karjával magához szorította Valere Kürtjét, miközben Harnan hangosan kiabálva a kardját lengetve valamilyen sűrű, sötét bozonttal borított szörnyeteg ellen küzdött.

Vanin Faile-ra pillantott és olyan sápadt lett az arca, mint egy fehérköpeny inge.

– Tolvaj! – kiáltotta Faile. – Állítsátok meg! Ellopta Valere Kürtjét.

Vanin felkiáltott. Úgy dobta el magától a Kürtöt, mintha az megharapta volna. A Fényre! Hogy milyen gyorsan mozgott ez a kövér gazfickó! Miközben elrohant, megragadta Harnan vállát, és maga után rángatta a cimboráját. A szörnyfajzat torkából újra előtört az a hátborzongató üvöltés.

A távolból dübörgő hangon válaszolt neki valami. Faile hasra vetette magát, megragadta a Kürtöt és magához ölelte. Ezek a gazemberek nem közönséges tolvajok voltak. Nem csupán átláttak a tervén, de még azt is egészen pontosan kikövetkeztették, hogy hová rejtette el a Kürtöt. Úgy érezte magát, mint valami hiszékeny parasztlány, akit csúnyán felültetett a nagyvárosi csirkefogó.

A kísérői döbbenten álltak a háta mögött. Vagy a Kürt, vagy pedig a szörnyeteg látványa dermesztette le őket. A félelmetes szörny újra felvijjogott. Nagyobb volt bármelyik medvénél, amit Faile valaha is látott, és túlságosan sok kar nőtt a törzséből. Az ifjú nő azonnal felpattant. Nem maradt ideje arra, hogy a tolvajok nyomába eredjen, mert a szörnyfajzat a testőreire vetette magát. Hangosan rikoltozva letépte a Cha Faile egyik tagjának a fejét.

Faile felüvöltött. Meglendítette és a szörnyfajzat felé hajította egyik kését. Arrela lecsapott rá a kardjával. Ekkor azonban Faile mellett egy másik ugyanilyen szörnyeteg magasodott fel a sziklák közül.

Az ifjú nő káromkodva arrébb vetette magát. Ismét elhajított egy kést. Célba talált vele. Ezt biztosra vette, mivel a szörnyszülött felvonyított. A hangjába harag és fájdalom vegyült. Amikor megérkezett a lóháton ülő Mandevwin, a kezében lengetett fáklya fényében kiderült, hogy a pokoli teremtéseknek olyan a pofájuk, mint a rovaroké. Rengeteg, agyarra emlékeztető fog csillogott a szájukban. Faile kése az egyik rémség szeméből állt ki.

– Védjétek meg az úrnőt! – bömbölte Mandevwin, és a magához ölelt lándzsákat odadobta a közelben álló Vörösök felé. A rendészek lecsaptak az első szörnyszülöttre. Döféseikkel elűzték Arrela mellől. A keménykötésű nő véresen tántorodott hátra, de még most is szorította a kardját.

Faile hátrébb lépett, miközben a Cha Faile tagjai védelmezően körbevették. A kezében tartott tárgyra pillantott. Valere Kürtjét szorongatta, amit valaki kihúzott abból a zsákból, amiben elrejtette. Bele is fújhatna...

De nem – gondolta. – A Kürt Cauthonhoz kötődik. Más kezében csupán egy közönséges hangszer maradna.

– Nyugalom! – harsogta Mandevwin, és hátrébb táncoltatta csatalovát, miközben az egyik szörnyeteg megpróbálta lerohanni. – Verdin, Laandon, több lándzsára van szükségünk! Menjetek! Ezek a dögök úgy harcolnak, mint a vadkan. Hajtsátok őket előre! Utána meg döfjetek lándzsát az oldalukba!

Az egyik szörnyfajzatnál be is vált ez a módszer. A következő pillanatban Mandevwin felüvöltött, mert a másik rátört, és nyakon ragadta a lovát. Mancsával félresodorta a beavatkozni próbáló katonákat, és a tiszt hangos jajdulással a földre zuhant.

Faile még mindig magához szorította a Kürtöt. Elosont az első szörnyszülöttet újra és újra keresztüldöfő Vörösök mellett. Itt több fáklya is égett. Felkapott egyet és hozzávágta a másik szörnyfajzathoz. Annak azonnal lángra lobbant a szőr a hátán. A rémség üvölteni kezdett, ahogy lángba borult a teljes gerince. A száraz tűzifa nem égett volna ilyen jól, mint ez a dús szőrzet. Elengedte Mandevwin halott lovát. Kis híján letépte a helyéről a csatamén fejét. Vadul rángatózott, bömbölt és vonyított.

– Mentsétek ki a sérülteket! – parancsolta a fiatal nő. Megragadta az egyik zsoldos karját. – Hozd el Mandevwint!

A harcos a Faile kezében tartott kürtre pillantott, valósággal kiguvadt a szeme, majd összerázkódott és bólintott. Odahívta két társát, hogy segítsenek felemelni a sérültet.

– Úrnőm? – szólalt meg a közeli bokrok mögül Aravine hangja. – Mi történik itt?

– Két Vörös megpróbálta ellopni, amire vigyázok – felelte Faile. – Most kénytelen leszünk az éjszaka kellős közepén útra kelni.

– De hát...

– Figyeld csak! – figyelmeztette Faile, és a sötétség felé mutatott.

A távolban legalább egy tucatnyi hely felől hangzott ugyanolyan vijjogás, mint amilyen a haldokló szörnyeteg szájából is előtört.

– Az üvöltözése miatt más szörnyek is felfigyelnek ránk. A kiontott vér szaga idecsalja a rémségeket. Azonnal indulunk. Ha sikerül elég mélyre behatolnunk az Átokföldre, akkor talán biztonságos helyre juthatunk. Ébresszétek fel a tábort, és tegyétek lóhátra a sebesülteket! Mindenki más készüljön fel az erőltetett menetre! Gyorsan!

Aravine bólintott, és már el is rohant. Úrnője abba az irányba pillantott, ahol Harnan és Vanin eltűntek. Legszívesebben a nyomukba eredt volna, ám ha az éjszaka sötétjében megpróbálja utolérni a két szökevényt, akkor a karaván csak lassan haladhatott volna. Ezen az éjszakán a lassúság egyet jelentett a halállal. Ezenfelül ki lehetett a megmondhatója annak, hogy milyen segítségre számíthat itt az a két árnybarát?

El fognak menekülni. Faile a Fényhez fohászkodott azért, nehogy még jobban felültessék annál, mint ami nyilvánvaló volt. Ha Vanin valahogy elkészíthette a Kürt hasonmását, és azt ejtette el, hogy Faile „megmenthesse”, miközben a tolvaj elmenekült, soha sem fog kiderülni. Ha viszont csupán a Kürt hasonmásával jut el az Utolsó Csatába, azzal mindenkit kárhozatba dönt. Miközben a karaván tagjai lassan elindultak a sötétbe, a teljes csőd lehetősége valósággal megfojtotta ifjú vezetőjüket. A menekülők csupán a Fény kegyelmében bízhattak, hogy valahogy elkerülik majd az éjszaka veszélyeit.

Harminchatodik fejezet

Van, ami megváltoztathatatlan

Valami nem volt rendben Randdel.

Nynaeve erősen szorította magához a Végzet Vermének mélyén tornyosuló cseppkövet. Csak így tudta megakadályozni, hogy az erős szelek beszippantsák a szemközt tátongó semmibe. Moiraine arról beszélt, hogy az ott a Sötét Úr lényege. Ezek szerint akkor az Igazi Hatalmat látták. Még ennél is szörnyűbbnek tűnt a gondolat, hogy mit jelent, ha az Árnyék lényege itt volt a világban. Talán azt, hogy a Sötét Úr máris elszabadult? Bármi legyen is ez a fenyegető semmi, nyilvánvaló volt, hogy az utolsó porcikájáig a legtisztább gonoszság alkotja. Nynaeve-et olyan bénító rémület töltötte el, amihez hasonlót soha életében nem érzett.

A sötétségből rettenetes szívóerő áradt. A közelből megpróbált mindent önmagába szippantani. Az egykori javasasszony erősen tartott attól, hogy ő maga is besodródik oda, ha elengedi a cseppkövet. Máris elveszítette a kendőjét. A ruhadarab egyszerűen eltűnt. Ha az a végtelen semmi beszippantaná, akkor az az élete végét jelentené. Talán még maga a lelke is elpusztulna.

Rand! – gondolta. Nem segíthetne valahogy az ifjúnak? A fiatalember ott állt Moridin előtt. Farkasszemet néztek, és egymásnak feszült a kardjuk. Mintha csak a pillanat rabjaivá váltak volna. Rand arcáról izzadság csöpögött. Nem szólalt meg. Még csak nem is pislogott.

A lába az előbb beleért abba a sötétbe. Abban a pillanatban valósággal kővé vált, akárcsak Moridin. Úgy álltak ott, mint két szobor. Körülöttük valósággal vonyított a légmozgás, ám kettőjükre a tomboló szél nem volt olyan hatással, mint Nynaeve-re. Valósággal megdermedve álltak ott a semmi peremén, immár jó tizenöt perce.

Még egy teljes óra sem telt azóta, hogy kis csoportjuk belépett a tárna sötétjébe, mert farkasszemet akartak nézni a Sötét Úrral.

A javasasszony jól látta a földön csúszó szikladarabokat. Mindet elnyelte a sötétség. A ruházata úgy lobogott, úgy csapongott, mintha erős szélbe került volna. Ugyanezt tette Moiraine öltözéke is. A másik aes sedai a közelben kuporogva ölelt át egy kőagyart. Szerencsére már nem kellett elviselniük a korábban mindent betöltő kén bűzét, mert a szagot is mintha elnyelte volna a sötétség.

Nynaeve nem tudta használni az Egyetlen Hatalmat. Randt kiszívta belőle az utolsó csepp erőt is, pedig nagyon úgy tűnt, hogy az ifjú semmire sem használta az így nyert hatalmat. Vajon Nynaeve odaérhetne Moridinhez? Úgy tűnt, hogy a Kitaszított képtelen megmozdulni. Mi lenne, ha jól fejbe vágná egy szikladarabbal? A várakozásnál mindenképpen jobb volna.

Próbaképpen erősen megvetette a lábát, utána pedig kicsit lazított a szorításán. Azonnal csúszni kezdett a mélység felé, éppen ezért újra erősen átölelte a cseppkövet.

Márpedig nem vagyok hajlandó arra, hogy az Utolsó Csatát egy kődarabot ölelgetve töltsem. – gondolta. – Legalábbis nem az elejétől a végéig! Azt már nem! Újra próbálkozni fog. Mivel kiderült, hogy előrehaladni túlságosan is veszélyes lett volna, ezért inkább oldalsó irányba mozog... Igen, jobb kéz felől is ott magasodott egy újabb cseppkő. Elengedte az eddig átölelt sziklatömböt, és félig csúszva, félig tántorogva eljutott a következő cseppkőig. Körülnézett és máris észrevette a következő célpontját. Egy kézzel óvatosan elengedte a sziklát, oldalra hajolt, és megragadta a következőt.

A folyamat nagyon lassan haladt. Rand, te gyapjúagyú bolond! – gondolta. Ha az ifjú hagyta volna, hogy Nynaeve vagy Moiraine irányítsa a körüket, akkor talán tehettek volna valamit, miközben Rand harcol!

Elérte a következő cseppkövet is. Megtorpant, mert jobb kéz felől észrevett valamit. Kis híján üvölteni kezdett. Egy alacsony fal védelmében egy nő kuporgott ott. A sziklatömb megvédte a tomboló széltől. Úgy tűnt, hogy zokog.

Az egykori javasasszony Rand felé pillantott. Az ifjú még mindig mozdulatlanságba dermedve állt Moridinnel szemben. Itt már jóval közelebb magasodtak egymáshoz a cseppkövek. Nynaeve elindult az ismeretlen felé. Némileg könnyebben haladhatott, mert a kövek valamelyest elzárták a semmi húzása elől.

Hamarosan odaért a kuporgó alakhoz, akit hozzáláncoltak a falhoz.

– Alanna? – próbálta túlharsogni a szél bömbölését. – A Fényre, te meg mit művelsz itt?

Az aes sedai vöröslő szemmel pillantott az érkező felé. Semmibe meredő tekintete azt a látszatot keltette, mintha kiürült volna az elméje. Amikor Nynaeve alaposabban is szemügyre vette a foglyot, észrevette, hogy az aes sedai testének egyik felét, a bal oldalát, vér borítja. De hiszen hasba szúrták egy késsel! A Fényre! Erre már az előbb is rájöhetett volna, amikor meglátta, hogy mennyire holtsápadt a nővér arca.

Megszúrták, és utána itt hagyták? De hát miért? Hát mert magához kötötte Randet! – döbbent rá Nynaeve. – Ó, a Fényre! Csapda volt. Moridin megsebezte Alannát, és csak utána szállt szembe Randdel. Ha a nő meghal, Rand – Alanna őrzőjeként – őrjöngő dührohamot fog kapni. Moridin akkor majd könnyedén lecsap rá és elemészti.

De miért nem figyelt rá az a gyapjúagyú legény? A javasasszony beletúrt az övtáskájába. Valamilyen gyógynövényt keresett. Megtorpant. Érne valamennyit is bármilyen gyógynövény ebben az állapotban? A súlyos sebet csak az Egyetlen Hatalom segítségével forraszthatná be. Letépett egy darabot a sebesült ruhájából, és bekötötte a sérülést. Utána megpróbálta megragadni a saidart.

Rand azonban nem engedte el, amit irányított. Nynaeveü kétségbeesett elszántsággal megpróbálta az Egyetlen Hatalom egy részét kirángatni az ifjú kezéből, ám az tántoríthatatlan maradt. Sőt, még erősebben szorított mindent, amikor a nő a teljes akaraterejét összeszedve nekifeszült. Ugyanakkor közben, mintha fókuszált volna, de Nynaeve nem látta a fonatait. Érzett valamit, ám az üvöltő szél és a tárna különleges, furcsa tulajdonsága miatt úgy érezte magát, mintha tomboló forgószél vette volna körül. Az Egyetlen Hatalom valahogy beleolvadt ebbe a kavargásba.

A fészkes fenébe! De hiszen szüksége volt a saidarra! Ez nem is Rand hibája volt. Amíg ő vezeti a kört, addig képtelen lett volna átengedni másnak az erő egy részét.

Az aes sedai tehetetlen kétségbeeséssel Alanna sebére szorította a tenyerét. Milyen kockázatot vállalhat? Szólhat Randnek, hogy engedje ki a körből? De ha ezt tenné, akkor Moridin azonnal a nők ellen fordulna, és megtámadná Alannát.

Most akkor mit tegyen? Ha ez a sebesült meghal, akkor Rand elveszíti az önuralmát. Ez pedig szinte biztos, hogy az életébe kerülne… és ráadásul elveszítené az Utolsó Csatát is.

Mat újra lecsapott a fejszével a karóra, hogy kihegyezze.

– Látjátok? Nem kell ám kacifántosra faragni – jelentette ki. – Nem most kell bebizonyítani az elöljáró csinos lányának, hogy a fafaragás nagymesterei vagytok.

A körülötte figyelő férfiak és nők komoly elszántságul bólintottak. Egyszerű földművesek, falusi emberek és kézművesek vették körül. Olyanok, mint odahaza a Folyóköz lakói. Sok ezren szolgáltak Mat keze alatt.

Még csak nem is gondolta volna, hogy ilyen rengetegen lesznek. A derék vidéki emberek felkerekedtek, és eljöttek, hogy itt harcoljanak.

Persze tudta róluk, hogy kivétel nélkül mindnek elment az esze. Ha valahogy le tudott volna lépni innen, Mat már régen valahol egy pincében rejtőzködött volna. Hogy égne meg a Fényben, igenis megpróbált volna elbújni!

A fejében hangosan zörögtek a kockák. Azóta így ment ez, hogy Egwene rábízta a Fény valamennyi hadseregének irányítását. Két babszemet sem ért, hogy fényverte ta'veren volt.

A keze persze egy pillanatra sem állt meg. Kihegyezte a sánc új karóját. Egy fickó rendkívüli összpontosítással figyelte. Az öreg földműves bőre olyan cserzettnek tűnt, hogy a trallok kardok valószínűleg le fognak pattanni róla. Valamiért mégiscsak ismerősnek tűnt az ifjú számára.

A Fény égetné meg ezeket az emlékeket – gondolta Mat. Ez a fickó alighanem csupán Mat valamelyik réges-régi ismerősére hasonított, az alku során kapott emlékeit benépesítő egyik névtelen alakra. Igen, valószínűleg ez lesz a helyzet. Ha fejre állt volna, akkor sem jutott volna az eszébe az atyafi neve. Egy... szekér? Egy enyész?

– Gyere már, Renald! – szólt oda a fickó az egyik cimborájának, aki a külseje alapján határvidéki földműves lehetett. – Menjünk le hátulra, hátha felzavarhatjuk ide a többieket.

Elsiettek, miközben Mat befejezte a karót, és megtörölte a homlokát. Már nyúlt volna a következő vaskos faágért – mert nagyon is úgy érezte, helyénvaló volna alaposan a birkapásztorok fejébe vésni, hogy mi is lesz a dolguk –, amikor egy cadin'sort viselő alak rohant végig a majdnem elkészült gerendafal mellett.

Urien rövidre nyíratta vörös haját. Csupán a tarkóján hagyott meg egy lófarkat. Köszönésképpen felemelte a kezét, miközben elfutott Mat mellett.

– Igencsak ingerültek, Matrim Cauthon! – kiáltotta a férfi, de nem állt meg. – Azt hiszem, ebbe az irányba jönnek.

– Köszönöm! – kiáltotta vissza Mat. – Az adósod vagyok.

Az aiel megfordult, és szinte változatlan sebességgel egy darabig hátrafelé futott, miközben Matet nézte.

– Te csak nyerd meg ezt a csatát! Feltettem egy oosquai bőrét a sikerünkre.

A félszemű ifjú felhördült. A savanyú képű aieleknél már csak egyetlen dolog volt szörnyűbb ezen a világon, mégpedig a vigyorgó aiel. Fogadásokat kötnek? Ennek a csatának az eredményére? Mégis, hogy lehetett belemenni egy ilyen fogadásba? Hiszen ha veszít, nem marad senki, akinek meg kellene adnia a… Mat elkomorodott. Ami azt illeti ez nagyon is jó fogadásnak tűnt.

– Mond már, kivel fogadtál? – kezdett el kiabálni. – Urien!

A fickó azonban már túlságosan is messze járt. Nem hallotta.

Mat rosszkedvűen morgott valamit, majd a fejszét az egyik közelben álló segítőjének, egy karcsú teari asszonynak adta.

– Tarts rendet közöttük, Cynd!

– Igenis, Cauthon nagyúr!

– Én aztán nem vagyok valamilyen fényverte nagyúr! – vágta rá kapásból, miközben magához vette az ashandareit. Elsietett, majd kicsit arrébb megállt, hogy megnézze magának a magasba meredő védművet. Észrevette ám a maroknyi Halottvirrasztó gárdistát, ahogy végigsiettek a munkások sorai között. Mintha csak farkasok keveredtek volna a birkák közé. Gyorsan arrébb ment.

A seregeiknek nem sok idejük maradt a felkészülésre. A Kapuk segítségével sikerült lehagyniuk a trallokokat, ám ez távolról sem jelentette azt, hogy megmenekültek. A Fényre, ebben a háborúban nem lehetett megmenekülni! Ugyanakkor Mat maga dönthetett az utolsó összecsapás színhelyéről, és Merrilor mezeje tűnt a legalkalmasabbnak.

Ilyen lehet, ha valaki megveszi a saját maga sírhelyét – gondolta a félszemű ifjú. – Ami azt illeti, már az is kár, hogy egyáltalán sor kerül erre a csatára.

A védmű a síkságot keletről határoló erdőkkel szemben magasodott. Arra már nem jutott ideje, hogy alaposan megerősítse, vagy az egész területet sánccal vegye körbe. Egyébként sem lett volna értelme túl sok erőfeszítést pocsékolni az erődítmények kiépítésére. Harcba küldve azokat a sharai fókuszálókat, az Árnyék úgy szakítja át a falakat, mint kard a selymet. Azonban a jó helyen elhelyezett mellvédek, főleg pedig a gerendafalak gyilokjárói kellő magasra emelik az íjászait ahhoz, hogy célba vegyék a trallokokat.

Két folyót is figyelembe kellett vennie. A Mora délnyugati irányba haladt. Egyik partján a magaslat, a másik oldalon pedig a Dashar-domb feküdt. A déli partja Shienarhoz tartozott, míg az északi arafeli felségterület volt. Itt a síkságon torkollott bele az Erininbe. Ez utóbbi folyam a mező déli határán folyt, nyílegyenesen, nyugati irányba.

A két folyó többet ér majd minden falnál. Főleg most, hogy már volt elég ereje megfelelő módon védelmeznie őket. Persze, ha valaki hajlandó megfelelőnek nevezni a rendelkezésére álló erőket. A katonái fele olyan zöldfülű volt, hogy elvesztek a friss fűben, a másik fele pedig kis híján mindhalálig küzdött alig egy héttel korábban. A határvidékiek minden három harcosukból kettőt elveszítettek... A Fényre, háromból kettőt! Egy fegyelmezetlenebb hadsereg már rég szétszéledt volna.

Ha mindenkit összeszámolt, akkor a megérkező trallokok négyszeres túlerőben lesznek. Feltéve, ha igaznak bizonyultak az Égi Öklök jelentései. Szörnyű küzdelem vár rájuk.

Még mélyebben a szemébe húzta a kalapját, aztán megvakarta az új szemkötő oldalát, amit Tuontól kapott. Vörös bőrből szabták. Meglehetősen kedvelte.

– Figyeljetek csak! – kiáltotta, amikor odaért az új Toronyőrség újoncaihoz. A legények vívóbotokkal püfölték egymást. A kovácsok még javában szorgoskodtak, hogy elkészüljenek a farudak végére szánt lándzsahegyekkel. Ránézésre igen valószínűnek tűnt, hogy az újoncok előbb teszik önmagukat harcképtelenné, mintsem hogy sebet üssenek az ellenségre.

Az ashandareit az egyik fickó kezébe nyomta, miközben kikapta a vívóbotot egy másik mancsából. Az első közben sietve tisztelgett. A katonák legtöbbje nem volt annyira idős, hogy havonta egynél több alkalommal kelljen borotválkozniuk. Mat arra gondolt, hogy megeszi a csizmáját, ha az a siheder, akinek elvette a botját, idősebb tizenöt évesnél. Megeszi bizony, mégpedig anélkül, hogy előtte megfőzné!

– Nem rezzenhettek össze, valahányszor a rúd eltalál valamit – magyarázta hallgatóságának. – Ha a csatatéren becsukod a szemedet, már meg is haltál. Hát nem figyeltetek?

Felemelte a rudat. Megmutatta nekik, hogy hol markolják meg, majd átvette velük azokat a védekező formákat, amelyeket még az apjától tanult. Akkoriban elég fiatal volt ahhoz, hogy azt higgye, a küzdelem akár mulatságos dolog is lehet. Addig abba sem hagyta, amíg jól meg nem izzadt. Próbára tette valamennyi újoncot. Egymás után, mindet arra kényszerítette, hogy kivédjék az ütését.

– Égjek meg a Fényben! Mikor tanuljátok meg végre, hogy mit kell tenni? – förmedt rájuk jó hangosan. – Engem különösebben még nem is izgatna, hogy fűbe haraptok, mert így ránézésre egy tuskónak is több esze van, mint nektek, de ha elpatkolnátok, akkor a drága kedves anyátok elvárja tőlem, hogy együtt érző levelet küldjek. Jobb, ha tőlem tudjátok, nem fogok írogatni. Viszont lehet, hogy kockázás közben kicsit elfog a bűntudat, és én nagyon utálom ám a lelkiismeret-furdalást. Szóval, figyeljetek!

– Cauthon nagyúr! – szólította meg a legény.

– Nem vagyok... – de aztán csak legyintett. – Igen, mond, mit akarsz!

– Nem tanulhatnánk meg helyette inkább csak a kard használatát?

– A Fényre! – méltatlankodott Mat. – Mi a neved?

– Sigmont, uram.

– Figyelj rám, Sigmont. Mégis mit gondolsz? Mennyi időnk maradt? Volna kedved járni egyet, mert akkor megbeszélhetném azokkal Rémurakkal és árnyfattyakkal, hogy legyenek szívesek néhány hónapra megpihenni, és akkor lenne időm arra, hogy rendesen kiképezzelek.

Sigmont elpirult. Mat visszaadta neki a botját. Városi gyerekek – sóhajtotta.

– Figyeljetek rám! Én csak annyit szeretnék elérni, hogy meg tudjátok védeni magatokat. Arra nincs időm, hogy nagy harcost faragjak belőletek, viszont azt igenis meg tudom mutatni, hogyan küzdjetek egyesített erővel. Meg azt, hogy miként kell az alakzatot tartani, és hogy ne rezeljetek be, ha megjönnek a trallokok. Ha ezt tudod, akkor tovább élsz, mintha a kardoddal hetvenkednél. Ezt elhiheted nekem.

Az ifjak vonakodva bólintottak.

– Folytassátok a gyakorlást! – utasította őket, majd megtörölte a homlokát, és hátrasandított a válla fölött. Fényverte hamu! Hát nem erre jönnek azok a Halottvirrasztó gárdisták!

Felkapta az ashandareit, és elsietett. Gyorsan eltűnt egy sátor mögött, de utána valósággal belerohant az ösvényen közeledő aes sedaiok csoportjába.

– Mat? – kiáltotta Egwene az érkezők közül. – Jól vagy?

– Azok a fickók valósággal üldöznek! – panaszkodott Mat, és gyanakodva bámulni kezdte a sátor oldalát.

– Kik üldöznek? – kérdezte Egwene.

– A Halottvirrasztó gárdisták – felelte az ifjú. – Mert állítólag ott kellene lennem Tuon sátrában.

Egwene néhány kézmozdulattal elküldte a többieket. Csupán két megszokott árnyéka, Gawyn meg az a seanchan nőszemély maradt ott mellette.

– Mat – folytatta az amyrlin ingerült hangon. – Annyira örülök, hogy végre megjött az eszed és hátat fordítottál a seanchan tábornak. De mondd, miért nem tudtad kivárni a csata végét, mielőtt megszöktél volna?

– Bocsánat – felelte az ifjú oda sem figyelve. – De mi lenne, ha közben továbbsétálnánk az aes sedaiok táborrésze felé? Oda majd nem követnek.

Talán nem, bár ha minden Halottvirrasztó olyan, mint Karede, akkor esetleg mégiscsak bejönnek oda is. Karede habozás nélkül a szikláról a mélybe zuhanó üldözött után vetné magát, csak hogy letartóztathassa.

Egwene haragos pillantással, világosan jelezte, hogy mennyire elégedetlen Mattel. Hogy is van ez? Miként képesek az aes sedaiok tökéletesen kifejezéstelen arccal bámulni maguk elé, miközben világosan egy férfi tudtára adják, hogy neheztelnek rá? És ha már itt tartunk, valószínűleg egy ilyen némber is a zuhanó után vetné magát a szikláról, csakhogy – részletesen – elmagyarázza neki, milyen ostoba hibákat követett el, miközben megkezdte a halálos ugrást.

Mat egyébként nagyon is boldog lett volna, ha mostanában nem érezte volna olyan sokszor úgy magát, mintha éppen ő lenne a példákban szereplő, zuhanó alak.

– Valami módon meg kell majd magyaráznunk Fortuonának, miért szöktél el – jelentette ki Egwene, miközben odaértek az aes sedaiok táborrészéhez. Mat olyan messze helyezte el őket a seanchanoktól, amennyire csak a józan ész megengedte. – A házasságotok azonban még így is gondot jelenthet. Azt javaslom hogy...

– Egy pillanat, Egwene! – vágott szavába a félszemű ifjú. – Egészen pontosan miről is beszélsz most?

– Seanchan testőrök elől menekülsz – magyarázta Egwene. – Talán nem figyeltél... hát persze hogy nem figyeltél. Annyira örülök, amikor láthatom, hogy széthulló világunkban is akad azért néhány semmiképpen sem változó dolog. Például a cuendillar és Mat Cauthon.

– Azért futok előlük – válaszolta Mat, és gyorsan hátrasandított a válla fölött –, mert Tuon azt akarja, hogy én bíráskodjak. Ha ugyanis bármelyik katonája a császárnőtől kér kegyelmet valamilyen bűne miatt, akkor állítólag én vagyok az, akinek végig kell hallgatnia az egész feneette ügyet!

– Te szolgáltatsz igazságot? – hitetlenkedett Egwene.

– Igen, tudom – legyintett Mat. – Túlságosan is sok fényverte munkával jár, már ha engem kérdezel. Egész nap a testőrök elől bujkálok, csak hogy megmaradjon az a kis szabadidőm.

– Egy kis becsületes munka még senkit sem ölt meg, Mat.

– Ebben tévedsz! A katonai hivatás nagyon is becsületes munka, és mégis fényverte módon meghalnak tőle az emberek.

Gawyn Trakand alighanem arra készült, hogy valamikor beálljon az aes sedaiok közé. Legalábbis olyan gyilkos pillantásokkal méregette Matet, ami még Moiraine-nek is becsületére vált volna. Hát csak nyugodtan. Hiszen Gawyn hercegnek született. Kicsi korától kezdve olyan dolgokra nevelték, mint az igazságszolgáltatás. Valószínűleg minden álló nap arra használta az ebédszünetét, hogy néhány embert bitófára küldjön, mert nem akart kijönni a gyakorlatból.

Mat viszont... Ő aztán senkinek a kivégzését nem fogja elrendelni. Semmiképpen sem. Elsétáltak egy nagy csapatnyi gyakorlatozó aiel mellett. Urien talán ide sietett annyira? Mat megpróbálta rávenni a többieket, hogy egy kicsit gyorsabban lépkedjenek, mert nem akarta, hogy a seanchanok utolérjék őket. Túljutva az aieleken, közelebb hajolt Egwene-hez.

– Megtaláltátok már? – kérdezte suttogva.

– Nem – felelte a fiatal nő, de nem nézett Matre.

Semmi szükség nem volt arra, hogy kimondják, mit is veszítettek el.

– Mégis, hogy a csudába tudtátok elveszíteni? Miután olyan fényverte módon sokat szenvedtünk, hogy megtaláljuk.

– Mi az, hogy megtaláljátok? A beszámolók alapján én azt hiszem, hogy Rand, Loial meg a határvidékiek sokkal többet tettek érte, mint te.

– Én is ott voltam! – ellenkezett Mat. – Keresztülszeltem miatta az egész fényverte szárazföldet! Talán nem? Égjek már meg a Fényben, először Rand, aztán meg te. Mostanában már mindenki ingem piszkál? Gawyn nem akarsz te is leteremteni?

– De még mennyire! – lelkesedett az őrző.

– Te csak fogd be! – vágta rá Mat. – Úgy tűnik, hogy mostanára rajtam kívül már mindenkinek elment az esze. Úgy kerestem azt a fényverte Kürtöt, mint egy háborodott. Ezenfelül pedig azt is kénytelen vagyok megemlíteni, hogy éppenséggel én fújtam meg azt az átkozott jószágot, és ti mind így menekültek meg Falméban.

– Szóval akkor te így emlékszel vissza rá? – tudakolta Egwene.

– Hát persze – válaszolta a félszemű ifjú. – Az emlékeim között akadnak kisebb hiányosságok, de mostanra már sikerült nagyjából mindent összeraknom.

– És a tőr?

– Az a kis ócskaság? Nem ér annyit, hogy foglalkozzunk vele – akart legyinteni, de azon kapta magát, hogy a keze az oldalára simult. Arra a helyre, ahol valamikor a tőr lógott. Egwene sokatmondóan a magasba vonta az egyik szemöldökét. – Egyébként sem erről van szó. Szükségünk lesz arra a fényverte hangszerre, Egwene. Szükségünk lesz rá.

– Már keresik az embereink – bizonygatta az amyrlin. – Nem tudjuk egészen pontosan, hogy mi történt. Megtaláltuk egy Utazás halvány lenyomatát, csak hát elég hosszú idő telt el, és… A Fényre, Mat! Keressük! Ígérem neked, az Árnyék mostanában nemcsak ezt az egyetlen dolgot lopta el tőlünk...

Az ifjú kíváncsi pillantását meglátva azonnal elhallgatott. Feneette aes sedaiok!

– Látta bárki is mostanában Perrint? – kérdezte Mat. – Nagyon nem szeretném, ha nekem kellene megmondanom neki, hogy eltűnt a felesége.

– Senki sem látta – ismerte be Egwene. – Feltételezem, hogy Randnek segít.

– Hát persze – biccentett Mat. – Tudnál nekem nyitni egy Kaput fel a domb tetejére?

– Nem azt mondtad, hogy át akarsz jönni a táboromba?

– Pont útba esik – felelte az ifjú. Ez nagyjából igaz is volt. – És azok a Halottvirrasztó gárdisták nem fognak számítani rá. Hogy égnék meg a Fényben, Egwene, szerintem azok a gazfickók már ki is találták, hogy hová megyünk!

Az amyrlin – egy pillanatnyi habozás után – Kaput nyitott a domb tetején kialakított Utazótérre. Átléptek oda.

Ez a magaslat terebélyesebb volt egy dombnál, de alacsonyabb egy igazi hegynél. A Dashar-domb jó százlábnyi magasra emelkedett a csatatér középső része fölé. A sziklaalakzat oldalát egyszerűen lehetetlen volt megmászni. Csupán Kapukon lehetett feljutni a tetejére. Onnan Mat és a parancsnokai jól nyomon követhetik a teljes összecsapás alakulását.

– Rajtad kívül senki mást sem ismertem – méltatlankodott Egwene –, aki ilyen komoly erőfeszítéseket tett azért, hogy ne kelljen erőfeszítésekkel járó munkát végeznie, Matrim Cauthon.

– Mert még nem töltöttél elég időt katonák között – felelte az ifjú. Kisiettek az Utazótérről, miközben odaintett a tisztelgő katonáknak.

Észak felé fordult, a Mora folyó, és azon túl Arafel irányába. Utána északkeleti irányba nézett. Ott már csak romok jelezték az egykori erődítmény vagy őrtorony helyét. Kelet felé megnézte magának az egyre szélesebb gerendafalat és az erdőt. Továbbfordulva délkeleti irányba felmérte az Erinin folyót, majd pedig még messzebb a magas fák különös, apró ligetét, ami annyira lenyűgözte Loialt. Állítólag azokat a fákat Rand növesztette oda, miközben megállapodtak a szerződés aláírásáról. Délnyugati irányban feküdt a Mora egyetlen közeli, jól használható átkelőhelye, a Hawal-gázló. A környékbeli gazdák használták. A gázlón túl, az arafeli oldalon, széles mocsárvidék terjeszkedett.

Nyugatra viszont, a Mora túlsó oldalán húzódott a Polov-magaslat. A negyven láb magas fennsík igen meredeken lejtett kelet. felé. A többi irányban viszont sokkal kisebb volt a sziklahát dőlésszöge. A magaslat délnyugati alja és a láp között nagyjából kétszáz hossznyi szélességű folyosó húzódott. Előszeretettel használták a gázlón át Arafel és Shienar között közlekedő utazók. Mat mindezeket az adottságokat nagyon is fel tudta volna használni a saját maga számára. Minden tájelem része lesz a védekezésnek. De vajon ennyi elég lesz? Érezte, hogy valami beléakaszkodik, és észak felé rángatja. Randnek nemsokára szüksége lesz rá.

Megfordult, és felkészült arra, hogy elszeleljen, mivel valaki sietve közeledett a sziklahát tetején. Nem a Halottvirrasztó gárdisták cserkészték be. Csupán a cserzett képű Jur Grady közeledett.

– Odahoztam azokat a katonákat, ahogy kérte – jelentette Grady, és a kezével a lenti mellvéd melletti Utazótéren egy Kapun keresztül megjelenő kisebb csapat felé mutatott. A Banda száz tagja élén Delarn állt. Egy vérvörös zászló lobogott a szélben a fejük fölött. A vörösöket jó ötszáz, kopottas ruhájú ember kísérte.

– Mégis mi értelme ennek az egésznek? – tudakolta Grady. – Feltételezem, hogy azt a száz katonát elküldte valami déli faluba hogy embereket toborozzanak.

Ezt tette és még más dolgokat is. Megmentettem az életedet te fafejű! – gondolta Mat és megpróbálta megkeresni Delarnt a csoportban. – Erre te meg önként jelentkeztél. Fényverte bolond! Delarn úgy viselkedett, mint aki fejet hajt a sors akarata előtt. .

– Vidd fel őket a folyó mentén! – parancsolta Mat. – A térképek szerint egyetlen alkalmas hely van arra, hogy elzárják a Mora folyását. Egy keskeny szakadék alig egy tucat mértföldnyire, északkeletre.

– Világos – biccentett Grady. – Lesznek ott fókuszálók is.

– Őket rád bízom – magyarázta Mat. – Mindenekelőtt azonban azt akarom, hagyd, hogy ez hatszáz férfi és nő védje meg a folyót. Ne tedd fölöslegesen kockára az életedet! Bízd Delarnra és az embereire a védekezést!

– Már megbocsásson, de ez meglehetősen gyenge csapatnak tűnik! – figyelmeztette Grady. – Ráadásul a legtöbbjük nem is kiképzett katona.

– Tudom, hogy mit csinálok – válaszolta Mat. Legalábbis remélem.

Grady vonakodva bólintott és elsietett.

Egwene alaposabban is megnézte magának az ifjút.

– Ebből a csatából nincs visszavonulás – magyarázta Mat halkan. – Nem hátrálhatunk ki belőle. Nincs hová elmenni innen. Vagy helytállunk ezen a helyen, vagy minden odavész.

– Mindenhonnan vissza lehet vonulni – ellenkezett Egwene.

– Nem! – figyelmeztette Mat. – Már nem!

A vállára vetette az ashandareit, és tenyérrel előre maga elé nyújtotta a kezét. Miközben megnézte magának a tájat, mintha csak emlékek bontakoztak volna ki a fény és por játékából. Riona a Hune-hegyen, Naath és a San'ma Sadar. Pipkin bukása. Csataterek százai. Sok száz győzelem. Halottak ezrei.

Némán bámulta, ahogy az emlékképek végigszáguldottak a síkon.

– Sikerült beszélned a szállásmesterekkel, az ellátókkal? Elfogyott az ennivalónk, Egwene. Nem nyerhetünk meg egy hosszan elnyúló háborút. Nem számíthatunk arra, hogy harcolunk, és utána visszavonulunk. Ha ezt tesszük, akkor az ellenség elsodor minket. Ahogyan Eyallal is tették Maighande mocsaraiban. Bár megtépáztak minket, de mégis így leszünk a legerősebbek. Ha viszont visszavonulunk, akkor éhezés vár ránk, miközben a trallokok elpusztítják a seregeinket.

– Ott van Rand – figyelmeztette Egwene. – Csupán addig kell kitartanunk, amíg diadalt nem arat.

– Ez a maga módján akár igaz is lehet – bólintott Mat, és a túlparti magaslat felé fordult. Lelki szemei előtt felvillant, hogy mi történhet odaát. Látta a lehetőségeket. Elképzelte az odafent sorakozó árnyékszerű lovasokat. Veszíteni fog, ha megpróbálja megtartani azt a magaslatot, de talán... – Ha Rand veszít, akkor mit sem számít az egész. A Kerék darabjaira hullik, mi pedig semmivé foszlunk, már ha szerencsések vagyunk. Ebben az esetben már nem sok tennivalónk akad. Csakhogy van itt valami más is. Ha Rand megteszi, amit elvárunk tőle, attól mi még veszíthetünk idelent. Akkor szenvedünk vereséget, ha nem állítjuk meg az Árnyék seregeit.

Nagyot pislogott. Maga előtt látta az egész kavargó csatateret. A gázlónál tomboló harcot. A sáncról kilőtt nyílvesszőket.

– Nem elég, ha csak legyőzzük őket, Egwene – folytatta. – Nem elég helytállnunk és kitartanunk. El kell pusztítani az ellenséget. Elűzzük, és az utolsó szálig kiirtjuk a trallokokat. Nem elég az, ha életben maradunk... Nekünk kell győznünk.

– Az meg hogyan sikerülhet? – akarta tudni Egwene. – Mat, összevissza beszélsz. Tegnap még nem azt mesélted, hogy milyen túlerőben vannak?

Az ifjú válasz helyett a mocsarat kezdte el bámulni. Elképzelte, ahogy árnyékok vánszorognak keresztül rajta. A por és az emlékek árnyai.

– Mindent meg kell változtatnom – jelentette ki. Nem teheti azt, amire számítanak. Nem teheti azt, amiről a kémeik már be is számoltak a gazdáiknak. A régi tervek semmire sem jók. – Vér és fényverte hamu... Utoljára dobnom kell a kockával. Mindenünk, amink csak van, itt fekszik egyetlen halomban...

A domb tetején megnyíló Kapuból sötét vértezetet viselő harcosok csoportja bukkant elő. Olyan hangosan ziháltak, mintha sietve egy damanet kellett volna keresniük, hogy feljuthassátok ide. A mellvértjüket sötétvörösre lakkozták, de ezeknek a gazfickóknak nem volt ilyesmire szükségük ahhoz, hogy félelmetesnek tűnjenek. Olyan dühös képet vágtak, hogy egyetlen pillantásuktól rántotta lett a friss tojásból.

– Most azonnal – szólalt meg a legelöl haladó Halottvirrasztó, egy Gelen nevű fickó, és Matre mutatott. – Vissza kell... kell…

Mat felemelte a kezét, hogy elhallgattassa.

– Nem állíthat le még egyszer! – hörögte a testőr. – A parancsaimat magától...

Mat egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy a harcos elnémuljon. Az ifjú ismét észak felé fordult. Hideg, valahogy ismerős szél kezdte el a ruháját rángatni. Belekapott a hosszú kabátjába, és szétzilálta a haját. Mat összevonta a szemöldökét. Rand hívta maga felé.

A kockák még mindig dübörögtek a fejében.

– Itt vannak – szólalt meg.

– Mit mondtál? – kérdezte Egwene.

– Itt vannak.

– A felderítők...

– A felderítők tévedtek! – vágta rá az ifjú. Felnézett a magasba, és észrevette a tábor felé száguldó két kis rakent. Ők is észrevették. A trallokok valószínűleg egész éjjel menetelhettek. Először a sharaiak támadnak majd – gondolta – hogy időt adjanak a trallokoknak. Kapukon keresztül jöttek ide.

– Küldjetek futárokat! – mutatott Mat a Halottvirrasztó gárdistákra. – Minden férfi és nő álljon a helyére! Figyelmeztessétek Elayne-t, hogy megváltoztatom a haditervet.

– Hogy micsoda? – kiáltotta Egwene.

– Itt vannak! – üvöltötte Mat, és a testőrök felé fordult. – Ti meg mi a Fény szerelméért nem rohantok már lefelé? Gyerünk már, induljatok!

Odafent élesen felvijjogott egy raken. Gelen becsületére legyen mondva, hogy tisztelgett és a társaival együtt máris elrohant. Nehéz páncélja hangosan csattogott.

– Hát ez a helyzet, Egwene – folytatta Mat. – Szívd be jó mélyen a levegőt, igyál egy utolsó korty konyakot, tömd meg a pipádat még egyszer dohánnyal! Jól nézd meg magad körül a tájat, mert nemsokára mindent vér fog borítani! Egy óra múlva itt már tombolni fog a csata. A Fény legyen irgalmas mindannyiunkhoz!

Perrin a sötétben lebegett. Iszonyúan fáradtnak érezte magát. A Mészáros még mindig él – gondolta valahol a lénye egy töredéke. – Graendal még mindig a nagy kapitányok megrontásán fáradozik. Közel a vég. Nem lebeghetsz el innen! Tarts ki!

Hogyan tartson ki? Mibe kapaszkodjon? Megpróbálta kinyitni a szemét, de túl kimerült volt. Ki kellett volna... Igen, hamarabb ki kellett volna kerülnie a farkasálomból. Az egész teste érzéketlenné vált, kivéve...

Kivéve az oldalát. Alig tudta mozgatni szinte tehetetlen ujjait, de mégis megérintette a melegség forrását. A kalapácsát. Valósággal perzselt a fém. A meleg mintha elindult volna az ujjaiból Perrin mélyen beszívta a levegőt.

Fel kell kelnie! Az ébredés határán lebegett. Olyan volt ez az állapot, mint amikor az ember már félig elaludt, közben azonban az elméjének egy része még éber maradt. Így félálomban elfogta az az érzés, hogy egy útelágazás előtt állt. Az egyik ösvény még mélyebbre vezetett, a sötétbe. A másik viszont... Nem láthatta, hogy hová vezet, de tudta, hogy mit jelent... Azt, hogy fel fog ébredni.

A kalapácsból sugárzó meleg átjárta az egész karját. Az elméje egyre jobban működött. Fel kell kelni!

A Mészáros is pontosan ezt tette. Valahogy... sikerült... felkelnie...

Perrinből csöpögve távozott az élet. Nem maradt sok ideje. A halál félig már magához ölelte, amikor összeszorította a fogát, ismét vett egy mély lélegzetet és arra kényszeríttette önmagán hogy felébredjen.

A farkasálom csendje szilánkokra hasadt.

Puha földre zuhant. Kiabálás támadt. Valaki a harcvonalról üvöltözött, hogy egyenesítsék ki a sorokat... A közelben újabb hang támadt. Először egy ember kiáltott, aztán még egy. És még többen.

– Perrin?

Ismerte ezt a hangot.

– Perrin? Hé, legény!

Luhhan mester? Perrin szemhéját mintha ólomból öntötték volna. Nem tudta kinyitni. Erős kezek ragadták meg.

– Tarts ki! Itt vagy velem, te legény. Itt vagy velem. Tarts ki!

Harminchetedik fejezet

Az utolsó csata

Hajnalodott a Polov-magaslat fölött. A Nap fénye azonban nem ragyogta be a Fény védelmezőit. Nyugatról és északról a Sötétség erői közeledtek. Meg akarták nyerni ezt az Utolsó Csatát, hogy az Árnyék beboríthassa az egész világot. Olyan kort akartak teremteni, ahol senki sem törődik a szenvedők végtelen jajszavával.

Halan fia Arent fiának, Loialnak a naplójából, negyedik kor

Lan magasra tartott karddal Mandarb hátán vágtatott keresztül a táboron.

Odafent a reggeli fellegek kezdtek vörös színt ölteni. Visszaverték a nyugat felől közeledő, tekintélyes méretű sharai hadsereg felől magasba emelkedő, megszámlálhatatlanul sok tűzgömb ragyogását. A ragyogó lövedékek kecses ívben emelkedtek a magasba. A nagy távolság miatt úgy tűnt, mintha csak lassan vánszorogtak volna az égen.

A táborozók közül lovas csapatok váltak ki. Felzárkóztak Lan mellé. A túlélő malkieriek közvetlenül a háta mögött vágtattak, ám a serege valósággal lavinaként kezdett növekedni. Már Andere is felzárkózott a vezére mellé. Malkier lobogója, az Arany Daru harcba vezette a Határvidék összes lovasát.

Bár megviselte őket a korábbi küzdelem, a szellemük töretlen maradt. Ha egy férfi a földre zuhan, hamarosan kiderül, hogy milyen fából faragták. Feltápászkodva el is futhat. Ha viszont nem ezt teszi, ha vérző szájjal feltápászkodik, és a szemében ott lángol az elszántság, akkor nyilvánvalóvá válik az igazság. Ez a férfi igencsak veszélyes ellenfél.

A föld felé közeledő tűzgömbök mintha csak felgyorsultak volna. Dühöngő, vörös ragyogással csaptak le a táborra. Robbanások rázták meg a talajt. A közelben harsány kiáltozás kísérte a patkók dobogását. Újabb és újabb harcosok zárkóztak fel Lan mögé. Mat Cauthon megüzente az egész tábornak, hogy Lan ellentámadásához még több lovasra van szükség. Pótolni kell az elesett harcosokat is.

Nem is titkolta el, hogy mi lesz mindennek az ára. A lovasság végig az első sorban fog küzdeni. Meg kell törniük a trallokok és a sharaiak vonalait, és nem számíthatnak pihenésre. Aznap közülük fognak a legtöbben elesni.

Ennek ellenére a harcosok egyre csak jöttek. Olyan határvidékiek, akik szinte már túl öregek voltak a lovagláshoz. Kalmárok, akik félrerakták a pénzes zacskójukat és kardot rántottak. A déli országok meglepően sok gyermeke is ott vágtatott velük. Nők is szép számmal akadtak köztük. Mellvértet, acél- vagy bőrsisakot viseltek. A kezükben lándzsát markoltak. Nem volt annyi kopjája a seregnek, hogy mindenkinek jusson.

– Ezeknek legalább a fele inkább földműves, mint katona – próbálta meg Andere túlharsogni a patkók dübörgését.

– Láttál te már valaha is folyóközi férfiakat vagy éppen nőket harcba lovagolni, Andere? – kiabálta Lan vissza.

– Hát, azt nem hinném.

– Akkor figyelj és készülj a meglepetésre!

Lan lovassága elérte a Mora folyót. Itt egy fekete kabátos, hosszú, göndör hajú férfi állt hátratett kézzel. Logaint immár negyven aes sedai és asha'man kísérte. Alaposan szemügyre vette Lan seregét, majd egyik kezét az ég felé emelte és úgy morzsolta szét a döbbenetes méretű, zuhanó tűzgömböt mintha csak egy darab papírt gyűrt volna össze. Az égboltot megrázta a mennydörgés. A megsemmisített tűzgömbből minden irányba szikrák záporoztak és a levegő füsttel telt meg. Az izzó hamu beborította a talajt, de azonnal kialudt. Elfedte a folyó hullámait is, ami fekete és fehér sávokkal telt meg.

Lan lelassított, és Mandarbbal megközelítette a Hawal-gázlót. Közvetlenül a magaslat déli csücskében akart átjutni a vízen. Logain most a másik karjával rámutatott a folyóra. A víz felzubogott és elkezdett a magasba torlódni. Úgy tűnt, mint hogyha így láthatatlan gát fölött ömlött volna tovább. A túloldalon dübörgő vízesés támadt. A víz egy része oldalt kiömlött a mederből.

Lan odabiccentett Logain felé, és továbbügetett. Mandarbot bevezette a dübörgő víz íve alá. Átsiettek a gázló még mindig nedves szikláin. A fejük fölé boruló folyóvíz csillogó boltozatán átszűrődött a Nap fénye. Lan már ismét vágtatott. Mögötte Andere és a malkierik dübörögtek az alagútban. Bal kéz felől a vízesés őrjöngő erővel csapott le a folyóra, és a levegő vízpárával telt meg.

A lovasság vezére már didergett, amikor végre ismét kijutott a fénybe. A hegy és a mocsár közötti folyosón a sharaiak felé vette az irányt. A magaslat jobb oldalon tornyosult. Bal felől mindent beborított a zsombékos mocsár. Itt azonban erős, sima terület várt rájuk. Fent, a magaslat tetején íjászok, számszeríjasok és a sárkányok kezelői készültek arra, hogy gyilkos záport zúdítsanak a közeledő ellenségre.

A támadást a sharaiak vezették. Mögöttük félelmetes tömegben már fel is zárkóztak a trallokok. Az ellenséges haderő a magaslat nyugati lábánál helyezkedett el. Eldördültek a sárkányok. Fentről dübörgő tűzözön tört elő és nemsokára már a sharai csapatokat is robbanások zilálták szét.

Lan leengedte a kopjáját, és megcélozta a Polov-magaslat felé vágtató egyik sharai katonát. Felkészült az összecsapásra.

Elayne villámgyorsan körülnézett. Milyen zenét hallott? Mi volt ez a gyönyörű, ám ugyanakkor rettenetes, zümmögő dal? Oldalba bökte Holdárnyékot, mert nem tudott ellenállni a lágy hang vonzerejének. Hol szólhatott?

A csábítóan gyönyörű hang a seanchan tábor belsejéből tört elő. A Dashar-domb lábánál jártak. Jól össze akarta szidni Matet, amiért nem árulta el a haditervét. Bár ez most nem is volt annyira fontos. Meg kellett találnia lenyűgöző dallam forrását. Olya szép volt, annyira...

– Elayne! – üvöltötte Birgitte.

A királynő megsarkantyúzta a lovát.

– Elayne! Draghkarok!

Draghkarok. Elayne megrázkódott és felnézett az égre. A magasból kövér esőcseppekként rengeteg ilyen visszataszító lény ereszkedett a táborba. A testőrei leengedték a kardjukat. A nők tágra nyílt szemmel hallgatták a lenyűgöző, suttogó dalt.

Királynőjük mennydörgést font. A fonat kirobbant a kezéből! Belehasított a levegőbe és végigsöpört a testőrök között. Azok fölkiáltottak és befogták a fülüket. Fájdalom mart Elayne fülébe is és káromkodva becsukta a szemét. A fülsüketítő robbanás után már nem hallott semmit sem.

Pontosan ez volt az egész értelme.

Amikor kinyitotta a szemét, mindenütt langaléta, embertelen tekintetű draghkarokat látott. A szörnyfajzatok már nyitották a szájukat, hogy csábító énekükkel lefegyverezzék az embereket, ám Elayne süketen egyetlen hangot sem hallott. Elmosolyodott és tűzszalagokat font. Egymás után lecsapott az ocsmány teremtményekre. Sajnos nem hallhatta, ahogy áldozatai felvonyítanak a halálos fájdalomtól.

A testőrei kezdtek magukhoz térni. Az elszánt arcú nők feltápászkodtak és levették a kezüket a fülüktől. Zavart arckifejezésük egyértelművé tette, hogy ők is megsüketültek. Birgitte nagyon hamar harcba vitte társait a meglepett draghkarok ellen. Három szörnyszülött megpróbált a magasba emelkedni és elrepülni. A szőke harcos azonban mindegyiket telibe találta egy-egy fehér tollas nyílvesszővel. Az utolsó egy közeli sátorra zuhant. Elayne integetni kezdett, hogy magára vonja Birgitte figyelmét. A draghkarok énekét először nem a magasból, hanem a tábor belsejéből hallották meg. A királynő előremutatott. Megsarkantyúzta Holdárnyékot, és a csapatait bevezette a seanchanok közé. Körös-körül tátott szájú, semmibe meredő férfiak hevertek a földön. Jó páran még lélegeztek, ám a szemük tompán ragyogott. A draghkarok kiszívták a lelküket, ám életben hagyták a testet. Úgy viselkedtek, mint a gazdag ember, aki csak a kenyér belét eszi meg, de a héjat eldobja.

A fészkes fenébe! Több mint száz draghkar csapott le a táborra. A Fényre, hiszen a csapat minden tagja könnyedén végezhetett egy-egy emberrel. Utána pedig észrevétlenül visszavonulhattak volna, mielőtt bárki is felfedezi a jelenlétüket. A támadásukat szinte teljesen elfedte a kirobbanó küzdelem távoli moraja. Kürtök harsogtak, sárkányok dübörögtek, tűzgömbök sziszegtek a magasban. Elayne sajgó füle most már egészen halványan kezdte felfogni a visszatérő hangokat. Hát igen! A draghkarok lecsaphattak és elmenekülhettek volna. Csak hát győzött a mohóságuk.

A testőrök szétszóródtak a táborban. Lekaszabolták a meglepett draghkarokat. Sok szörnyfajzat még ekkor is katonákat ölelt magához. A szárnyas förtelmek igazi erejét nem az izmaik jelentették. Elayne némán várakozott. Előkészítette a fonatait. Ha egy draghkar megpróbált elrepülve elmenekülni, akkor kiégette a levegőből.

Végül sikerült az utolsó szörnyeteggel is végezni. Legalábbis azok közül, amelyeket felfedeztek. A királynő integetni kezdett Birgittének, hogy jöjjön oda hozzá. A levegő bűzlött a megégett hús szagától. Elayne fintorogni kezdett, majd előrehajolt a nyeregben és két kezébe vette Birgitte fejét. Meggyógyította az őrzője fülét. Közben a két kicsi erősen rugdalózott a szíve alatt. Tényleg mindig így viselkedtek, ha az anyjuk Gyógyított valakit, vagy csupán bemagyarázta magának?

Egyik kezét a hasára szorította, miközben Birgitte hátralépett és körülnézett.

Az őrző villámgyors mozdulattal nyilat illesztett a húrra. Elayne jól érezte a nyugtalanságát. A nyílvessző kiröppent, és a közeli sátor fedezéke mögül egy haldokló draghkar zuhant a földre. A mellőle előtántorgó seanchan szeme üvegesen csillogott. A szörnyfajzat nem vihette véghez rettenetes táplálkozását, ám a szerencsétlen harcos így is örökre elvesztette az elméje épségét.

Elayne megfordult a lovával és meglátta a rohanó seanchan katonákat. Birgitte megszólította őket, majd visszafordult a királynő felé. Elayne megrázta a fejét. Az őrzője habozni kezdett, aztán mondott valamit a seanchanoknak.

A királynő testőrei ismét körbevették az úrnőjüket. Gyanakvó arccal figyelték a seanchanokat. Elayne nagyon is egyetértett velük.

Birgitte intett, hogy folytassák az útjukat. Arra mentek, amerre eleve is jönni akartak. Közben felbukkantak egy damane és egy sul'dam is. Meglepő módon pukedliztek Elayne előtt. Talán Fortuona parancsba adta nekik, hogy viselkedjenek tisztelettudóan az idegen fejedelmekkel.

A királynő elbizonytalanodott. Mégis mitévő lehetne ebben a helyzetben? Visszatérhetne a saját táborába, hogy keressen egy Gyógyítót, de az igen nagy időveszteséget jelentene. Sürgősen beszélni akart Mattel. Mégis mi értelme volt annak, hogy hosszú napok megfeszített munkájával, részletesen kidolgozzák a haditerveiket, ha ez a fickó váratlanul kidobja az egészet? Persze bízott benne. A Fényre, kénytelen volt megbízni Matben! Ennek ellenére nagyon szerette volna tudni, hogy pontosan mire is készült az a semmirekellő.

Sóhajtott, majd a lábát odanyújtotta a damane felé. A nő elkomorodott és a sul'damjára pillantott. Úgy tűnt, mind a ketten megsértődtek. Jogosan, mert Elayne sértésnek szánta a mozdulatot.

A sul'dam biccentett, mire a damaneje közelebb hajolt, hogy megérintse Elayne lábát közvetlenül a csizmája fölött. A királynő igencsak katonás lábbelit viselt. A vastag csizma talán nem tűnt túl fenségesnek, ám esze ágában sem volt selyempapucsban harcolni.

Megérezte, ahogy a Gyógyítás jeges borzongása végigfut a testén. Lassan visszatért a hallása. Először a mély hangokat hallotta meg újra. A robbanásokat. A sárkánytűz távoli dübörgését. A közelben a folyó zúgott. Jó pár seanchan beszélt. Utána már visszatértek a középmagas hangok is, végül pedig özönvízként egészen visszatért a hallása. Meghallotta a sátorvászon csapkodását, a katonák üvöltözését, a kürtök zaját.

– Mondd meg nekik, hogy Gyógyítsák meg a többieket! – utasította Birgittét.

Az őrző magasba vonta az egyik szemöldökét. Valószínűleg meglepte, hogy a királynő nem a saját szájával adta ki a parancsokat. Hát ezek a seanchanok nagyon is fontosnak tartották azt, hogy ki szólíthat meg kicsodát. Elayne nem fogja abban a megtiszteltetésben részesíteni ezeket a némbereket, hogy szóba elegyedik velük.

Birgitte továbbadta az utasítást. A sul'dam ingerülten összeszorította a száját. A fejét mind a két oldalon kopaszra borotválták. Ezek szerint igen előkelő származású lehetett. Hála legyen a Fénynek, Elayne sikeresen ismét megsértette!

– Megteszem – jelentette ki a seanchan némber. – Azonban egészen egyszerűen képtelen vagyok felfogni, hogy a fenébe akarhatjátok azt, hogy egy állat Gyógyítson meg benneteket?

A seanchanok nem tartották helyénvaló dolognak, hogy a damanek Gyógyítsanak. Legalábbis fennhangon ezt az álláspontot hangoztatták. A vonakodásuk ugyanakkor nem tartotta vissza őket attól, hogy megtanítsák a megfelelő fonatokat a rabságban tartott nőknek, miután a saját szemükkel láthatták, hogy milyen hasznos az ilyesmi a csatatéren. Elayne azonban úgy hallotta, hogy a főnemeseik csak a legritkább esetben fogadták el a Gyógyítást.

– Gyerünk! – mondta, és továbbügetett. Intett a katonáinak, hogy maradjanak itt és Gyógyíttassák meg magukat.

Birgitte szúrós pillantást vetett a védencére, de csendben maradt. Sietve továbbügettek. A két lovas a seanchan parancsnoki épület felé tartott. Az egyemeletes építmény akkora volt, mint egy kisebb tanyasi épület. A Dashar-domb tövében, a déli oldalon egy tágas, meredek falú mélyedésben helyezték el. Mat utasítására került át ide a magasból, ahol túlságosan is sebezhető lett volna. A dombtetőt továbbra is arra használták, hogy időről időre onnan ellenőrizzék a csata alakulását.

Elayne hagyta, hogy Birgitte lesegítse a nyeregből. A Fényre, mostanában már egyre nehezebben mozgott. Így érezhette magát a szárazdokkban veszteglő hajó. Várt egy pillanatot. Elsimította az arcvonásait és teljesen az uralma alá vonta az érzelmeit. Megigazította a haját, rendbe hozta a ruháját, majd belépett az épületbe.

– Mégis milyen fényverte, trallokbűzű ostobaság járt a fejedben, te kétujjú, szalmakazalból szalasztott szerencsétlen?! – üvöltötte, amikor belépett. – Mire készülsz, Matrim Cauthon?

Cseppet sem meglepő módon, az a léhűtő szélesen elvigyorodott és felpillantott a térképeiről, amikor meghallotta a káromkodást. A kalapja most is a fején volt. A megszokott kabátja alatt egészen szemrevaló selyemöltözéket viselt. Úgy tűnt, hogy a szabó odafigyelt arra, hogy a jó minőségű szövet színe pontosan olyan legyen, mint a kalapé. Ráadásul a zubbony ujját erős bőrréteg fedte. Így már nem is tűnt annyira civil hivalkodásnak. Látszódott rajta, hogy két öltözködési stílus kompromisszumaként születhetett. Ugyanakkor mi lehetett az oka annak, hogy a viharvert kalapot rózsaszínű szalag ékesítette?

– Nicsak, Elayne! – kiáltotta Mat. – Sejtettem ám, hogy nemsokára bekukkantasz hozzám.

A kezével a kissé arrébb álló, rendkívül kényelmes karosszék felé legyintett. A bútordarab Andor színeiben tündökölt. A vörös és arany szék mellett, a kisasztalon egy csésze forró tea gőzölgött!

Hogy égnél meg a Fényben, Matrim Cauthon! – gondolta a királynő. – Mióta vagy te ennyire okos?

A seanchan császárnő a helyiség közepén ült a saját trónján. Min mellette foglalt helyet. Elég zöld selyembe borították ahhoz, hogy annyi anyagból két hétig is működhessen egy caemlyni divatáru üzlet. A királynő figyelmét természetesen nem kerülte el, hogy Fortuona trónja kétujjnyival magasabb volt, mint Elayne karosszéke. A fényverte, kibírhatatlan némber!

– Mat! Draghkarok vannak a táborodban!

– Hogy égnének meg! – kiáltotta az ifjú. – Merre?

– Vagyis hát már csak voltak draghkarok a táborodban – pontosította a királynő. – Elintéztük őket. Szólni kéne az íjászaidnak, hogy figyeljenek jobban.

– De hát mondtam nekik! – panaszkodott a félszemű ifjú. – Fényverte hamu! Valaki ellenőrizze az íjászokat, akiket...

– Felséges herceg! – kiáltotta az egyik ajtón keresztül beszökkenő seanchan hírvivő. Térdre rogyott, majd elegáns mozdulattal leborult a földre, miközben egy pillanatra sem hallgatott el. – Az íjászok osztaga elpusztult! Lerohanták a sharai portyázók... A tűzgömbök füstjével álcázták a támadásukat.

– Vér és fényverte hamu! – káromkodott Mat. – Azonnal küldjetek oda tizenhat damanet és sul'damot! Menjen futár az északi íjászegységekhez és hozzátok át ide a negyvenkettedik és az ötvenedik századot! A felderítőknek pedig szóljon valaki, hogy megkorbácsoltatom őket, ha még egyszer hagyják, hogy ilyesmi történjen!

– Igenis, felséges uram! – vágta rá a felderítő, tisztelgett, felpattant és lesütött szemmel kihátrált a teremből. A világ minden kincséért sem kockáztatta volna meg, hogy Mat szemébe nézzen.

Összességében nézve Elayne nagyon is figyelemre méltónak találta, ahogy ez a fickó a mélységes megalázkodás közben is zökkenőmentesen végrehajtotta a feladatát. Ugyanakkor fel is kavarodott a gyomra. Egyetlen uralkodónak sem lett volna szabad ilyen alázatot megkövetelni az alattvalóitól. A nemzet pontosan olyan erős, mint a nép. Ha megtöröd az alattvalókat, akkor azzal a saját gerincedet roppantod meg.

– Szóval tudtad, hogy jönni fogok – folytatta, miután Mat adott még néhány parancsot a szárnysegédeinek. – És tudtad, mennyire dühös leszek azért, mert megváltoztattad a haditerveket. Hogy égnél meg a Fényben, Matrim Cauthon! Mégis miért tetted ezt? Azt hittem, hogy nagyon is jók a terveink!

– Azok is voltak – biccentett a félszemű.

– Akkor meg miért kellett megváltoztatni őket?

– Figyelj csak, Elayne! – nézett fel az ifjú. – Azért kényszerítettétek rám a fővezér posztját, mert a Kitaszítottak nem tudnak belenyúlni az elmémbe, igaz?

– Hát, nagyjából ez lehetett az oka – válaszolta Elayne. – Én azonban azt hiszem, hogy a makacs ellenállásodat nem azzal a nevezetes medáloddal, hanem egy szomorú ténnyel lehet megmagyarázni! Annyira fafejű vagy, hogy még a Kényszer sem hat rád.

– Pontosan! – lelkesedett Mat. – Ha azonban a Kitaszítottak Kényszer segítségével tudják befolyásolni az embereinket, akkor lehet, hogy van pár kémük is a gyűléseinken.

– Meglehet.

– Akkor pedig tisztában vannak a tervünkkel. Azzal a drágalátos tervünkkel, amelyet olyan nagy erőfeszítések árán készítettünk. Ismerik.

A királynő elbizonytalanodott.

– A Fényre! – méltatlankodott Mat, és megcsóválta a fejét. – A hadviselés első és legfontosabb szabálya az, hogy tudd, mire készül az ellenséged.

– Azt hittem, az a legfontosabb szabály, hogy ismerd a terepet! – ellenkezett Elayne összefont karral.

– Meg az is, persze. Viszont rájöttem, ha az ellenség tudja mire készülünk, akkor meg kell változtatnunk a terveket. Azonnal! Még a gyengécske tervek is jobbak azoknál, amelyeket az ellenség előre sejt!

– És miért nem láttad előre, hogy ez fog történni? – méltatlankodott Elayne.

Mat kifejezéstelen arccal nézett a szemébe. A szája egyik szeglete megremegett, mire gyorsan lejjebb húzta a kalapját, hogy árnyékba boruljon az arca.

– A Fényre! – ismerte fel a királynő. – De hiszen tudtad. Mégis rászántad az egész hetet arra, hogy megtervezzük a csatát, miközben tisztában voltál azzal, hogy végül kidobod az egészet.

– Túlságosan is sokra tartod a képességeimet – legyintett Mat. Újra a térképeket kezdte bámulni. – Beismerem, hogy valahol mélyen talán tényleg sejtettem valamit, de csak azelőtt jöttem rá az összefüggésekre, mielőtt a sharaiak felbukkantak volna.

– És mi az új tervünk?

Nem kapott választ.

– Nem fogod elmondani senkinek sem – suttogta a királynő, és érezte, hogy megroggyan a lába. – Úgy fogod irányítani ezt csatát, hogy közülünk senki sem sejtheti, hogy mégis milyen fényverte terveket dolgoztál ki! Igaz? Hiszen, ha másként cselekednél, akkor valaki esetleg kihallgatna, és a terveink eljutnának az Árnyékhoz.

Az ifjú bólintott.

– A Teremtő legyen irgalmas hozzánk! – suttogta a királynő. Mat rendkívül savanyú képet vágott.

– Tudod, Tuon is szó szerint ezt mondta.

Fent a magaslaton Uno befogta a fülét, amikor a közelben álló sárkányok tüzet okádtak a nyugat felől közeledő trallokokra és sharaiakra. A levegőben orrfacsaró bűz úszott. A fémcsövek olyan hangosan dörögtek, hogy a veterán harcos a saját fényverte káromkodását sem hallotta.

Odalent Mandragoran nagyúr lovasai megkerülték a támadó ellenség szárnyait. Igyekeztek egyben tartani őket, hogy a sárkányok a lehető legnagyobb kárt okozhassák. A sharaiak trallokokat is hoztak. Meg fókuszálókat. Rengeteget. Feljebb, a folyó partján egy másik hatalmas trallok sereg közeledett. Korábban ezek tépázták meg olyan kegyetlenül a dai shan seregeit. Ideértek északkeletről, és nemsokára ők is bekapcsolódnak a küzdelembe Merrilor mezején.

A sárkányok egy időre elhallgattak. Kezelőik teletömték a pofájukat azzal a valamivel, amitől képesek voltak tüzet böfögni. Unónak esze ágában sem volt akárcsak egy nyamvadt lépéssel is közelebb menni hozzájuk. Biztosra vette, hogy azok a szemét fémdarabok balszerencsét hoznak.

A sárkányosok vezetője, egy hórihorgas cairhieni volt. Uno nem sokra tartotta azt a bandát. Állandóan csak a szájukat húzták, ha a veterán megszólalt. Ez a fickó is ott pöffeszkedett a lova hátán, és még csak a szeme sem rebbent, amikor a sárkányok újra tüzet nyitottak.

Az Amyrlin-trón pedig lepaktált az ilyen alakokkal. Meg azokkal a seanchanokkal is. Uno úgy vélte, rohadjon le a nyelve, ha panaszkodni fog. Minden egyes átokverte kardra szüksége volt. Még a cairhieniekre, meg azokra az idióta seanchanokra is.

– Tetszenek a sárkányaink, kapitány? – szólította meg a lovas fickó – Talmanes – Unót. Hát persze. A kapitányt. Merthogy rohadtul előléptették. Uno most már a Torony újonc pikásait és egy könnyűlovassági osztagot irányított.

Mégis mi a fészkes fenének csináltak tisztet belőle? Aljas módon élvezte, amikor annak idején még csak egyszerű katona lehetett. Csak hát veteránként kellőképpen tapasztalt volt, ráadásul annak idején még tisztességesen ki is képezték. Elayne királynő meg azt mondta, hogy manapság igazi ritkaság az ilyesmi, így aztán Uno feneette módon azon kapta magát, hogy tiszt lett, és nem is akármilyen. Lovasságot és gyalogságot irányít! Azt mondjuk kénytelen volt beismerni, hogy tudta, a pika melyik részét kell megragadnia, ha már arra kényszerült, hogy ilyen piszkavassal harcoljon, bár, ha rajta múlott volna, akkor inkább nyeregbe ülve száll szembe az ellenséggel.

Az embereivel meg kellett védenie a magaslat peremét, ha esetleg az ellenség feljut a meredek lejtőn. Eddig a sárkányosok elé helyezett íjászok megakadályozták ezt. Nemsokára azonban az íjászoknak hátrébb kell vonulniuk, és akkor a feneette közönséges katonáknak kell magukra vállalniuk a rohadt küzdelem legjavát. Odalent a sharaiak félrehúzódtak, hogy utat engedjenek a magaslat felé támadó trallok főseregnek.

Mindjárt megindulnak a pikások. Szembeszállnak a támadó szörnyszülöttekkel. A védőket segíti az is, hogy a trallokoknak hegyre fel kellett támadniuk. Ha még a fényverte lovasság lecsap a szárnyukra, és azok a mocskos íjászok lőni kezdik az ellenséget, a magasban, a levegőben megnyitott Kapukon keresztül, akkor talán napokon át megtarthatják ezt a helyet. Talán hetekig is kibírják. Ha majd rájuk zúdul a túlerő, akkor megvetik a lábukat, és minden talpalatnyi földért kőkeményen megküzdenek.

Uno már nagyon is tisztában volt azzal, hogy ezt az átokverte csatát semmiképpen sem fogja túlélni. Már az is meglepte, hogy egészen idáig megúszta ép bőrrel. Hiszen igazából már az a szemétláda Masema is levágathatta volna a fejét, vagy azok a seanchanok Falme mellett, vagy éppen a trallokok a megszámlálhatatlan összecsapás egyike során. A veterán harcos gondosan odafigyelt, hogy ne egyen sokat, mert azt akarta, hogy a húsának rohadtmód undorító legyen az íze, ha azok a mocskos dögök majd beleaprítják az egyik fényverte üstjükbe.

A sárkányok ismét tüzet nyitottak. Hatalmas lyukakat szakítottak a támadó trallokok között. Uno a fülére szorította a kezét.

– A rohadt életbe, miért nem tudsz szólni, mielőtt zajongani kezdenétek, te kecskeseggből kilógó, mocskos...

A következő lövés elfojtotta a káromkodást.

Cafatokra szakadt trallok tetemek repültek a levegőbe. A sárkányok porrá zúzták a támadók alatt a talajt. Azok a tojások felrobbantak, miután kilőtték őket az átkozott csöveikből. Mégis mi kényszerítheti a fémet arra, hogy így viselkedjen? Mármint az Egyetlen Hatalmon kívül? Uno rohadtul nem akarta tudni a választ erre a kérdésre.

Talmanes odaléptetett a magaslat peremére. Szemügyre vette az okozott kárt. Felzárkózott mellé az a taraboni némber is, aki kitalálta ezeket a fegyvereket. Az asszony Unóra nézett, majd odadobott valamit. Egy kis viaszdarabot. Utána megütögette a fülét, majd széles karmozdulatokkal beszélni kezdett Talmaneshez. A magas fickó volt ugyan a katonák parancsnoka, ám az asszonyság irányította a fémcsöveket. Megmondta, hogyan állítsák fel a sárkányokat a harc során.

Uno rosszkedvűen felmordult, de azért csak zsebre vágta a viaszt. A robbanások füstjéből egy trallok ököl bukkant elő. Legalább száz bestia közeledett. Nem maradt ideje arra, hogy a fülével piszmogjon. Felkapott egy pikát, maga elé szegezte, és intett az embereinek, hogy mozduljanak már meg. Valamennyien a Torony fehér egyenruháját viselték. Uno is fehér zubbonyt húzott magára.

Parancsokat harsogott. A meredek legszélére állt, és oldalt maga mellé tartotta a hosszú fegyvert. Bal keze erősen megragadta a nyelet, a másikkal pedig tenyérrel lefelé egy jó karnyi távolságban fogott rá a nyél legvégétől. Ferdén, lefelé mutatott a fegyverrel. Amikor a trallokok kellő távolságra érnek, jobb karjának minden erejét beleadva fog döfni. A háta mögött több sorban álltak a pikások. Felkészültek arra, hogy az első összecsapás után előrenyomuljanak.

– Figyeljetek a pikákra, fényverte birkapásztorok! – harsogta a veterán. – Csak nyugodtan!

Az ellenség görnyedten rohant felfelé a hegyoldalon. Rázúdultak a pikások sorára. Az elöl haladó szörnyfajzatok a fegyvereiket vadul lengetve megpróbálták félreütni a hosszú lándzsák hegyét. Uno emberei azonban előrenyomultak és felnyársalták a trallokokat. Némelyik szörnyfajzatot két pika is átdöfött. Félszemű vezetőjük felhördült, hátrarántotta a fegyverét, majd újra meglendítette és keresztüldöfte egy trallok torkát.

– Első sor, hátra! – bömbölte. Határozott mozdulattal kitépte a fegyvert a megölt szörnyfajzat nyakából. Bajtársai ugyanezt tették. Hátrarántva a karjukat, kiszabadították a pikákat, az összerogyó tetemek pedig legördültek a lejtőn.

Magasba emelt fegyverrel hátraléptek, miközben a második sor fegyveresei előrejöttek. Pikáikat belevágták a vicsorgó trallokok tömegébe. A sorok addig váltották egymást, míg jó pár perccel később az első trallok hullám utolsó szörnyfajzata is kimúlt.

– Ügyesek voltatok! – kiáltotta Uno, és a magasba emelte a fegyverét. Bűzlő trallok vér folyt le a pika hosszú nyelén. – Nagyon ügyesek!

A sárkányosok felé pillantott. Éppen újabb tojásokat tuszkoltak le a csövek torkán. Uno sietve elővette a zsebéből a viaszt. Hát igen. Megtarthatják ezt a helyet. Ezt a fényverte magaslatot. Bizony lehetséges. Nem kell más...

Valami felrikoltott a magasban. Uno kővé dermedt. Tompa csattanással egy ólomgolyóra kötött szalag vágódott be mellette a talajba.

– Rohadt seanchan kecske! – bömbölte a veterán, és a magasba nézve az öklét rázta. – Majdnem szétcsaptad a fejemet, te mocskos féregfattyú!

A raken elrepült. A lovasa valószínűleg egy szót sem hallott abból, amit Uno bömbölt. A mocskos seanchan. A harcos lehajolt és kivette a levelet a golyóból.

Vonuljatok vissza a magaslat délnyugati oldala felé!

– Ne szórakozzatok velem, fényverte idióták! – morogta a veterán. – Fejbe rúgnátok, miközben alszom? Allin, te ostoba fajankó, el tudod ezt olvasni?

Allin, a sötét hajú andori elképesztően nevetséges szakállat vitelt. Kétoldalt simára borotválta az arcát. Uno úgy vélte, hogy csak egy háborodott rondítja el ennyire a pofáját.

– Vissza kell vonulnunk? – csodálkozott az andori. – Most?

– Azoknak a barmoknak elment minden eszük! – dühöngött Uno.

A közelben álló Talmaneshez és a tarabori némberhez is futár érkezett. A fiatal nő alighanem ugyanazt a parancsot hozhatta nekik is, legalábbis figyelembe véve a taraboni nőszemély dühös vicsorgását. Visszavonulás.

– Remélem, Cauthon rohadtul tudja, hogy mit művel itt – csóválta meg a fejét Uno. Még mindig nem tudta felfogni, hogy a fenébe lehetett megtenni Cauthont bárminek is a vezetőjévé! Nagyon is emlékezett arra a sihederre. Mennyire kiállhatatlan volt! Alig állt a lábán. Olyan volt a feje, mint egy koponya. Félig halott, félig idióta. Uno megcsóválta a fejét.

Persze engedelmeskedni fog. Hiszen felesküdött a fényverte Fehér Toronyra. Ezért aztán engedelmeskednie kell.

– Add tovább a parancsot! – utasította Allint, miközben sietve betömte viasszal a fülét, mert a sárkányok előtt álló Aludra arra készült, hogy lead még egy sortüzet, mielőtt távoznának. – Visszavonulunk erről a rohadt dombról és...

A dübörgő zajtól valósággal remegni kezdett az egész teste. Majdnem megállt a szíve. Csak akkor vette észre, hogy összeesett, amikor lefejelte a sziklás talajt.

Nagyot pislogott és megpróbált nyöszörögve feltápászkodni, legalábbis arrébb gördülni, amikor a következő villám is lecsapott a magaslatra. Újabb és újabb villanás sújtott le a sárkányokra. Villámok! A katonái térdre rogytak. Becsukták a szemüket, és a fülükre tapasztották a kezüket. Talmanes persze már feltápászkodott. A száján látszott, hogy parancsokat üvölt, ám Uno semmit sem hallott. A cairhieni vadul mutogatott. Azt akarta, hogy visszavonuljanak.

A trallokok mögött sorakozó sharaiak közül tucatnyi megdöbbentő nagyságú, szédítően gyors tűzgömb emelkedett a magasba! Uno káromkodva fejest ugrott egy mélyedésbe. Csupán néhány pillanattal azelőtt került fedezékbe, hogy az egész hegy megrázkódott. Mintha rájuk tört volna a földrengés. A magasból alázúduló földdarabok kis híján eltemették a férfit.

Gyakorlatilag rájuk szakadt az égbolt. Az összes rohadt sharai fókuszáló megpróbált lecsapni a magaslatra. Mindent bevetettek. Valóságos tűzözön zúdult a magasba. Uno embereit persze aes sedaiok védelmezték. Azért osztották be ide őket, hogy megoltalmazzák a sárkányokat. Csak hát a sharaiak felől érkező számtalan csapást látva, igencsak nehéz dolguk lesz a sima képű asszonyságoknak!

Úgy tűnt, hogy a támadás egy egész örökkévalóságig tartott. Mikor elhalt a zaj, Uno kimászott a mélyedésből. A rohadt sárkányok egy része darabokra hasadt. Aludra elszántan hajtotta az embereit, hogy mentsék a menthetőt és megvédjék, ami megmaradt. Talmanes véres kezét a fejéhez szorítva teli torokból üvöltözött. Uno kiszedte a viaszt az egyik füléből. Alighanem csak a ragacs miatt nem süketült meg. Odatántorgott a cairhienihez.

– Hol vannak azok a fényverte aes sedaiok? – bömbölte. – Baromira nem sikerült megvédeniük minket!

A négy tucat aes sedai azt feladatot kapta, hogy metsszék ki az égboltról az ellenséges fonatokat, vagy ha ez nem megy, akkor a sárkányok védelmében lökjék félre a lezúduló csapásokat. Nem kevesebbel kérkedtek, mint hogy egyedül a Sötét Úr földre szállása jelenthetne veszélyt a magaslatra. A túlélőik igencsak megviseltnek tűntek. A villámok ugyanis először éppen közéjük vágódtak be. A trallokok ismét elindultak felfelé a hegyoldalon. Uno parancsára Allin a helyére zavarta a pikások falát. Utasította a helyettesét, hogy tartsák vissza a szörnyfajzatokat, majd rohanva elindult az aes sedaiokat körülvevő néhány testőr felé. Segített az őrzőknek talpra állítani a sérülteket, miközben a vezetőjüket kereste.

– Kwamesa sedai? – szólította meg, amikor végre megtalálta a karcsú, sötét bőrű arafeli nőt. Az aes sedai halkan morogva éppen a ruháját porolta le.

– Ez meg mégis mit jelentsen?! – mennydörögte a nőszemély.

– Hát szóval... – kezdte Uno.

– Nem téged kérdeztelek! – mérgelődött az arafeli, és felnézett az égre. – Einar! Miért nem vetted észre a fonatokat?

Egy asha'man rohant oda hozzájuk.

– Túl gyorsan jöttek! Már le is csaptak ránk, mielőtt módom lett volna kiadni a riasztást. És... a Fényre! Bármi is küldte őket, az iszonyúan erős volt! Sohasem találkoztam még ilyen erős emberrel! Erősebb, mint...

A hátuk mögött ragyogó fényoszlop tört a magasba. Hatalmas volt, olyan hosszú, mint Fal Darában a fellegvár. Elfordult a saját központja körül és egy óriási méretű Kapu nyílt meg a magaslat kellős közepén. A túlsó oldalon szemkápráztatóan fénylő, pénzérmére emlékeztető ezüstgyűrűkből készült vértezetet viselő férfi állt. Nem volt sisak a fején, így jól látszott sötét haja és határozott orra. Aranyból készült jogart tartott maga elé. Ennek a vége a homokórára vagy egy finom kehelyre emlékeztetett.

Kwamesa azonnal cselekedett. Felemelte a kezét és tűzsugarat bocsátott ki belőle. Az ismeretlen csak legyintett. A perzselő tűz szertefoszlott. Utána szinte oda sem figyelve az aes sedaira mutatott és abban a pillanatban vékony, forró, fehér ragyogás kötötte össze kettőjüket. Kwamesa felragyogott és egyszerűen semmivé foszlott. Ahol állt, ragyogó fémszemcsék lebegtek a talaj felé.

Uno azonnal félrevetette magát. Einar odagördült mellé, ahogy egy szétrobbant sárkány roncsai mögött kerestek menedéket.

– Az Újjászületett Sárkányt keresem! – jelentette be az ezüstruhás alak. – Ide fogjátok hívni! Vagy engedelmeskedtek, vagy gondoskodom arról, hogy a halálsikolyotokat meghallva siessen ide!

Alig néhány lépésnyire Unóék mellett valósággal kirobbant a talaj. Sárkányok repültek a levegőbe. A veterán a karjával eltakarta az arcát, miközben a két rejtőzködőt beborították a megperzselődött szilánkok és a földdarabkák.

– A Fény legyen irgalmas hozzánk! – hördült fel Einar. – Megpróbálom megállítani, de hát egy kör tagja. Egy teljes köré. Hetvenketten vannak. Még soha sem láttam ilyen elképesztő erőt! Még...

A vakítóan fehér fénysugár keresztülütötte a sárkány roncsait. Eltűntek a fém- és fadarabok, és az izzás belemart Einarba. Az asha'man abban a pillanatban semmivé foszlott. Uno káromkodva arrébb gördült. Sietve megpróbált elkúszni innen, miközben hangos csattanással a sárkányroncsok darabjai záporoztak a földre.

Hangosan üvöltve az emberei felé rohant. Sikerült mozgásra bírnia őket. Csupán annyi időre torpant meg, hogy talpra rántson egy sebesültet. Mentek tovább. Már esze ágában sem volt kétségbe vonni a visszavonulási parancsot. A rohadt életben nem kapott még ilyen ésszerű és nagyon is célravezető utasítást!

Logain Ablar elengedte az Egyetlen Hatalmat. A magaslat lábánál, a Mora partján állt és jól érezte a fenti támadást. Úgy tűnt, soha az élete folyamán eddig nem várt rá még olyan nehéz feladat, mint az, hogy el kellett engednie az Egyetlen Hatalmat. Jobban a nehezére esett még annál is, mint amikor annak idején Sárkánynak nyilvánította magát. Nagyobb erőfeszítést igényelt annál, mint amire akkor volt szüksége, amikor megpróbálta a Fekete Toronyban a kezdet kezdetén nem megfojtani Taimot.

Amikor eltűnt az Egyetlen Hatalom ragyogása, úgy érezte, mintha felmetszették volna az ütőereit és a saját vére gyűlt volna tócsába a lába körül a földön. Mélyen beszívta a levegőt. Részegítő érzés volt ilyen elképesztő erőt tartani a markában. Harminckilenc ember kapcsolódott össze a körben. Amikor elengedte a bennük tomboló erőt, önkéntelenül is eszébe jutott a megszelídítése. Amikor elorozták tőle az Egyetlen Hatalmat. Akkor érezte úgy, hogy kellene keresnie egy kést. Amivel azután elvághatta volna a torkát.

Arra gyanakodott, hogy rá ilyen hatással volt a rontás. Háborodottan attól tartott, hogy örökre elveszíti az Egyetlen Hatalmat, hacsak egyszer is kiengedi a kezéből.

– Logain? – szólalt meg Androl.

A megszólított az alacsony férfi és a társai felé fordult. Hűségesek voltak hozzá. Ennek nem tudta az okát, de akkor is hűségesek voltak. Mind egy szálig. A bolondok. Hűséges bolondok.

– Érzed te is? – kérdezte Androl. A többiek – Canler, Emarin, Jonneth – a magaslat felé bámultak. Odafent... egészen elképesztő nagyságrendű erő tombolt.

– Demandred – állapította meg Emarin. – Csak is ő lehet.

Logain lassan bólintott. Micsoda erő... Még a Kitaszítottak egyike sem lehetett ilyen hatalmas. Alighanem egy lenyűgöző erejű sa'angrealt hozott magával.

Egy ilyen eszközzel a kezedben, suttogták a hangok a fejében, meg tudnád akadályozni, hogy bárki is elvegye az Egyetlen Hatalmat tőled. Se férfi, se ember nem volna képes rá.

Taim is erre vetemedett, amikor fogságba vetette Logaint. Bebörtönözte és elszigetelte az Egyetlen Hatalomtól. Utána pedig megpróbálta átállítani az Árnyék oldalára. Próbálkozásai rettentő fájdalommal, megrázó szenvedéssel jártak. Viszont, ha elvesztené a saidint...

Erő – gondolta, és gondosan figyelte a fenti, megrázóan hatalmas fókuszálást. Szinte már nem is törődött azzal, hogy mennyire gyűlöli Taimot, mert elfogta a vágy, hogy ő is ilyen erős legyen.

– Egyelőre nem szállunk szembe vele – jelentette ki. – Induljanak az előre kijelölt rajok!

Minden kis csoport egy nőből és öt vagy hat férfiból fog állni. A nő és két társa összekapcsolódik, a többiek pedig fedezik őket.

– Megkeressük a Fekete Torony árulóit.

Az Androl oldalán álló Pevara a magasba vonta az egyik szemöldökét.

– Máris Taim után akarsz menni? Cauthon nem azt akarta, hogy segíts neki a csapatok mozgatásában?

– Világosan az értésére adtam – felelte Logain. – Hogy nem fogom az egész időmet a katonák harctéri mozgatásával tölteni. Ami pedig a parancsokat illeti, magától az Újjászületett Sárkánytól kaptuk az útmutatást.

Rand al'Thor azt üzente, hogy ezek az „utolsó” parancsai az asha'manek számára. A rövid levél mellett egy parányi angrealt is küldött. A kis ember kardot tartott a kezében. Az Árnyék ellopta a Sötét Úr börtönének pecsétjeit. Találjátok meg őket! Kérlek, keressétek meg őket, ha képesek vagytok rá!

Fogságuk idején Androl jól hallotta Taim hencegését. Akkor azt gondolta, hogy az áruló nem mondott igazat a pecsétekkel kapcsolatban. Ez volt az egyetlen nyom, amin elindulhattak. Logain körülnézett a messzeségben. A Fény seregei kezdtek visszavonulni a magaslatról. Innen ugyan nem láthatta a sárkányok sorát, ám a harcállásuk fölött gomolygó sűrű, fekete füst nem sok jóval kecsegtetett.

Még mindig parancsokat ad nekünk – töprengett Logain. – Hajlandó vagyok továbbra is engedelmeskedni neki?

Lehetőséget fog kapni arra, hogy bosszút álljon Taimon? Hát igen. Igenis engedelmeskedni fog Rand al'Thor parancsainak. Valamikor nem habozott volna annyira, mielőtt engedelmeskedett volna. Azelőtt, hogy elfogták és megkínozták.

– Induljatok! – fordult az asha'manjei felé. – Olvastátok, hogy mit írt a Sárkány nagyúr! Mindenáron vissza kell szereznünk a pecséteket. Ez mindennél fontosabb. Reménykedjünk abban, hogy Taim magánál tartja őket. Figyeljétek a fókuszáló férfiakat! Ha ilyet láttok, öljétek meg!

Nem számított, ha azok a fókuszáló férfiak sharaiak voltak. Az asha'manek az ellenséges fókuszálók megsemmisítésével segítik a küzdelmet. Megbeszélték, hogy milyen módszert alkalmazzanak. Ha felfedezték a fókuszáló férfiakat, akkor Kapukon keresztül megközelítik őket, és utána váratlan támadást indítanak.

– Ha meglátjátok Taim valamelyik pribékjét – folytatta –, próbáljátok meg élve elfogni, hogy kifacsarjuk belőle, hol van az új főhadiszállásuk!

Elhallgatott egy pillanatra.

– Ha szerencsénk van, akkor a M'Hael személyesen is ott lesz. Figyeljünk arra, hogy esetleg magánál tartja a pecséteket! Semmiképpen nem pusztíthatjuk el őket a támadásunk során. Ha meglátjátok Taimot, akkor térjetek vissza és mondjátok meg, hogy hol van.

A rajok mozgásba lendültek. Logain magára maradt Gabrelle-lel, Arel Malevinnel és Karldin Manforral. Nagyon is jól jött, hogy a legtehetségesebb emberei közül legalább néhány nem volt a Toronyban Taim árulása idején.

Gabrelle hűvös tekintettel nézett Logainre.

– Mi lesz Toveine-nel? – kérdezte.

– Ha megtaláljuk, megöljük.

– Te beéred ennyivel?

– Igen.

– Ő...

– Szeretnél inkább életben maradni, Gabrelle, ha az ő helyében volnál? Élni, és őt szolgálni?

A nő összeszorította az ajkát. Elkomorodott. Még mindig félt Logaintől. Ezt jól érezte. Remek!

Talán nem pontosan erre vágytál, suttogta az elméje, amikor magasra emelted a Sárkány lobogóját? Amikor megpróbáltad megmenteni az emberiséget? Azért tetted, hogy féljenek tőled? Hogy gyűlöljenek?

Nem törődött a halk hanggal. Az élete során csakis akkor tudott bármit is elérni, amikor az emberek féltek tőle. Ez volt az egyetlen előnye Siuannal és Leane-vel szemben. Csupán a lelke melyén élő elemi, ösztönös Logain segített életben maradni. Ez a lény viszont arra vágyott, hogy az emberek féljenek tőle.

– Érzed Toveine jelenlétét? – kérdezte Gabrelle.

– Feloldottam a kötést.

Az aes sedaiból előtörő irigység élesen és durván lecsapott a férfira. Mélyen megrázta. Azt gondolta, hogy Gabrelle lassan már élvezi, vagy legalábbis elviseli kettőjük közelségét.

Persze ez az egész természetesen csak képmutatás volt. Rokonszenvet színlelve próbálta meg manipulálni a férfit. Az aes sedaiok már csak ilyenek. Ugyanakkor korábban nagyon is érezte a nő gyönyörét, sőt talán a vonzódását is. Most már viszont nem lehetett biztos abban, hogy mennyire őszinték Gabrelle érzelmei. Logain valamiért úgy sejtette, hogy hiába törekedett egész élete során arra, hogy erős és szabad legyen, valójában siheder kora óta egyre jobban megszorult a nyaka körül a hurok. Demandred elképesztő erőket használt odafent. Iszonyúan hatalmas volt.

A magaslat irányából félelmetes robbanás hallatszott. Az asha'menek vezetője felkacagott és hátravetette a fejét. Odafentről a robbanás ereje falevélként szórta szét az emberek testét.

– Kapcsolódjatok össze velem! – parancsolta a társainak. – Hozzuk létre a körünket és eredjünk a M'Hael meg az emberei nyomába! A Fény adja, hogy én találjam meg... Az asztalomra csak a legfejedelmibb étel kerülhet. Feltálalom a vezérszarvas fejét!

Azután pedig... Ki tudhatja? Mindig is szerette volna összemérni az erejét az egyik Kitaszítottal. Logain megragadta az Igazi Forrást. Erősen tartotta a dühöngő saidint, mintha egy olyan vergődő kígyó torkát szorította volna, aki megpróbált a karjába marni. Az angrealon keresztül még több erőt szívott magába. Már a többiek ereje is benne áramlott. Még harsányabban kacagott.

Gawyn alig állt a lábán. Arra számított, hogy az előkészületekkel eltöltött hét során kipihenheti magát, ám most mégis úgy érezte, mintha negyven mérföldön keresztül gyalogolnia kellett volna.

Csak hát ez ellen nem volt mit tenni. Ismét a csatateret mutató Kapura nézett az asztal közepén.

– Biztos vagy abban, hogy nem láthatják? – kérdezte Yukirit.

– Teljes mértékben – válaszolta a nő. – Gondosan odafigyelve mindent ellenőriztünk.

Az aes sedai egyre ügyesebben kezelte ezeket a Látókapukat. Az asztalt Tar Valonból hozták át a táborba. A Kapu mintha csak a lapjában nyílott volna. Az őrző úgy bámulta a csatamezőt, mintha egy térképet nézett volna.

– Ha tényleg sikerült leálcáznod a túlsó oldalát – töprengett Egwene. – Akkor igen hasznos módszer lehetne arra...

– Közelről viszonylag egyszerűen észre lehetne venni – ismerte be Yukiri. – Ez itt azonban olyan magasan fent van az égbolton, hogy odalentről senki sem veszi majd észre.

Gawynnak cseppet sem tetszett, hogy Egwene derékig kihajol a csatatér fölé. Ennek ellenére tartotta a száját. Ez a Kapu a lehető legbiztonságosabb volt. Nem tudta mindentől megvédeni a feleségét.

– A Fényre! – szólalt meg Bryne halkan. – Darabokra vágnak minket.

Gawyn az idős férfira pillantott. A tábornok eleresztette a füle mellett azokat a javaslatokat, hogy vissza kellene térnie a birtokaira. Némelyik javaslat nagyon is határozott volt, de azt mondta, hogy még mindig képes kardot forgatni. Csupán döntéseket ne bízzanak rá. Csapatokat nem vezethet. Ezenfelül pedig a jelenlevők közül bárki állhat Kényszer hatása alatt. Valójában a leplezése kifejezett előnyt jelentett. A többiek őt legalább szemmel tarthatták.

Siuan pontosan ezt tette. Védelmezően belekarolt a férfiba. Rajtuk kívül csupán Silviana és Doesine állt a sátorban.

A csata meglehetősen rosszul alakult. Cauthon máris elvesztette a magaslatot. Az eredeti tervek szerint a lehető legtovább ki akartak tartani odafent. A sárkányok majdnem elpusztultak. Demandred támadása mindenkit meglepett. Senki sem számított arra, hogy ilyen ádáz erővel fog lecsapni. Északkelet felől ráadásul megérkezett a második trallok haderő is. Cauthon csapataira igen nagy nyomás nehezedett a folyó felső szakaszán.

– Mégis mire készülhet? – töprengett az amyrlin, és megkopogtatta az asztal oldalát. A nyíláson keresztül távoli kiabálás hallatszott be. – Ha így folytatja, akkor a seregeinket bekerítik.

– Éppen elhelyezi a csalit a kelepcében – felelte Bryne.

– Milyen kelepcében?

– Csak töprengek – válaszolta a hadúr. – Egyedül a Fény a megmondhatója, hogy a következtetéseimet már nem szabad annyira komolyan venni, mint régen. Úgy tűnik, Cauthon megpróbál mindent egyetlen csatával eldönteni. Kerüli az időhúzást és nem akarja fokozatosan felőrölni a trallokokat. Ahogy elnézem, napokon belül minden eldől. Talán órák alatt.

– Hát ez pontosan olyan valami, ami kitelik Mattől – sóhajtott fel letörten az amyrlin.

– Azok az iszonyú fonatok! – szólalt meg Elayne. – Az az erő...

– Demandred egy kör része – magyarázta Egwene. – A szemtanúk szerint egy teljes körben áll. A legendák kora óta nem került sor ilyesmire. Ezenfelül pedig egy sa'angreal is van nála. Néhány katonánk látta. Olyan, mint egy jogar.

Gawyn a kardjára tett kézzel figyelte a lent küzdőket. Hallotta a katonák sikoltását, ahogy Demandred újabb és újabb tűzcsapást mért rájuk.

A Kitaszított hangja erős volt, mint a mennydörgés. Olyan hangosan beszélt, hogy még a magasban is jól lehetett hallani.

– Hol vagy, Lews Therin? Észrevették ám, ahogy álruhában ott voltál valamennyi csatatéren. Most is itt vagy? Küzdj meg velem!

Gawyn keze összeszorult a kard markolatán. A magaslat délnyugati oldalán katonák áramlottak lefelé a gázló irányába. Egy kis csoportjuk elszántan védelmezte a lejtőt. A sárkányok kezelői – Gawyn szemében olyan apróknak tűntek, mint a rovarok – öszvérek után kötötték és megpróbálták biztonságos helyre vontatni a megmaradt fegyvereket.

Demandred lecsapott a menekülő katonákra. Egymaga is felért egy egész hadsereggel. Holttestek emelkedtek a magasba, a robbanások lovakat téptek cafatokra, összeégették és elpusztították a visszavonulókat. Körülötte a trallokok már el is foglalták a magaslatot. Szörnyű üdvrivalgásuk hallatszott a Kapun át.

– Nemsokára szembe kell szállnunk vele, anyám – szólalt meg Silviana. – Hamarosan.

– Megpróbál előcsalogatni minket – ellenkezett Egwene. – Ott van nála az a sa'angreal. Mi is létrehozhatnánk egy hetvenkét fős teljes kört, de mire mennénk vele? Belesétáljunk a kelepcéjébe? Hagyjuk, hogy lemészároljon minket?

– Mégis mi mást tehetnénk, anyám? – figyelmeztette Elayne. – A Fényre! Hiszen ezrével öli az embereket.

Ezrével öli az embereket. Ők meg csak itt ácsorogtak.

Gawyn hátrébb lépett.

Úgy tűnt, hogy a távozását senki sem vette észre. Csupán Yukiri használta ki a lehetőséget arra, hogy előrelépve lelkesen elfoglalja a helyét Egwene oldalán. Az ifjú kiosont a sátorból. Amikor a testőrök kíváncsian ránéztek, azt mondta, hogy ki akarja szellőztetni a fejét. Egwene ezzel nagyon is egyetértett volna, világosan érzékelte, hogy mostanában mennyire fáradt a testőre. Ezt többször is szóba hozta. Valóban Gawyn úgy érezte, mintha a szemhéjára öntöttvas súlyok nehezedtek volna. Felpillantott a megfeketedett égboltra. A távolból jól hallotta a robbanásokat. Mennyi ideig hajlandó még ölbe tett kézzel ácsorogni itt, miközben odaát halomra ölik az embereket?

Hiszen megígérted – figyelmeztette magát. – Azt mondtad, hajlandó leszel ott maradni az árnyékában.

Ez persze még távolról sem jelenti azt, hogy nem hajthat végre fontos feladatokat. Belenyúlt a zsebébe és elővette a Vérpengék egyik gyűrűjét. Amikor az ujjára húzta, az ereje azonnal visszatért és semmivé foszlott a kimerültsége.

Csak rövid ideig habozott. Megkereste a többi gyűrűt is és azokat is felhúzta.

A Mora folyó déli partján a Dashar-dombtól északkeletre emelkedő romok előtt Tam al'Thor úgy idézte meg az ürességet, ahogy azt réges-régen Kimtintől tanulta. Elképzelte a magányos lángnyelvet, aztán beleöntötte az érzelmeit. Megnyugodott és ez a megnyugvás is magára hagyta. Nem maradt más, csupán az üresség. Olyan volt, mint egy frissen festett fal. Gyönyörű és fehér. Mintha csak tisztára meszelték volna. Minden más semmivé olvadt.

Tam maga volt az üresség. Megfeszített az íját. A jó fekete tiszafa meggörbült és a nyílvessző vége megérintette az arcát. Célzott, ám ezt csak a rend kedvéért tette. Ha ilyen erősen elmerült az ürességben, akkor a nyila hajszálpontosan engedelmeskedett a parancsának. Mindezt persze nem tudta. Ugyanolyan kevéssé volt tisztában ezzel, mint ahogy a nap sem tudja, hogy fel fog kelni. Hiszen a faágak sem sejtik, hogy ősszel lehullanak a leveleik. Az ilyen dolgokat ugyanis nem kell tudni. Mert az ilyesmi egyszerűen létezik.

Kinyújtotta az ujjait. Az íjhúr nagyot csattant. A nyílvessző elsüvített a levegőben. Egy újabb és még egy követte. Folyamatosan lőtt. Egyszerre öt nyílvesszője volt a levegőben. Mindegyiknél figyelembe vette a szél változását.

Az elöl haladó öt trallok azonnal elhullott, miközben megpróbáltak keresztüljutni a nagy nehezen a folyó fölé épített számos tutajhíd egyikén. A trallokok gyűlölték a vizet. Még az alacsony víz is elbátortalanította őket. Bármit is tett Mat a folyó felsőbb folyásánál, az mindeddig bevált. Megvédte a folyót. A víz továbbra is áramlott. Az Árnyék majd megpróbálja az útját állni. Már most ezzel próbálkozott. A hullámok ugyanis időnként egy trallok vagy egy öszvér tetemét sodorták magukkal a távoli összecsapás színteréről.

Tam újabb nyílvesszőket lőtt ki. Abell és a többi folyóközi harcos is csatlakozott hozzá. Néha egyszerűen a nyüzsgő tömeg fölé lőtték ki a nyílvesszőket. Csak ritkán fordult elő azonban, hogy nem választották ki egyesével a célpontjaikat. Egy közönséges katona útjára bocsáthatja úgy a nyílvesszőjét, hogy nem céloz, mert azt reméli, hogy lövése eltalál valakit a tömegben, ám egy derék folyóközi íjász semmiképpen nem tenne így. A katonák az uruktól kapták a nyílvesszőket, az erdőjárók viszont a saját zsebükből fizettek a fegyverükért.

Rengeteg trallok hullott el. Tam és a folyóközi lövészek mellett számszeríjasok adtak le újabb és újabb sortüzet az árnyfattyakra. Őrjöngő enyészek korbácsolták a trallokokat. Megpróbálták rávenni őket arra, hogy átkeljenek a folyón. Nem sok sikerrel jártak.

Tam nyílvesszője ott találta el az enyészt, ahol a szemeinek kellett volna lenni. A közelében álló, Bayrd nevű nagydarab fickó elismerően füttyentett, miközben a bárdjára támaszkodva figyelte a célba csapódó nyilakat. Ő is azok közé a katonák közé tartozott, akiket az íjászok mögött helyeztek el, hogy megvédjék a lövészeket, ha a trallokok kierőszakolnák az átkelést.

Bayrd azok közé a zsoldosvezérek közé tartozott, akik csak úgy csatlakoztak a hadsereghez. Bár andori volt, de sem ő, sem az a nagyjából száz legény, aki követte nem volt hajlandó egy szóval sem elárulni, hogy honnan jöttek.

– Nekem is kell ám egy ilyen íj – fordult Bayrd a cimboráihoz. – Égjek meg a Fényben! Láttátok?

A közelben álló Abell és Azi elmosolyodott. Folyamatosan lőttek. Tam arca mozdulatlan maradt. Az ürességben nem létezőn vidámság. Persze odakint a semmin kívül felderengett egy halvány gondolat. Tam tudta, hogy Abell és Azi miért olyan jókedvű! Hiába van valakinek folyóközi íja, attól még nem lesz belőle folyóközi íjász.

– Úgy vélem, sokkal veszélyesebb volnál magadra, mint az ellenségre, ha egyszer szereznél magadnak egy ilyen fegyvert – szólalt meg a lova hátán a közelben várakozó Galad Damodred. – Meddig még al'Thor?

Tam ismét elengedte a húrt.

– Még ötöt – válaszolta, és már nyúlt is a következő nyílvesszőért az oldalán lógó tegezbe. A húrra illesztette, kilőtte, majd folytatta. Jött a második, a harmadik, a negyedik és az ötödik.

Öt újabb trallok pusztult el. Összesen több mint harminc nyilat lőtt ki. Egyszer eltévesztette a célját, de csak azért, mert Abell nyila azelőtt végzett a kiválasztott trallokkal, hogy Tam lövése eltalálhatta volna.

– Íjászok, tüzet szüntess! – kiáltotta az idős férfi.

Miközben a folyóköziek hátrébb vonultak, Tam eleresztette az ürességet. Néhány tántorgó trallok elérte a folyópartot. Bizonyos szempontból nézve, még mindig Tam vezette Perrin seregeit. A fehérköpenyek, a ghealdaniak és a Farkasőrség is mind tőle várták a döntő szót, de azért megvoltak a saját vezetőik is. Tam maga az íjászokat irányította személyesen.

Perrin, remélem, hamar meggyógyulsz! Amikor Haral tegnap megtalálta a tábor peremén a fűben fekvő, véres és majdnem halott fiút... a Fényre! Mindannyian nagyon megijedtek. Perrin most már biztonságban feküdt Mayene-ben. Valószínűleg ott fogja eltölteni az Utolsó Csata hátralevő részét. Senki sem tud gyorsan talpra állni egy olyan súlyos sérülés után, mint amilyet ez a legény elszenvedett. Még akkor sem, ha az aes sedaiok próbálták meg Gyógyítani. Perrin valószínűleg majd felrobban az ingerültségtől, hogy kimarad a harcból. Csak hát előfordul az ilyesmi. Ez is a katonaélet része.

Tam és az íjászok visszavonultak a romokhoz. Innen jobban látszott a csata folyása. Elrendezte az emberei sorait, mert fel akart készülni arra az esetre, hogy újra szükség lesz rájuk. Közben a futárok új nyílvesszőket hoztak. Mat Perrin teljes seregét felsorakoztatta a Tinnát követő sárkányhívők mellett. Olyan volt ez a nő, mint egy szobor. Tamnak fogalma sem volt arról, hogy került ide a nő és hogy miért ő lett a seregtest parancsnoka. Tinna úgy viselkedett, mint egy úrihölgy, az alakja egy aielre emlékeztetett, a bőrének színe viszont saldaeai származásról árulkodott. A többiek figyeltek a szavára. Mivel Tam nem igazán értette a sárkányhívőket, így igyekezett tartani tőlük a három lépés távolságot.

Azt a feladatot kapta, hogy a seregével védje meg a folyó partját. Mat úgy vélte, hogy a legerősebb sharai és trallok támadás nyugat felől várható. Az idős férfit éppen ezért igencsak meglepte, hogy a fővezér újabb erősítéseket küldött fel a gázlótól a folyó mentén. A fehérköpenyek csupán nemrég érkeztek. Köpenyük a hátuk mögött repdesett, ahogy rohamra lendültek a folyó partján. Lecsaptak az összeeszkábált hidakról letántorgó trallokokra.

A túlsó parton várakozó szörnyfajzatok nyílzáport zúdítottak Galad embereire. Mintha jégeső verte volna a palatetőt, úgy kopogtok a nyílhegyek a fehérköpenyek vértjein és pajzsain. Tam parancsára Arganda harcba vezette a gyalogságot, köztük Bayrdot és a zsoldosokat is.

Nem volt elég pikájuk, így Arganda követői alabárdot vagy lándzsát szorongattak. Felhangzott a haldokló emberek üvöltése! A szörnyfajzatok hangosan vicsorogtak. Tam közelében felbulkant Alliandre. Lovas alakját remekül felfegyverzett gyalogság kísérte. Tam magasba emelt íjjal üdvözölte a királynőt, aki biccentett, majd kényelmesen elhelyezkedve a nyeregben figyelni kezdte az összecsapást. Itt akart lenni a csata közelében. Tam ezért nem is kárhoztatta. Ugyanúgy nem lesz egy rossz szava sem, ha majd a felséges hölgy parancsot ad a katonáinak, hogy vigyék biztonságos helyre, ha úgy tűnik, hogy kedvezőtlen fordulatot vesz ez az összecsapás.

– Tam! Tam! – süvöltötte a vágtatva érkező Dannil. Az idős férfi intett Abellnek, hogy vegye át az íjászok parancsnokságát. Elindult Dannil irányába. A romok árnyékában ért oda a legényhez.

A megroggyant falak közül a tartalékosok idegesen figyelték a csata alakulását. A legtöbbjük a zsoldosok vagy a sárkányhívek között szolgáló íjász volt. Ez utóbbiak közül sokan még egyetlen csatában sem vettek részt. Nem mintha a legtöbb folyóközi valaha is háborúzott volna, csak néhány hónapja lettek katonák! Gyorsan beletanultak az új mesterségbe. Nem volt olyan nagy különbség aközött, hogy valaki egy trallok oldalát üti át a nyilával, vagy éppen egy szarvasét.

Persze, ha elhibázod a szarvast, az néhány pillanattal később nem próbál meg kibelezni a kardjával.

– Mi a helyzet, Dannil? – kérdezte Tam. – Üzenet Mattől?

– Ide küldi a Sárkány Légiójának gyalogsági zászlóaljait – jelentette a legény. – Azt mondja, hogy tartsátok a folyót. Mindenáron.

– Mire készül az a gyerek? – töprengett Tam, és a magaslat felé fordult. A Sárkány Légiójában derék gyalogság és igen jól képzett számszeríjasok szolgáltak, akik nagyon is jól jönnek majd ezen a helyen. Mi történhetett odafent a magaslaton?

Éles fények villantak a felszálló sűrű fekete füst oszlopai körül. A füst összekötötte a magaslatot a fenti felhőkkel. Nagyon komoly küzdelem tombolhatott odafent.

– Nem is tudom, Tam – magyarázta Dannil. – Mat... megváltozott. Ha ránézek, mintha nem is ismerném. Mindig is igazi széltoló volt, de mostanra... a Fényre mondom, Tam, pont olyan, mintha valamelyik hőskölteményből lépett volna ki.

A vezér csak legyintett.

– Mindannyian megváltoztunk. Mat valószínűleg ugyanezt mondaná rólad.

– Ó, ezt azért nem hinném, Tam! – nevetett Dannil. – Mondjuk, azért időnként én is azon töprengek, ha mi történt volna, ha én is útra kelek hármójukkal. Persze tudom, Moiraine sedai egy bizonyos életkorú fiúkat keresett. Azt hiszem én egy kicsivel idősebb voltam annál...

Vágyakozás ragyogott a szemében. Persze Dannil azt mondhatott, amit csak akart. Tam azonban nagyon is kételkedett abban, hogy a legény tényleg örömmel ment volna keresztül azokon a megpróbáltatásokon, amelyek miatt kiformálódott a mai Mat, Perrin és Rand.

– Vedd át ennek a bandának a parancsnokságát! – utasította az ifjút és fejével a tartalékos íjászok felé biccentett. – Megyek és szólok Argandának, meg Galadnak arról, hogy erősítést kapunk.

Pevara kétségbesetten lecsapott a Levegő fonataival a gyorsan közeledő trallok nyílvesszőkre. A széllökés úgy sodorta félre a nyilakat, mint ahogy a dühös játékos is lesöpri a tábláról a köveket. Izzadva még jobban megnyílt a saidar előtt, és Levegőből erősebb pajzsot hozott létre. A magasba emelte, hogy elkerülhessék az újabb nyílzáporokat.

– Most már biztonságos! – kiáltotta. – Gyertek!

A magaslat meredek, folyó felőli lejtőjén álltak. A kiugró szikla takarásából egy osztag katona rohant elő. A magasból azonnal záporozni kezdtek a vastag, fekete nyílvesszők. Belevágódtak az aes sedai pajzsába. Annyira lelassultak, hogy átvergődve a légrétegen, annyi erő sem maradt bennük, mint a föld felé lebegő madártollban.

A kisegített katonák rohanva elindultak a Hawal-gázló melletti gyülekezési ponthoz. Mások úgy döntöttek, hogy megvetik a lábukat és szembefordulnak a lejtőkön lefele rohanó trallok bandákkal.

Az árnyfattyak nagy része azonban fent maradt a magaslat tetején. Meg akarták szállni a fennsíkot, hogy végleg kiszoríthassák onnan az embereket.

Hol vagy? – hallotta meg elméje mélyén Androl ingerült kérdését. Mintha valaki halkan suttogott volna a közelben.

Itt – üzente vissza. Nem annyira megfogalmazott gondolattot küldött, hanem sokkal inkább egy képet. Egy helyet mutatott.

Kapu nyílt mellette. Androl sietett át rajta Emarinnal a nyomában. Mindkettőjük kardot tartott a kezében. Emarin megpördült és hátralökte az öklét. Az előtörő tűzsugár keresztülvágódott a nyitott Kapun. A túloldalról üvöltözés támadt. Emberek jajveszékeltek.

– Átmentetek a sharaiak táborába? – méltatlankodott Pevara. – Logain azt mondta, hogy maradjunk együtt!

– Téged meg mióta érdekel, hogy mit akar? – kérdezte Androl vigyorogva.

Kiállhatatlan vagy – gondolta a nő. Körülöttük halkan nyílvesszők kopogtak a kövön. A magasban a trallokok őrjöngtek a dühtől.

– Nagyon szép kis fonat! – dicsérte meg Androl.

– Igazán köszönöm – felelte az aes sedai, és a kardjára pillantott.

– Most már őrző vagyok – vonta meg a vállát a férfi. – Mi lenne, ha úgy is néznék ki, mint azok a fickók?

Androl háromszáz hossznyi távolságból ketté tudott volna vágni egy trallokot egy Kapu segítségével, és megidézni a Sárkánybérc belsejében izzó tüzet, ám ennek ellenére ragaszkodott ahhoz, hogy kardja legyen. Pevara úgy döntött, hogy ez bizonyára olyan férfi dolog.

Hallottam ám – üzente Androl az elméjében.

– Emarin, hozzám! Pevara sedai, ha lennél olyan kedves és méltóztatnál elkísérni minket...

A nő savanyú képet vágott, de csatlakozott két társához, miközben azok elindultak a magaslat délnyugati lejtője tövében. Elhaladtak néhány tántorgó sebesült mellett, akik megpróbáltak eljutni a gyülekezési helyhez. Androl rájuk pillantott, aztán egy gyors mozdulattal Kaput nyitott eléjük, vissza a táborba. A sebesültek meglepetten és hálálkodva kiáltottak fel. Sietve elindultok a biztonság felé.

Androl megváltozott... Jóval magabiztosabb lett, amióta eljöttek a Fekete Toronyból. Amikor először találkoztak, csupán habozva mert megtenni bármit is. Egyfajta ideges alázat sugárzott belőle. Ami már eltűnt.

– Androl... – szólalt meg Emarin, és a kardjával a magasba mutatott.

– Látom őket – bólintott a férfi. A magasban trallokok bukkantak elő a lejtő csúcsa fölött. Mint amikor a fortyogó kátrány kibuggyan az üst peremén. A hátuk mögött Androl kapuja bezáródott. Egy csapat katonát sikerült biztos helyre juttatnia. Más visszavonulók azonban csalódottan kiáltottak fel, amikor bezáródott a menekülés útvonala.

Nem menthetsz meg mindenkit! – figyelmeztette az aes sedai szigorúan Androlt. Érezte, hogy a férfiba belemart a bánat. – Összpontosíts inkább az előttünk álló feladatra!

Továbbsiettek a katonák között. Erezték, hogy előttük fókuszálók tevékenykednek. Jonneth, Canler és Theodrin tűzzel támadta a trallokok csoportjait. Az ellenség már majdnem lerohanta őket.

– Jonneth, Canler, hozzám! – parancsolta Androl, és elrohanva mellettük Kaput nyitott. Pevara és Emarin is keresztülugrott az átjárón. A magaslat legtetején találták magukat, néhány száz hossznyira onnan, ahonnan elindultak.

Jonneth és a többiek is felzárkóztak. Az egész csoport elrohant egy hordányi döbbent trallok előtt.

– Fókuszálás! – kiáltotta Pevara. A Fényre, de hát képtelenség ebben a szoknyában rohanni. Androl talán nem vette észre.

A férfi újabb Kaput nyitott a kísérőinek, amikor a magaslat legkiemelkedőbb része irányából néhány lángcsóva indult el feléjük. Odafent sharaiak gyülekeztek. Pevara végigfutott az átjárón. A sharaiak háta mögött bukkantak elő. Az ellenség éppen azt a helyet bombázta tűzzel, ahonnan Pevara egy szívdobbanásnyi idővel korábban eltűnt.

Az aes sedai feszülten figyelni kezdett. Megpróbálta kiszúrni, valahogy megérezni a célpontjukat. A sharaiak megpördültek. Az ellenfél irányába mutattak, ám a következő pillanatban már hangosan üvöltöttek, mert Androl oldalt Kaput nyitott, amin keresztül elsodorta őket egy hólavina. Azzal is próbálkozott már, hogy olyan Halálkaput nyisson, mint a többi asha'man, azonban ezek éppen eléggé különböztek a hagyományos Kapuktól ahhoz, hogy nehézségei legyenek. Inkább ragaszkodott a kaptafájához. Azt csinálta, amihez nagyon is értett.

A Toronyőrség egy része még mindig idefent küzdött. A parancsaik ellenére is kitartottak. A közelben az összeégett holttestek között a sárkányok darabjai, például azok a hatalmas, bronz kilövő csövek hevertek. A fennsíkot megszálló trallokok ezrei hangosan bömböltek. Mindenekelőtt a magaslat szélén sorakozók őrjöngtek lelkesen. Nyíllal zaklatták a lenti embereket. Boldog rikoltozásuk miatt Pevara dühbe gurult. Földből szőtt fonatot és lecsapott vele az egyik közeli csoportra. A talaj megremegett, egy szikladarab leszakadt és kéttucatnyi trallok lezuhant a mélységbe.

– Már megint feltűnően viselkedünk! – méltatlankodott Emarin, és lángra lobbantott egy kígyózó mozgással közeledő myrddraalt. A szörnyfajzat vergődni kezdett a tűzben. Őrjöngő üvöltés hagyta el nem emberi száját, és egyszerűen nem volt hajlandó kimúlni. Pevara csatlakozott Emarinhoz. Tűzzel csapott le az undorító lényre, és csak akkor hagyta abba, amikor már csak füstölgő csontok feküdtek a földön.

– Az nem is annyira rossz! – kiáltott Androl. – Ha eléggé feltűnően viselkedünk, akkor a Fekete ajah egyik tagja, vagy Taim valamelyik csatlósa úgy dönt, hogy leszámol velünk.

Jonneth káromkodása jól jelezte, hogy nem tetszik neki az ötlet:

– Az kicsit olyan, mintha ideállnánk a hangyabolyba és kivárnánk, hogy megharapjanak.

– Nem is kicsit, hanem inkább nagyon – bólogatott Androl. – legyetek éberek! Én majd elintézem a trallokokat!

Ez azért nagyképű állítás volt – üzente Pevara. A férfi válasza olyan volt, mint a tűzhely felől áradó kellemes meleg.

Szerintem inkább hősies volt.

Feltételezem, hogy némi erő azért jól jönne.

Annak nagyon örülnék – üzente Androl. Az aes sedai létrehozta kettőjük között a kapcsolatot. Androl magába szívta a nő erejét. A körük élére állt. Ahogy mindig, most is lenyűgöző élmény volt összekapcsolódni vele. Pevara érezte, hogy az érzelmei valósággal rázúdulnak a férfira, és onnan visszapattannak rá. Elpirult. Androl vajon sejtette, hogy a társnője mostanában már milyen szemmel méregeti?

Olyan ostoba vagyok, mint egy térdig érő szoknyát viselő kis csitri! – korholta magát, miután gondosan odafigyelt arra, hogy ezeket a gondolatokat elzárja a férfi elől. – Olyan kislány, aki éppen most fedezte fel, hogy a fiúk meg a lányok nem teljesen egyformák. Ráadásul pont a háború közepén.

Az sem kerülte el a figyelmét, hogy igen nehezen tudta elnyomni az érzelmeit – ahogy az egy aes sedaitól elvárható lett volna –, amikor összekapcsolódott Androllal. Kettejük tudata úgy keveredett össze, mintha valaki eltérő színű festékeket kevergetett volna ugyanabban az edényben. Megpróbált fellépni ez ellen. Ragaszkodott a saját tudata megőrzéséhez. A kiképzése során nagyon alaposan a fejébe vésték, hogy ez mennyire fontos, ha valakivel összekapcsolódik.

Androl maga elé lökte a kezét. Azok felé a trallokok felé nyújtotta, akik kilőttek pár nyílvesszőt az irányukba. A megnyíló Kapu elnyelte a lövéseket. Pevara hátranézett és látta, hogy a nyílvesszők egy másik trallok csoportba vágódtak be.

A talajban megnyíló Kapuk sok száz lábnyi magasban az égből pottyantották ki a trallokokat. Egy parányi átjáró nyakban metszette le egy myrddraal fejét. A szörnyfajzat sokáig fetrengett, sűrű, kékes vére bemocskolta a talajt. Androl raja a magaslat nyugati részén helyezkedett el. Korábban itt a sárkányok álltak. Minden oldalról árnyfattyak és sharaiak vették körbe őket.

Androl, fókuszálnak! – figyelmeztette a nő. Nagyon is jól érézte, hogy veszedelmes erő lépett működésbe a magaslat egyik felsőbb pontján.

Taim! Androl dühét ilyen közelről megérezve azt hitte, hogy mindjárt szénné ég. A férfi őrjöngött a barátai elveszítése miatt, és azért, mert olyan valaki árulta el őket, aki a védelmezőjük lehetett volna.

Óvatosan! – üzente az aes sedai. – Nem lehetünk biztosak abban, hogy ő az.

Új támadójuk egy nőkből és férfiakból álló kör tagja volt, különben Pevara nem figyelhetett volna fel rá. Természetesen most is csak a saidar hullámait érzékelhette. Egy igen vastag széloszlop csapott le a rejtőzködőkre. Olyan forró volt, hogy érintésétől felizzott a szikla.

Androl éppen időben nyitott Kaput. Sikerült továbbküldenie tüzes oszlopot oda, ahonnan jött. A két áramlat trallokokat égetett szénné és lángra lobbantotta a gazt meg a fűcsomókat.

Pevara nem látta, hogy mi történt a következő pillanatban. Androl Kapuja szertefoszlott, mintha kitépték volna a kezéből. Egy villám közvetlenül mellettük csapott a sziklába. Az aes sedai azonnal összeesett. Androl rázuhant.

Ez volt az a pillanat, amikor a nő elfeledkezett magáról.

Nem szándékosan tette, hanem az esés okozta sokk miatt. Igen nagy volt a valószínűsége annak, hogy ilyen helyzetben a kapcsolat szertefoszlik, ám Androl erősen tartotta. Összedőlt az a gát, ami elválasztotta Pevara énjét a férfi tudatától. Összekeveredtek. Ilyen érzés lehetett, ha valaki belelép a tükörbe, és utána visszanéz saját magára.

Az aes sedai erőnek erejével visszavonult. Új tudatosságát nem tudta szavakba önteni. El kell tűnnünk innen! – gondolta. Kettőjük között még mindig ott volt a kapocs. Úgy látszott, a többiek is éltek, ám ez nem lesz sokáig így, ha az ellenség újra lecsap a villámokkal. Pevara azonnal ösztönösen belevágott a Kapunyitás összetett fonatába.

Persze nem volt semmi értelme sem. Mivel Androl irányította a kört, így csak is ő...

A Kapu hangos csattanással nyílt meg. Pevara döbbenten bámulta. Hiszen ő hozta létre, nem pedig a társa. Az egyik legösszetettebb, legnehezebb és legerőigényesebb ismert fonatot alkotta meg az előbb. Nem került több erőfeszítésébe, mint egy legyintés. Miközben a kört valaki más vezette. Először Theodrin tántorgott keresztül az átjárón. A fürge domani nő maga után rángatta Jonnethet. Emarin bicegve követte őket. Az egyik karja magatehetetlenül lógott az oldalán.

Androl döbbenten bámulta a Kaput.

– Úgy tudtam, hogy nem igazán tudsz fókuszálni, ha valaki más irányítja azt a kört, aminek a tagja vagy.

– Ez így igaz – felelte az aes sedai. – Véletlenül történt.

– Véletlenül? De hát...

– Indulj már át rajta, te csomófejű! – mérgelődött Pevara, és nagyot taszított a férfin. Utánasietett, majd összeesett a túlsó oldalon.

– Damodred, ugye számíthatok arra, hogy ott maradsz, ahol vagy? – töprengett Mat. Nem nézett fel, de jól hallotta, hogy a nyitott Kapu túlsó oldalán Galad lova hangosan felhorkant.

– Az ember hajlik arra, hogy megkérdőjelezze az elméd épségét, Cauthon – felelte Galad.

Mat végre felnézett a térképeiről. Nem igazán hitt abban, hogy valaha is hozzászokik ezekhez a Kapukhoz. A parancsnoki épületben állt, abban, amelyiket Tuon parancsára a Dashar-domb lábánál, a mélyedésben emeltek. Az egyik falában Kapu nyílot. A túloldalon Galad ült a lova nyergében. A Fény Gyermekeinek arany és fehér egyenruháját viselte. Még mindig a romok mellett várakozott, ahol egy trallok sereg megpróbált átvergődni a Morán.

Galad Damodrednek kifejezetten az előnyére válhatott volna, ha töltenek bele néhány pohárka égetett alkoholt. Merev arcával és a markáns ábrázatával remek szobor lehetett volna belőle. De nem. A szobrokban sokkal több az élet.

– Azt teszed, amire utasítottak! – folytatta Mat, és visszafordult a térképei felé. – Megvéded a folyó partját és engedelmeskedsz Tam utasításainak. Nem érdekel, ha azt hiszed, hogy a beosztásod nem elég fontos.

– Világos – válaszolta Galad olyan hideg hangon, ami egy hóban fekvő hullának is a dicsőségére vált volna. Megfordította a lovát és Mika, a damane bezárta a kaput.

– Valóságos vérfürdő van odakint, Mat – szólalt meg Elayne. A Fényre! Hidegebb volt a hangja még Galadénál is!

– Azt akartad, hogy én legyek a főnök. Akkor pedig hagyd, hogy tegyem a dolgomat.

– Megtettünk a seregeink főparancsnokának – ellenkezőt Elayne. – De nem te vagy a főnök.

Az aes sedaiok már csak ilyenek. Minden apróságba belekötnek, hiszen... Mat elkomorodva felkapta a fejét. Min éppen odasúgott valamit Tuonnak.

– Hogy micsoda? – förmedt rá Mat.

– Láttam a testét egyedül egy mezőn – felelte Min. – Mintha meghalt volna.

– Matrim! – szólt közbe Tuon. – Én... aggódom.

– Ezúttal egyetértek velük – szólalt meg Elayne a terem túlsó felében álló saját trónjáról. – Mat, az ellenséges tábornok ügyesebb nálad.

– Azért nem ennyire egyszerű a helyzet! – ellenkezett az ifjú, és továbbra is a térképeken tartotta a kezét. – Sosem ilyen fényverte módon egyszerű!

Az Árnyék seregeit vezető fickó igen kemény diónak bizonyult. Nagyon jól harcolt. Hiszen Demandred az – gondolta Mat. – Az egyik átkozott Kitaszított ellen küzdök.

Ők ketten, mintha csak egy lenyűgöző festmény megalkotásán fáradoztak volna. Mindegyikük gondos odafigyeléssel válaszolt a másik lépéseire. Mat azonban egy kicsit túl sok pirosat használt fel. Hamis képet akart festeni, ami azonban még mindig elfogadhatónak látszik a távolból.

Nagyon nehéz feladat várt rá. Elég ügyesen kellett viselkednie ahhoz, hogy ellenálljon Demandrednek, miközben kellőképpen gyengének tűnt, hogy az ellenfele agresszióra ragadtassa magát. Csel volt ez a javából. Veszélyes, sőt talán végzetes játszmába kezdett. A borotva élén kellett táncolnia. Elkerülhetetlen volt, hogy a penge belemarjon a lábába. A kérdés nem az volt, hogy ömlik-e majd a vére, hanem az, hogy eljut-e a penge túlsó végére, vagy sem.

– Induljanak el az ogierek – folytatta halkan, és az ujját végighúzta a térképen. – Azt akarom, hogy kisegítsék a gázló védőit.

Azon a helyen az aielek küzdöttek. Őrizték a visszavonulás útját, hogy fővezérük parancsának engedelmeskedve a Fehér Torony harcosai és a Vörös Kéz Bandájának tagjai otthagyhassák a magaslatot.

Az utasítás eljutott az ogierekhez. Vigyázz magadra, Loial! – gondolta Mat. A térképen bejelölte, hogy hová küldte az ogiereket.

– Figyelmeztessétek Lant! Ő még mindig a magaslat nyugati oldalán van. Visszafelé kerülje meg azt a fennsíkot, hiszen most már az Árnyék erői vannak a tetején. Induljon meg a Mora irányába. Kerüljön a másik trallok sereg hátába. Azok a romok közelében akarnak átkelni a folyón. Ne támadja meg őket! Tűnjön el előlük és várakozzon!

A hírnökök rohanva távoztak, hogy teljesítsék a parancsait. Újabb jel került a térképre. Az egyik so'jhin kaftot hozott. Bár a szeplős lányka nagyon is szemrevaló volt, Matet annyira lekötötte a csata, hogy nem is mosolygott rá.

Miközben belekortyolt a fekete italba, utasította a damanet, hogy nyisson Kaput az asztal lapjára, mert saját szemével akarta látni a csatát. Kihajolt a nyílás fölé, de egy kézzel azért erősen fogta az asztal lapját. Csak egy fényverte bolond hagyná, hogy valaki hátulról áttaszítsa a talaj fölött kétszáz lábnyira lebegő lyukon.

Letette a csészét az egyik oldalsó asztalra és elővette a látócsövet. A trallokok elindultak lefelé a magaslatról a mocsár irányába. Igen, Demandred nagyon értette a dolgát. A láp felé küldött, megtermett bestiák ugyan lomhák voltak, de annyi erő feszült bennük, mint egy hegyomlásban. Egy sharai lovas hadtest is arra készülődött, hogy alászálljon a magaslatról. Könnyűlovasságal fognak csapni a Hawal-gázlót védő csapatokra. Megakadályozzák, hogy megtámadják a balszárnyon a trallokokat.

A csata olyan volt, mint egy lenyűgöző nagyságrendű párharc. Minden mozdulatnak megvolt a maga ellenszere. Gyakran nem is egy, hanem három vagy négy. Az ellenfél lépésére az egyik helyen elmozdítunk egy osztagot, arrébb küldünk egy századot, és megpróbáljuk azzal ellensúlyozni a próbálkozásait, hogy ott szorongatjuk, ahol vékonyak a vonalai. Előre és hátra, hátra és előre. Az ellenfél túlerőben volt, de Mat ezt ellene tudta fordítani. – Adjátok át a következő üzenetet Talmanesnek! – szólalt meg Mat, miközben nem vette el a szeme elől a látócsövet. – Emlékszel arra, amikor fogadtál velem, hogy nem tudom a pénzérmét beledobni a kupába az ivó túlsó végéből?

– Igenis, felséges uram! – válaszolta a seanchan hírnök.

Mat akkor azt válaszolta Talmanes kihívására, hogy még iszik egy kicsit, mielőtt ilyesmivel próbálkozna, mert különben sportszerűtlenül könnyű volna a feladat. Utána úgy tett, mintha leitta volna magát a sárga földig és addig ingerelte az alvezérét, amíg az egy ezüst helyett már egy aranypénzben is hajlandó volt fogadni.

Talmanes azonban átlátott a szitán és ragaszkodott ahhoz, hogy Mat tényleg igyon. Még mindig tartozom neki néhány márkával, ugye? – töprengett Mat oda sem figyelve.

A látócsövet a magaslat északi része felé fordította. A sharai nehézlovasság egyik osztaga összegyűlt, hogy elinduljon lefelé a lejtőn. Jól látta hosszú, acélhegyű kopjáikat.

Arra készülnek, hogy fentről lezúdulva oldalba kapják Lan embereit, amikor azok megpróbálják megkerülni a magaslat északi oldalát. De hát ez a parancs még el sem jutott Lanhoz. A felismerés megerősítette Mat gyanúját. Demandred kémei nem csupán a táborba jutottak be, de az egyik idebent van, vagy a parancsnoki sátor közvetlen közelében. Valaki azonnal üzenetet küldött, mihelyt Mat kiadta a parancsait. Ez alighanem azt jelentette, hogy egy gondosan álcázott fókuszáló rejtőzködött a sátorban.

Fényverte hamu! – gondolta a félszemű ifjú. – Mintha nem lenne már így is éppen elég bajom!

A futár visszatért Talmanestől.

– Felséges nagyúr! – kezdte, és hasra vetette magát a padlón. – Az embere azt válaszolta, hogy megsemmisültek a csapatai. Szeretne engedelmeskedni nagyuram parancsának, de azt állítja, hogy ma már képtelenség volna rendbe hozni a sárkányokat. Hetekbe is beletelik a kijavításuk, mivel... felséges uram bocsánatáért esedezem, de egészen pontosan ezeket a szavakat mondta „rosszabbul jártak, mint Sabinelben a felszolgáló lányok”. Nem tudom, hogy mit akart ezzel mondani.

– A szolgálólányok a borravalóból élnek – mordult fel Mat rosszkedvűen. – Sabinel népe azonban nem szokott borravalót adni.

Szemrebbenés nélkül hazudott. Sabinelben Mat megpróbálta rávenni Talmanest arra, hogy segítsen neki levenni a lábáról néhány felszolgálólányt. Az alvezére azt javasolta, Mat tegyen úgy, mintha sebesült veterán lett volna, mert akkor megesik rajta a lányok szíve.

Derék ember. A sárkányok még mindig bevethetőek, de valószínűleg ránézésre igencsak megviseltnek tűnhetnek. Nekik kedvezett a szerencse. Mat és Aludra kivételével senki sem értette a fegyverek működését. Fényverte hamu! De hiszen még ő maga is mindig aggódott, ha elsült valamelyik feneette jószág, mert attól tartott, hogy esetleg rossz irányba tör elő a tűz.

Öt vagy hat sárkány teljesen hadra fogható maradt. Mat egy Kapun keresztül biztos helyre vontattatta őket. Aludra ezeket a fegyvereket a gázlótól délre helyezte el. A magaslatot vették célba velük. Mat használni fogja őket, miközben meggyőzi a kémet arról, hogy az új fegyver nagy része elpusztult. Talmanes szépem rendbe hozza őket, Mat pedig újra tüzet okádhat.

Csak hát abban a pillanatban, ahogy eldördülnek a sárkányaim Demandred teljes erejével lefog sújtani rájuk – gondolta. Ki kell használnia a megfelelő pillanatot. Fényverte hamu! De hiszen mostanában másról sem szólt az élete, minthogy megragadja a megfelelő alkalmakat. Kezdtek elfogyni az ilyen pillanatok. Ebben a másodpercben Aludra éppen végrehajtja a parancsát. A féltucatnyi még működőképes sárkánnyal tüzet nyit a folyó túlsó oldaIáról azokra a trallokokra, akik elindulnak lefelé a magaslat délnyugati lejtőjén.

Mivel a sárkányok elég messze voltak a célponttól és Aludra mozgásban tartja őket, így Demandred csak nehezen találja meg az új fegyvereket, hogy lecsapjon rájuk. Ráadásul a torkukból előtörő füst még jobban elrejti a lőállásukat.

– Mat – szólalt meg Elayne a terem másik feléből. A félszemű ifjú enyhe kajánsággal fedezte fel, hogy amikor kicsit korábban megigazították a királynő trónját, Birgitte képes volt aládúcolni a széket, így Elayne most pontosan olyan magasan ült, mint Tuon. Talán egy ujjnyival még magasabban is. – Figyelj már! Mi volna, ha valami apróságot azért mégiscsak megpróbálnál elmondani abból, hogy mire is készülsz?

Csak hát akkor a kém is hallani fog mindent – gondolta Mat, és körbenézett a terembe. Ki lehetett az? A három damane és sul'damjaik egyike. Lehet egy damane árnybarát anélkül, hogy a sul'damja ezt ne tudná? Vagy éppen pont fordítva? Az az ősz tincsű nemes asszony kifejezetten gyanúsnak tűnt.

Vagy talán a sok tábornok egyike? Galgan? Tylee? Gerisch zászlóstábornok? Az a nőszemély a túloldalt állt, és a tekintetével majdnem átdöfte a főparancsnokát. Az áldóját, hihetetlenek ezek a nők! Mat csupán egyetlen alkalommal említette meg, hogy Gerischnek milyen csinos a feneke. Mert az. És csak barátként mondta. Elvégre nős férfi volt.

Csak hát az volt a sajnálatos tény, hogy a sátorban rengetegen mászkáltak. Ha Mat a frissen csépelt kölessel borította volna be a padlót, akkor estére már fel is söpörhette volna a nagy halom lisztet. Persze itt mindenkiről azt gondolták, hogy a megbízhatóság rendíthetetlen példaképe, és egyszerűen képtelenek volnának az Uralkodójuk elárulására, aki éljen örökké! Persze ez nem nagyon sikerülhet neki, ha itt ki-be mászkálnak a kémek.

– Mat? – nyavalygott Elayne. – Valaki másnak is tudnia kell, hogy mire készülsz. Ha elesnél, folytatnunk kell a terved végrehajtását!

Ez sajnos meglehetősen erős érv volt. Már Mat is gondolkodott rajta. Miután meggyőződött arról, hogy elkezdték végrehajtani a legutóbbi parancsait, odament Elayne-hez. Körülnézett a peremben és ártatlanul rámosolygott a jelenlevőkre. Semmi szükség sem lett volna arra, hogy felfigyeljenek a gyanújára.

– Te meg mit vicsorogsz mindenkire? – kérdezte Elayne halkan.

– Én aztán rohadtul nem vicsorgok! – ellenkezett Mat. – Menjünk már ki innen, beszélni akarok veled és kell egy kis friss levegő!

– Knotai? – kérdezte Tuon felállva.

Mat még csak nem is fordult a felesége felé. Az a szempár lyukat tudna égetni még az acéllemezbe is. Ehelyett magabiztosan kisétált a parancsnoki épületből. Elayne és Birgitte egy kicsivel később követte.

– Mi az? – tudakolta a királynő halkan.

– Túl sokat hallgatóznak odabent – felelte az ifjú.

– Arra gyanakszol, hogy kém van a parancsnoki sá...

– Várj csak! – vágott a szavába Mat, majd megfogta a karját, és távolabb vezette. Barátságosan odabiccentett néhány Halottvirrasztó gárdistának. Azok válaszul felmordultak. Figyelembe véve a Halottvirrasztó Gárda hozzáállását ez ért annyit, mintha kedélyesen elcsevegtek volna.

– Itt már őszintén beszélhetsz – figyelmeztette Elayne. – Körbevettek minket egy pajzzsal, ami megakadályozza a hallgatózást.

– Köszönöm – biccentett Mat. – Azt akarom, hogy távozz a parancsnoki állásból. Elmondom, hogy mire készülök. Ha valami nagyon félresikerül, akkor egy másik fővezért kell választanotok, igaz?

– Mat! – kiáltotta Elayne. – Ha azt hiszed, hogy egy kém…

– Nem hiszem, hanem tudom, hogy bent van egy kém – felelte az ifjú. – Éppen ezért fel fogom használni. Működni fog a dolog! Bízz bennem!

– Hát persze. Te pedig annyira bízol a dologban, hogy már van egy tartalék terved arra az esetre, ha elesnél.

A fiú nem törődött a megjegyzéssel, hanem odabiccentett Birgitte felé. A testőr semmitmondó képpel bámulta a környéket. Ügyelt rá, nehogy valaki túl közel kerüljön.

– Mennyire számítasz jó kártyásnak, Elayne? – kérdezte aztán.

– Kártyásnak? Mat, most tényleg nincs időnk ilyesmire!

– Éppenséggel most jött el a hazardírozás ideje. Elayne, látod, hogy milyen sokszoros túlerőben van az ellenség? Érzed a talaj remegését, ha Demandred támad? Már annak is örülhetsz, hogy nem bukkan elő a parancsnoki sátrunk kellős közepén, hogy lecsapjon ránk. Azt hiszem attól tart, hogy Rand valahol itt áll lesben és azonnal rátámadna. De hát, vér és fényverte hamu, ez a fickó nagyon erős! Ha kerüljük a kockázatot, akkor végül nekünk annyi! El is temethetnek!

A királynő néma maradt.

– Mondok én egy fontos dolgot a kártyáról – folytatta Mat felemelt ujjal. – Nem olyan, mint a kocka. Kockázáskor a lehető legtöbb dobást meg akarod nyerni. Sokat dobsz, sokat nyersz. Mert ugye kiszámíthatatlan. A kártya nem ilyen. Kártyázás közben rá kell venned a többieket, hogy emeljék a tétet. Amit majd bezsebelsz. Ehhez pedig az kell, hogy az elején kicsit hagyd őket nyerni. Vagy éppen sokat. Nem is olyan nehéz ezt a módszert alkalmaznunk, hiszen az ellenség túlerőben van. Csupán úgy győzhetünk, ha végén a megfelelő pillanatban a mi kezünkben lesz az ütőkártya. Játék közben nyugodtan veszthetsz kilencvenkilenc alkalommal, de akkor is te vágod zsebre a legtöbb pénzt, ha a végén a te kezedben van a nyerő leosztás. Ha sikerült rávenned az ellenfeledet arra, hogy vakmerően elkezdje emelni a tétet. Mindaddig, amíg el tudod viselni a veszteségeidet.

– És te most éppen ezt teszed? – kérdezte Elayne. – Úgy teszel, mintha vesztésre állnánk?

– Fényverte hamu, nem! – ellenkezett Mat. – Nem tudok csak egyszerűen úgy tenni. Az ellenfelünk átlátna egy ilyen cselszövésen. Tényleg vesztésre állok, de közben nagyon figyelek. Felkészülök az utolsó osztásra. Arra, amivel mindent megnyerhetünk.

– Tehát mikor csapunk le rájuk?

– Mihelyt kiosztják a megfelelő kártyákat – válaszolta az ifjú. Felemelte a kezét, hogy elcsitítsa a királynő tiltakozását. – Tudni fogom, Elayne! Égjek meg a Fényben! Egyszerűen tudni fogom! Ez minden, amit mondhatok.

Elayne összefonta a karját a gömbölyű pocakja fölött. A Fényre! Napról napra nagyobbnak látszott a hasa.

– Rendben. Mik a terveid az andori erőkkel?

– Máris kivezényeltem Tamot és az embereit a folyó partjára a romok közelébe. Ami pedig a seregeid maradék részét illeti, azt szeretném, ha segítenétek a gázlónál. Demandred valószínűleg arra számít, hogy az északi trallokok átkelnek a folyón, és a védőket lehajtják a víz mentén, a shienari oldalon. Közben a maradék trallokok meg a sharaiak lejönnek a magaslatról, visszaszorítanak minket a gázlón túlra, meg felfelé a folyó mentén. Megpróbálnak szétmorzsolni minket, körbezárni, megfojtani. Ezt jelzi a mozgásuk. Demandred azonban felküldött egy hadtestet a Mora mentén, hogy állítsák meg a folyását. A hadművelet nemsokára sikerrel jár. Megpróbáljuk úgy intézni a dolgokat, hogy a győzelmük is nekünk kedvezzen. Ha azonban a folyó eltűnik, rendkívül erős védelemre lesz szükségünk, hogy megállítsuk a trallokokat, amikor azok nekilendülnek, hogy a folyómedren keresztül rohanjanak le minket. Ehhez kellenek a seregeid.

– Számíthatsz ránk! – válaszolta Elayne.

– Mi az, hogy ránk? – förmedt rá Birgitte.

– Elkísérem a csapatainkat – jelentette ki a királynő, és elindult a lovak felé. – Egyre nyilvánvalóbb számomra, hogy ezen a helyen semmi értelmeset sem tehetek. Mat, meg egyébként is azt akarja, hogy még csak a parancsnoki sátor közelében se maradjak. A fényverte életbe, akkor megyek!

– A csatába? – kiáltotta Birgitte.

– Már régóta tart a csata, Birgitte! – vágta rá Elayne. – A sharai fókuszálók akár tízezer embert is átdobhatnának a Dashar-dombra, meg ide ebbe a szakadékba. Csak percekre volna szükségük hozzá. Gyere már! Megengedem, hogy olyan sok testőrt állíts körém, hogy legalább egy tucatnyi taknyos legyen, ha véletlenül tüsszentenem kell.

Birgitte hatalmasat sóhajtott, Mat pedig együtt érző pillantást vetett a szőke harcosra. Az őrző búcsúzóul odabiccentett, majd elsietett Elayne után.

Minden rendben – gondolta Mat. Visszafordult a parancsnoki állás irányába. Elayne azt tette, amit tennie kellett. Talmanes meg megértette a titkos üzenetet. Következhet az igazi kemény dió.

Rá tudja venni vajon Tuont is arra, amit meg kellett tenniük?

Galad a Mora mentén, a romok közelében vezette széles ívű rohamra a Fény Gyermekeinek lovasságát. A trallokok még több tutajhidat ácsoltak ezen a helyen, és a folyót olyan sűrűn lepték el a hullák, mint ősszel a tavat a falevelek. Az íjászok kiváló munkát végeztek.

Az átkelő trallokokkal a Fény Gyermekeit próbálták meg lemészárolni. Galad mélyen előrehajolt, erősen szorította a kopjáját és átszakította egy jól megtermett, medvefejű trallok nyakát. Tovább tört előre. A kopja hegyéről vér csöpögött, a szörnyfajzat pedig a földre rogyott a háta mögött.

Úgy irányította csataménjét, Sidamát, hogy belegázoljanak a trallokok sűrűjébe. Néhányat felökleltek, míg a többiek kénytelenek voltak félreugrani. A lovassági támadás sikere a létszámon múlott. Akik elugrattak Galad lova elől, azok a mellette vágtató társai áldozatául estek.

A lovasroham után ismét lecsaptak Tam emberei. A nyílzápor lesújtott a folyó két partján nyüzsgő trallokok főseregére. A hátul jövők ingerülten lökdösődtek. Eltiporták a sebesülteket.

Golever és több más gyermek is beérte Galadot, amikor a szörnyszülöttek első során hosszában végigvágtázó rohamuk túljutott az ellenségen. Megálltak, megfordultak és magasra tartott kopjával visszavágtattak oda, ahol a bajtársaik lemaradt, leszakadozott kisebb csapatai a túlerő ellen harcoltak.

A csatatér mintha a végtelenbe nyúlt volna. Galad egy jó órát töltött azzal, hogy kimentette a lemaradókat. A túlélőket visszaküldte a romokhoz, ahol Tam vagy az egyik kapitánya új zászlóaljakat szervezhet majd belőlük. Ahogy a harcosok létszáma egyre csökkent, az eredeti alegységek személyi állománya elkezdett összekeveredni. Most már nem csupán zsoldosok indultak rohamra a gyermekek mellett. Galad parancsainak ghealdaniak, Szárnyas Őrök és néhány őrző is engedelmeskedett. Kline és Alix is elveszítette az aes sedaiát. Galad nem igazán számított arra, hogy ezek ketten sokáig életben maradnak, ám a két őrjöngő ádáz vadsággal küzdött.

Miután egy újabb csoportnyi túlélőt indított el a romok alól, Galad hagyta, hogy Sidama lassabban ügessen. A ló hangosan zihált. A folyó melletti síkságot a véres sár és a holttestek szörnyű elegye borította. Cauthonnak nagyon is igaza volt, amikor ezen a helyen hagyta a fénygyermekeket. Lehet, hogy Galad nem becsülte meg eléggé azt a fickót?

– Mit gondolsz, mennyi ideje harcolhatunk? – kérdezte Golever. A gyermek zubbonyát leszakították a felsőtestéről. Jól látszott a láncinge. A jobb oldalon beszakította egy trallok pengéje. A lánc ugyan nem foszlott szét, de az alatta terjengő vérfolt azt mutatta, hogy a szemek egy része végigtépte Golever kipárnázott alsó védőruháját, és belemart a húsába. Mivel a sérülés nem tűnt túl veszélyesnek, Galad nem tette szóvá.

– Szerintem már dél felé járhat az idő – kockáztatta meg, bár nem láthatta a napot a felhők miatt. Arra bármikor esküt mert volna tenni, hogy legalább négy vagy öt órája harcolnak.

– Gondolod, hogy éjszakára abbahagyják? – tudakolta Golever.

– Azt kétlem – válaszolta a vezére. – Már ha eltart olyan sokáig ez a csata.

A harcos aggódva pillantott fel.

– Azt hiszed...

– Nem igazán látom át, hogy mi történik. Cauthon rengeteg katonát küldött fel ide. Ha jól látom, mindenkit levezényelt a magaslatról. Nem tudom, hogy miért tette. Ami pedig a vizet illeti... neked nem úgy tűnik, hogy hol sok jön, hol pedig kevés? Alighanem bajban vannak a fenti folyószakaszt védő szövetségeseink...

Megrázta a fejét.

– Talán, ha jobban átlátnám az egész csatateret, akkor megérteném Cauthon tervét.

Katonaként nem volt szüksége arra, hogy megértse a csata egész lefolyását. Csupán a parancsainak kellett engedelmeskednie. Galad azonban általában képes volt arra, hogy legalább a saját oldala terveit összerakja a kapott parancsokból.

– Gondoltál valaha is arra, hogy egy ilyen hatalmas csatában küzdünk? – kérdezte Golever, és körülnézett. Arganda gyalogsága nekirontott a folyóparti trallokoknak. Egyre több árnyfattyú jutott át ide. Galad összerezzent, amikor észrevette, hogy a folyóból mostanra teljesen eltűnt a víz.

Az elmúlt óra során az árnyfattyaknak sikerült megvetniük a lábukat. Könyörtelen harc várható, de legalább már az ellenség nem volt túlerőben. Rengeteg trallokot sikerült megölniük. Cauthon tehát tudta, hogy a folyó ki fog apadni. Ezért küldte ide ezt a rengeteg katonát. Hogy valahogy megállítsák a közeledő áradatot. A Fényre! – gondolta Galad. – A Házak Játékának vagyok szemtanúja a csatatéren. Igen, most már egészen biztos volt abban, hogy alábecsülte Cauthont.

Alig húszhossznyira vörös szalagra erősített ólomgolyó hullott alá váratlanul az égből, és telibe találta egy halott trallok koponyáját. A magasban a raken nagyot vijjogott és folytatta az útját. Galad mozgásra ösztökélte Sidamát, Golever pedig lemászott a nyeregből, hogy felszedje a levelet. A Kapuk nagyon is hasznosnak bizonyultak, a rakenek belátták a csatatér teljes kiterjedését és képesek voltak kikeresni az egyes alegységeket vagy parancsnokokat. Pontosan célba juttatták a parancsokat.

Golever odaadta a levelet. Galad a csizmaszárban őrzött bőrtasak előhúzta a titkos kódok listáját. Egészen egyszerű kódolást használtak. Az egymás után következő számok mellé szavakat írtak. Ha egy parancsból hiányoztak a megfelelő szavak és mellettük a helyes számok, akkor gyanakodni kellett az eredetiségükre.

Damodred – olvasta a parancs szövegét. – Válassz ki egy tucatnyit a huszonkettedik század legjobb emberei közül, és velük együtt indulj el a folyó partján a Hawal-gázlóig. Állj meg ott, ahonnan már látod Elayne zászlaját és várd be a további parancsokat. U.I.: Ha esetleg belefutnál vívóbottal felszerelt trallokokba, akkor talán jobban járnál, ha nem te, hanem Golever áll le velük vívni, mivel tapasztalatból tudom, hogy gondjaid vannak az ilyen ellenfelekkel szemben. Mat.

Galad felsóhajtott és megmutatta a levelet Golevernek. A titkos kód egyértelművé tette, hogy eredeti. A huszonkettes számnak a vívóbot volt a párja.

– Mit akarhat tőlünk? – kérdezte Golever.

– Bárcsak tudnám! – felelte Galad. Tényleg örült volna neki.

– Mindjárt hozom az embereket – bólintott a tisztje. – Feltételezem, hogy Harnesh, Mallone, Brokel...

Sietve felsorolt egy tucatnyi remek harcost.

Galad biccentett.

– Megfelelő névsor. Nem mondhatnám, hogy elszomorított ez a parancs. Úgy tűnik, hogy a húgom személyesen is harcba száll. Majd szemmel tartom.

Ezenfelül pedig meg akarta már nézni a csatatér többi részét is. Talán akkor majd megérti, hogy mit művel ezt a Cauthon.

– Ahogy főúrkapitány uram parancsolja. – Golever meghajolt és elsietett.

A Sötét Úr támadásba lendült.

Megpróbálta darabokra szaggatni Randet. Lépésről lépésre emészteni. Meg akarta szerezni az ifjú lényegét jelentő legalapvetőbb elemeket, hogy megsemmisíthesse őket.

A megtámadott még csak fel sem tudott jajdulni. Hörögni sem bírt. A támadás nem a testére zúdult, mivel ezen a helyen valóban nem is volt teste. Csupán az emlékét őrizte meg.

Rand azonban összetartotta magát. Meglehetősen nehezen ment. Ahogy rázúdult a rettenetes támadás, valósággal semmivé foszlott a terv, hogy legyőzi, hogy megöli a Sötét Urat. Az ifjú semmit nem tudott legyőzni. Már az is éppen elég volt, hogy kitartson.

Hiába próbálkozott volna szavakba önteni, hogy mit érzett, képtelenség lett volna leírni ezt a dolgot. Mintha csak a Sötét Úr megpróbálta volna csíkokra hasítani, miközben arra törekedett, hogy összezúzza. Végtelen számú irányból indított támadást. Egyszerre, egyetlen szörnyű hullámban csapott le Randre.

Térdre zuhant. Persze csak a lénye kivetített mása tett így, de akkor is nagyon valószerűnek tűnt az egész.

Örökkévalóságnyi idő telt el.

Kegyetlenül szenvedett. Kínzó nyomás nehezedett rá és majdnem megsüketítette a pusztítás robaja. Térden állva viselte el az egészet. Az ujjai körömként feszültek meg. A homlokáról ömlött az izzadság. Elviselte a szenvedést és felemelte a fejét.

– Csak ennyi telik tőled? – vicsorogta.

ÉN FOGOK GYŐZNI.

– Erősebbé tettél! – hörögte érdes hangon az ifjú. – Valahányszor csak rám támadtak a szolgáid, és megpróbáltak megölni, olyan volt, mintha a kovács a pörölyével lesújtott volna a fémre. Ez a próbálkozásod...

Mélyen beszívta a levegőt.

– Ez a próbálkozásod semmit sem ér. Nem fogok megtörni.

FÉLREÉRTESZ. NEM PRÓBÁLLAK MEG ELPUSZTÍTANI. EZ CSUPÁN A FELKÉSZÜLÉS.

– Mire?

ARRA, HOGY MEGMUTASSAM AZ IGAZSÁGOT.

A Minta töredékei... fonalai... hirtelen mozgolódni kezdtek Rand előtt. Leváltak a Fény fő tömegéről, mintha sok száz keskeny szalag lobogott volna a viharban. Az ifjú tudta, hogy nem a valódi Mintát látja, ugyanúgy, ahogy saját maga sem a testi valójában van jelen. Az elméjének valamilyen megragadható képre volt szüksége, hogy értelmezni tudja az elé táruló lenyűgöző látványt, magát a Teremtés szövetét, és ezt a képet választotta.

A szálak hullámozva mozogtak. Meglehetősen hasonlítottak az Egyetlen Hatalom fonalaira, csak itt sok ezer szál nyüzsgött. Szédítően eleven, ragyogó színek tömege tündökölt a szeme előtt. Minden fonal nyílegyenesen húzódott. Mintha csak valaki megfeszített volna egy zsinórt. Vagy egy fénysugarat. Ahol a rengeteg szál egymásba fonódott, ott a szövőszéken kialakuló ábrához hasonlóan kibontakozott valamilyen alakzat. Csillogó váladékkal borított termőföldet, fekete foltokkal elcsúfított növényeket, az ágaikat megroggyant kardként lógató fákat látott.

A látomás testet öltött. Válósággá vált. Rand feltápászkodott. A talpával érezte a talajt. A levegőben füst úszott. Mit is hallott? Keserű jajveszékelést. Megfordulva látta, hogy egy kietlen sziklaháton állt. Lent a sötét várost fekete kőfal vette körül. Odabent alacsony, fakó színű óvóhelyekre emlékeztető épületek sorakoztak.

– Ez meg mit jelentsen? – suttogta. A különös hely valamiért ismerősnek tűnt. Felnézett a magasba, de az égbolt nagy részét beborító felhők miatt nem láthatta a Napot.

EZ AZ, AMI MAJD LESZ.

Rand kinyúlt az Egyetlen Hatalom után, de aztán undorodva visszavonulót fújt. A rontás visszatért, de most sokkal szörnyűbb volt, mint régen. Valamikor csupán sötét váladékréteg borította be a saidin olvadt ragyogását. A hártya helyén most olyan súlyos és vastag kását talált, hogy képtelen volt átszakítani. Kénytelen lesz ebből inni. Kénytelen lesz beburkolózni vele, hogy a mélyben azért csak megtalálja az Egyetlen Hatalmat, feltéve, ha az még mindig ott van. Már a puszta gondolat is elég volt ahhoz, hogy maró gyomorsav öntse el a torkát. A legnagyobb erőfeszítés árán tudta csak annyira összeszedni magát, hogy ne hányjon.

Valami miatt el kellett indulnia a közeli erőd felé. Miért érezte úgy, hogy ismeri ezt a helyet? A növényekre pillantva egyértelműnek tűnt, hogy a Fertőben járt. Ha pedig még ez sem lett volna elég, a levegőben nagyon is érezte a rothadás bűzét. Pontosan úgy érezte magát, mintha csak nyáridőben kimerészkedett volna a lápra. A rekkenő hőségben azok a komor felhők sem jelentettek felüdülést.

Elindult lefelé a lankás hegyoldalon. A közelben néhány dolgozó embert fedezett fel. A férfiak fejszével próbálták meg kidönteni a fákat. Talán egy tucatnyian lehettek. Miközben Rand elindult feléjük, oldalra pillantva látta, hogy a semmi, vagyis a Sötét Úr, továbbra is ott húzódott a messzeségben. Elfoglalta a táj egy részét, mintha egy hatalmas üreg húzódott volna a látóhatáron.

Talán ezzel akarta Randet arra emlékeztetni, hogy amit lát, az nem a valóság?

Ellépdelt a kivágott fatörzsek tönkjei mellett. Talán tűzifát gyűjtöttektek az emberek? A favágók testtartása meg a fejszék bágyadt hangja nem is hasonlított ahhoz, amit Rand régen az erőteljes erdőjárók között tapasztalt. A férfiak megroggyant háttal, csüngő vállal dolgoztak. Ütéseikben nem volt erő.

Az az alak baloldalt... közelebb érve, hajlott háta és ráncos bőre ellenére Rand már felismerte a férfit. A Fényre! Tam legalább hetven-, de talán nyolcvanéves is lehetett. Akkor meg miért robotolt idekint ilyen keményen?

Csak látomás – gondolta az ifjú. – Rémálom. A Sötét Úr teremtette. Nem a valóság.

Csakhogy mindaddig, amíg a látomás része volt, igencsak nehezére esett, hogy ne úgy viselkedjen, mintha a valóságban járt volna. Hiszen ami körülvette, az a maga módján tényleg valós volt. A Sötét Úr a Minta árnyba borult szálait felhasználva hozta létre ezt. Ezek a lehetőségek úgy szakadtak ki a Teremtésből, mint a tócsába hajított kavics keltette hullámok.

– Apám? – kérdezte Rand. Tam megfordult, de a tekintete nem állt meg az ifjún. Rand megragadta a vállát.

– Apám!

Tam egy darabig mozdulatlanul állt, aztán megfordult és folytatta a munkáját. Felemelte a fejszéjét. A közelben Dannil és Jori csapkodott egy tönköt. Ők is igencsak megöregedtek. Már mind a ketten középkorú férfinak látszódtak. Dannil mintha valamilyen súlyos betegséggel küszködött volna. Holtsápadtnak látszott és a bőrét elborították a kelések.

Jori baltája mélyen belecsapott a keserű földbe. A rögök közül fekete áradat tört elő. Ezek a rovarok eddig a tuskó tövében rejtőzködtek. A nehéz penge beszakította a boly falait. A rovarok támadásba lendültek. Elözönlötték a szerszám nyelét és a következő pillanatban már beborították Jori karját is. A férfi jajgatni kezdett. Megpróbálta lesöpörni őket, ám azok bemásztak a nyitott száján. Rand már hallott ezekről a szörnyűségekről. A rémboly a Fertő halálos veszélyei közé tartozott. Felemelte a kezét, hogy Jori segítségére siessen, ám az már a földre rogyott. Alig néhány szívdobbanásnyi idő alatt meg is halt.

Tam kétségbeesetten kiabálni kezdett. Megpróbált elrohanni. Rand megpördülve látta, hogy az apja halálra rémülve belerohant egy közeli sűrű bokorba. Így próbált meg elmenekülni a rémboly elől. Ekkor azonban valami kivágódott az egyik ágról. Gyors volt, mint a korbácsütés. Tam nyakára tekeredett és megállította az idős embert.

– Ne! – kiáltotta Rand. Pedig nem is volt igaz. Ennek ellenére nem tűrhette, hogy meghaljon az apja. Megragadta a Forrást, és keresztülszakította a szennyeződés gyomorkavaró, sötét rémséget. Majdnem megfulladt és már egészen kimerült, mire sikerült megtalálnia a saidint. Megragadta, ám csupán vékonyka erecskében csobogott az erő.

Ennek ellenére elkészítette a Tűz fonatát. Üvöltve lecsapott az indára, amelyik megragadta az apját. Tam az oldalára zuhant, amikor a megfeketedett haldokló csáp visszahúzódott.

Mozdulatlan maradt. Üveges szemmel bámult az ég felé.

– Nem! – bömbölte Rand, és a rémséges boly felé fordult. A Tűz egyetlen fonatával elpusztította. Bár csupán rendkívül rövid idő telt el, Joriból így is csak csontok maradtak.

A rovarok hangosan pattogtak, miközben elégette őket.

– Egy fókuszáló! – suttogta Dannil. Bizonytalanul állt a közelben. Tágra nyílt szemmel bámult Randre. A többi favágó közben már elmenekült a rengetegbe. Rand jól hallotta több férfi kétségbeesett sikoltozását.

Már nem tudta visszatartani a hányást. A szennyeződés... undorító volt, egyszerűen gyomorforgató. Nem tudta tovább tartani az Igazi Forrást.

– Gyere velem! – kiáltotta Dannil, és megragadta Rand karját. – Gyere, szükségem van rád!

– Dannil! – hörögte Rand, miközben felállt. – Nem ismersz meg?

– Gyere! – ismételte meg Dannil. Az erőd felé vonszolta Randet.

– Rand vagyok. Rand, Dannil! Az Újjászületett Sárkány!

A beteg férfi szeme kifejezéstelen maradt.

– Hát mit művelt veled? – suttogta Rand.

NEM ISMERNEK TÉGED, ELLENFELEM. ÁTALAKÍTOTTAM ŐKET. MINDEN AZ ENYÉM. NEM FOGJÁK TUDNI, HOGY VESZÍTETTEK. SEMMIT SEM ISMERNEK, CSAK ENGEM.

– Megtagadlak – suttogta Rand. – Megtagadlak.

HIÁBA TAGADOD MEG A NAPOT, ATTÓL MÉG NEM FOG LENYUGODNI. A TAGADÁSODDAL NEM AKADÁLYOZHATOD MEG A GYŐZELMEMET.

– Gyere! – kiáltotta Dannil, és maga után vonszolta Randet. – Kérlek! Ments meg!

– Vess ennek véget! – csattant fel Rand.

VÉGET VETNI? NINCS VÉG, ELLENFELEM. EZ A VALÓSÁG. AMIT ÉN TEREMTETTEM.

– Csak elképzeled.

– Könyörgök! – ismételte Dannil.

Rand hagyta, hogy a sötét erőd felé vonszolják.

– Mit csináltatok idekint, Dannil? – kérdezte. – Miért a Fertőben gyűjtitek a fát? Nem biztonságos.

– Ez a büntetésünk – suttogta a férfi. – Akik csalódást okoznak a gazdánknak, azt kiküldik ide, hogy a saját kezükkel vágjanak ki egy fát. Ha a halálrajok, vagy a fojtóágak nem végeznek vele, akkor a fejszék hangja más dolgokat vonz ide...

Rand elkomorodott, amikor felléptek a város és a sötét erőd felé vezető országútra. Igen, ez a hely tényleg ismerős volt. A Kőfejtő út – gondolta meglepődve. – Az ott pedig... Az erődítmény pontosan azon a helyen terpeszkedett, ahol valamikor Emondmező Zöldje húzódott.

A Fertő meghódította a Folyóközt.

A magasból a felhők mintha csak a földbe akarták volna préselni Randet. A fejében ott zengett Jori haláltusája. Újramaga előtt látta Tam szenvedését, miközben a fa megfojtotta.

Ez mind nem igaz.

Csupán azt látta, ami akkor történhet, ha csődöt mond. Rengeteg ember számított rá... rengeteg. Néhányat már így is cserbenhagyott. Komoly erőfeszítésébe került, hogy ne gondolja végig azoknak a névsorát, akik a szolgálatában veszítették az életüket. Hiába óvott meg másokat, ha ezeket nem tudta megvédeni.

Ez bizony egészen másfajta támadás volt, mint amilyen próbálta elpusztítani Rand lényegét. Érezte, hogy a Sötét Úr igyekszik behálózni a csápjaival, és arra készül, hogy aggodalommal, kétséggel, félelemmel fertőzze meg az elméjét.

Dannil a falut övező falhoz vezette. Itt két mozdulatlan köpenyt viselő myrddraal őrizte a kaput. Azonnal eléjük siklottak.

– Az volt a dolgod, hogy fát gyűjts! – sziszegte az egyik embertelenül sápadt képű alak.

– Én... ezt hoztam nektek! – kiáltotta Dannil megtántorodva. – Ajándék a gazdánknak! Fókuszálni tud. Nektek hoztam!

Rand vicsorogni kezdett. Ismét lecsapott az Egyetlen Hatalomra. Mintha nyakig merült volna a mocsokban. Megtalálta és megragadta a saidin vékonyka fonalát.

Azonnal kiütötték a kezéből. A leereszkedő pajzs elzárta a Forrástól.

– Semmi sem igaz ebből – suttogta, és megfordult, hogy megnézze ki fókuszált. A városkapun kilépő Nynaeve szénfekete ruhát viselt.

– Egy vad? – kérdezte. – Akit nem fedeztünk fel? Hogy maradhatott ilyen sokáig életben? Derék munkát végeztél, Dannil, visszaadom neked az életedet. Ne okozz újra csalódást!

A férfi zokogni kezdett a boldogságtól. Nynaeve mellett eliszkolt a városba.

– Ez mind nem igaz – suttogta Rand, miközben Nynaeve megkötözte a Levegő fonataival. Maga után vonszolta a Sötét Úr birodalmában létező Emondmezőre. A két myrddraal előttük rohant. A falu helyén hatalmas város alakult ki. A házak valamiért a macska elől rettegve összebújó egerekre emlékeztették a foglyot. Mindegyik teljesen egyforma, fakó színű volt. Lesütött szemű emberek lépkedtek sietve a sikátorokban.

Nynaeve-et meglátva azonnal megpróbáltak eltűnni a környékről. Néhányan úrnőnek szólították. Mások meg Kiválasztottnak. A két myrddraal árnyékként suhant keresztül a városon. Mire Rand és Nynaeve odaértek az erődbe, már kisebb csoport gyűlt össze az udvaron. Tizenketten voltak. Rand érezte, hogy a négy férfi már megragadta a saidint. Csupán Damer Flinnt ismerte fel közülük. A nők között viszont olyanok is akadtak, akiket kislánykorukban jól ismert a Folyóközben.

Tizenhárman voltak. Ráadásul a felhővel borított égbolt alatt tizenhárom myrddraal is gyülekezett. A rémlátomás kezdete óta Rand most először ijedt meg. Ezt ne! Bármit, csak ezt ne!

Mi történik, ha átállítják az Árnyék oldalára? A világ, ami körülvette, nem létezett a valóságban, ám akkor is a valóság egy változatát jelentette. Ezt a tükörvilágot a Sötét Úr hozta létre. Milyen hatással lesz az Randre, ha itt átállítják? Talán könnyedén belesétál a csapdájukba?

Nekifeszült a kötelékének, mert elöntötte a kétségbeesés és a rémület. Megpróbálta letépni magáról a Levegő bilincseit. Természetesen semmire sem ment vele.

– Te aztán nagyon érdekes vagy – szólalt meg Nynaeve, és az ifjú felé fordult. Úgy tűnt, mintha egy napot sem öregedett volna azóta, hogy lementek a barlangba. Valami azonban igenis megváltozott. A haját ismét befonva viselte és az arca szikárabb... könyörtelenebb volt. És a szeme...

A szeme nem volt rendben.

– Hogyan maradhattál ilyen sokáig életben? – kérdezte a foglyától. – Miként lehetett, hogy nem fedeztünk fel mindeddig?

– Olyan helyről jöttem, ahol nem a Sötét Úr uralkodik.

Nynaeve nevetni kezdett.

– Nevetséges! Ostoba gyerekmese! Mindig is a Sötétség Nagyura uralkodott.

Rand most már értette a dolgot. Hiszen az ellenfele kapcsolatban állt a Mintával. Ragyogtak a féligazságok és az Árnyékban utak rejlettek. Ez itt egy lehetőség... ami valóra válhat. A világ akár el is indulhatna ezen az ösvényen. Ezen az úton járva a Sötét Úr megnyerte az Utolsó Csatát és összetörte az Idő Kerekét.

Ez pedig lehetővé tette, hogy újraalkossa a Kereket. Új Mintát szőtt vele. Aki csak élt, az elfelejtette a múltat. Most már csak azt tudhatják, amit a Sötét Úr plántált az elméjükbe. Rand maga elölt látta és megértette az igazságot. Ennek a helynek a történetét. Ott voltak a Mintának azon szálaiban, amelyeket az előbb megérintett.

Nynaeve, Egwene, Logain és Cadsuane most már a Kitaszítottak közé tartoztak. Akaratuk ellenére mindegyiket átállították az Árnyék oldalára. Moiraine-t pedig kivégezték, mert túl gyenge volt.

Elayne, Min, Aviendha... rájuk pedig végtelen kínszenvedés várt Shayol Ghulban.

Ez a világ testet öltött rémálom volt. Minden Kitaszított teljhatalmú kényúrként uralkodhatott a világ egy darabkáján. A végtelen őszi napnyugtában seregekkel, rémurakkal, cselszövésekkel támadtak egymás ellen. Szövetségeket kötöttek és elárulták egymást. Mindenre kiterjedt a háború.

A Fertő elérte az összes óceán partját. Seanchan már nem létezett. Romba döntötték és felperzselték. Most már a patkányok és a hollók sem élnek meg azon a földön. Mindenkit kiválasztottak, aki tudott fókuszálni és még egész fiatalon átállították. A Sötét Úr nem akarta megkockáztatni, hogy bárki is visszaadja a reményt a világnak.

És így a remény örökre odaveszett.

Rand felüvöltött, amikor azok tizenhármán fókuszálni kezdtek!

– Csak ennyi telik tőled?! – üvöltötte.

Kínzói akarata valósággal belemart az elméjébe. Úgy érezte, mintha a koponyáját marcangolták volna, hogy letépjék a húsát. Minden erejét összeszedve ellenszegült nekik, ám a többiek akarata leküzdhetetlen erővel nehezedett rá. Lüktető támadásuk minden hulláma a lecsapó bárd ütéseihez hasonlóan egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt.

ÉS ÍGY ÉN NYERTEM.

A vereség érzése lesújtotta Randet. Tudta, mindez azért történhetett meg, mert csődöt mondott. Nynaeve, Egwene miatta állt át az Árnyék oldalára. Akiket szeretett, azok immár az Árnyék játékszerei voltak.

Randnek meg kellett volna védelmeznie őket.

ÉN GYŐZÖK, ÚJRA.

– Úgy véled, hogy ugyanaz a suhanc vagyok, akit Ishamael megpróbált halálra rémíteni? – üvöltötte az ifjú, és megpróbálta leküzdeni a borzalmát és a szégyenkezését.

A HARC VÉGET ÉRT.

– MÉG EL SEM KEZDŐDÖTT! – üvöltötte Rand.

Körülötte a valóság ismét a Fény szalagjaira hasadt. Nynaeve arca lebomlott, mintha egy szövetdarabból kihúzták volna a meglazult cérnaszálat. Darabokra hullott a talaj és az erőd megszűnt létezni.

Randről lefoszlottak a Levegő bilincsei, amelyek valójában soha nem is voltak ott. A Sötét Nagyúr sérülékeny valóságot hozott létre. Most az egész alkotóelemeire foszlott. A Fény fonatai csigavonalban távolodni kezdtek. Úgy remegtek, mint egy hárfa húrjai.

Arra vártak, hogy összeszőjék őket.

Rand szájon át vett egy mély lélegzetet. Felnézett a szálakon túli sötétségre.

– Nem fogok ölbe tett kézzel ülni és eltűrni, amire készülsz. Ezúttal nem, Shai'tan. Nem is leszek a rémálmaid foglya. Most már sokkal hatalmasabb vagyok annál, mint ami egykoron voltam.

Megragadta a körülötte csapkodó szálakat. Sok százat húzott oda magához. Itt nem lézett a Tűz, a Levegő, a Föld, a Víz vagy a Szellem. Ezek a fonalak sokkal kezdetlegesebbek és valahogy sokkal változatosabbak voltak. Mindegyik egyedi, páratlan volt. Az öt hatalom helyett itt sok ezer létezett.

Rand magához ölelte őket. Összegyűjtötte és magát a Teremtés szövetét tartotta a kezében.

Ekkor pedig fókuszálni kezdett és megszőtt egy egészen másmilyen lehetőséget.

– Most pedig – szólalt meg, miközben mélyen beszívta a levegőt megpróbálta kisöpörni az elméjéből az előbb látott borzalmakat – megmutatom neked, hogy mi fog történni.

Bryne meghajolt.

– A katonák a helyükön vannak, anyám.

Egwene vett egy mély lélegzetet. Mat átküldte a Fehére Torony erőit a száraz folyóágy túlsó oldalára, a gázló alá. Meg kellett kerülniük a mocsárvidék nyugati részét. Eljött az ideje annak, hogy Egwene is csatlakozzon hozzájuk. Csupán egyetlen pillanatig habozott. A Kapun keresztültekintett Mat vezéri harcálláspontjára. Farkasszemet nézett azzal a seanchan némberrel, aki az asztal túlsó oldalán dölyfösen terpeszkedett a trónján.

Veled még számolni fogok – gondolta az amyrlin.

– Induljunk! – szólalt meg, és megfordulva odaintett Yukirinek, hogy zárja be a Mat épülete felé vezető Kaput. Mutatóujjával végigsimította Vora sa'angrealját. Miközben kisietett a sátorából, kezében szorította a pálcát.

Odakint habozva megtorpant, mert észrevett valamit. Csupán egy apróságnak tűnt a talajon. Parányi, pókhálóra emlékeztető repedések voltak a sziklában. Odaguggolt.

– Egyre többször látunk ilyesmit, anyám – magyarázta Yukiri és maga is leguggolt. – Úgy véljük, ezek a repedések terjeszkedni kezdenek, ha a Rémurak fókuszálnak. Különösen akkor, ha öröktüzet használnak...

Egwene gondosan szemügyre vette a repedéseket. Mintha teljesen hétköznapi, parányi nyílásokat simított volna végig a kezével. Beléjük nézve azonban megláthatta a tiszta semmit. Ez a feketeség túlságosan mély volt ahhoz, hogy pusztán a fény hiánya szülte árnyékok hozhatták volna létre.

Fonni kezdett. Mind az öt erőt felhasználta. Próbára tette ezeket a repedéseket. Igen...

Nem volt egészen bizonyos abban, hogy mit is tett. Az újdonsült fonat gyógyírként borította be a repedéseket. A sötétség elhalványult és csupán közönséges rések tátongtak a talajban. Meg a kristályok vékony rétege.

– Érdekes – állapította meg Yukiri. – Ez meg milyen fonat volt?

– Nem tudom – felelte az ifjú nő. – Azt tettem, ami helyesnek tűnt. Gawyn, láttad...

Elakadt a hangja.

Gawyn.

Valósággal felpattant. Halványan emlékezett arra, hogy az őrzője kiment a parancsnoki sátorból, mert levegőzni akart. Az vajon mikor történt? Lassan körbefordult és az érzékeivel megpróbálta megkeresni a férjét. A kötés majd elárulja a pontos helyét. Az irányát. Megtorpant, amikor már érezte, hogy milyen irányban távozott az őrzője.

A folyóágy felé nézett. A gázló fölötti részre, ahová Mat átvezényelte Elayne erőit.

Ó, a Fényre...

– Mi az? – kérdezte Silviana.

– Gawyn elment harcolni – válaszolta Egwene. Csupán nagy erőfeszítés árán tudta megőrizni a nyugalmát. Nem remegett meg a hangja. Ó, az a gyapjúagyú idióta! Hát nem várhatott még egy, vagy két órát? Mire Egwene seregei is a helyükre kerülnek? Tudta, hogy a férje valósággal odavolt azért, hogy küzdhessen, de akkor is... legalább szólhatott volna! Bryne halkan felnyögött.

– Küldjetek valakit, hogy visszahozza – folytatta Egwene. Most már hűvös volt a hangja. Dermesztően mérges. Képtelen volt másként cselekedni. – Úgy tűnik, hogy csatlakozott az andori seregekhez.

– Majd én megyek! – jelentkezett az idős hadúr. Egyik kezét kardja markolatán nyugtatta, másikat a szolgák felé nyújtotta. – A seregek vezetését már nem lehet rám bízni. Erre legalább még alkalmas vagyok.

Jogos javaslatnak tűnt.

– Vidd magaddal Yukirit! – parancsolta az amyrlin. – Ha megtaláltátok a bolond őrzőmet, Utazva gyertek oda hozzánk lápvidéktől nyugatra.

Bryne meghajolt, majd távozott. Siuan habozva utánafordult.

– Elkísérheted – szólt rá Egwene.

– Ott van rám szükséged? – kérdezte az aes sedai.

– Igazából... – folytatta Egwene jóval halkabban – azt akarom, hogy valaki menjen oda Mathez, meg a seanchan császárnőhöz és figyeljen oda mindenre. Olyan valaki kell, aki a ki nem mondott dolgokat is meghallja.

Siuan egyetértően bólintott. Büszkeség csillogott a szemében. Hiába volt Egwene az amyrlin, hiába tudta, cseppet sem számit, hogy mit érez Siuan, az idősebb nő jókedve segített legyőzni növekvő kimerültségét.

– Jókedvűen látszol – nézett Siuanra.

– Amikor Moiraine és én belevágtunk abba, hogy megkeressük azt a fiút – felelte Siuan –, még csak nem is sejthettem, hogy a Minta téged is ideküld nekünk.

– Hogy leváltsalak? – kérdezte Egwene.

– Egy korosodó királynő egy idő múlva töprengeni kezd az örököséről – felelte az aes sedai. – A Fény szerelmére, hiszen minden derék háziasszony ugyanezt teszi! Lesz vajon örököse, aki megtartja mindazt, amit létrehozott? Ahogy egy nő egyre bölcsebbé válik, úgy fogadja el a felismerést, hogy minden saját tette elhalványul amellett, amire majd az utóda lesz képes. Ami azt illeti, nem tekinthetlek teljes mértékben a sajátomnak, és az sem tett éppenséggel felhőtlenül boldoggá, hogy leváltottak. Mégis... megnyugtat, hogy igenis bele tudtam szólni a dolgok menetébe. Ha pedig egy nő eldönthetné, hogy ki legyen az örököse, akkor még álmában sem kívánhatna magának nálad megfelelőbb utódot. Köszönöm. Vigyázni fogok helyetted arra a seanchan némberre, és talán segíthetek szegény Minnek is, hogy valahogy kikecmereghessen a rá borított halászhálóból.

Siuan elindult. Odakiáltott Yukirinek, hogy nyisson Kaput, mielőtt lelép Bryne-nel. Egwene elmosolyodott, amikor az elődje megcsókolta a tábornokot. Siuan. Mindenki szeme láttára megcsókolt egy férfit!

Silviana fókuszálni kezdett. Egwene felült Daishar nyergébe, mert megnyílt a Kapu. Megragadta az Igazi Forrást és maga elé nyújtotta Vora sa'angrealját. A Toronyőrség osztaga mögött keresztülügetett az átjárón. Az orrát azonnal megcsapta a füst bűze.

Chubain főkapitány a túloldalon várt rá. A sötét hajú férfi túl fiatalnak tűnt a magas rangjához képest. Egwene persze sejtette, hogy nem szükségszerű, hogy egy főtisztnek olyan ősz haja legyen, mint Bryne-nek. Jobban belegondolva, ezt a döntő csatát is olyan valakire bízta, aki csupán egy kicsivel volt idősebb, mint ő, minden idők legfiatalabb amyrlinje.

A magaslat felé fordulva rájött, hogy a lejtőn és a lápvidék keleti peremterületén tomboló tüzek miatt alig látja a fennsíkot.

– Mi történt? – kérdezte.

– Tüzes nyilak – magyarázta Chubain. – A mieink lőtték ki a folyó mellől. Először azt hittem, hogy Cauthon megháborodott, de most már látom, hogy mi járt a fejében. Tűz alá vette a trallokokat, hogy felgyújtsa a magaslaton és a domb tövében a mezőket. Ezzel egyfajta fedezékbe kerültünk. A kiszáradt aljnövényzet jobb minden gyújtósnál. Az őrjöngő tűz egyelőre visszakergette a trallokokat és a sharai lovasságot a magasba. Azt hiszem, Cauthon arra számít, hogy a füst eltakarja a csapatmozgásainkat a láp körül.

Az Árnyék persze tudni fogja, hogy valaki mozgásba lendült arra, azt viszont nem, hogy hány katona és milyen egységek indultak meg... A részletek kiderítéséhez hagyományos felderítőket kell kiküldeniük, és nem használhatják ki, hogy a magaslatról mindent remekül látnak.

– Mik a parancsaink? – kérdezte Chubain.

– Mat nem mondta el neked? – kérdezte Egwene. A főtiszt megrázta a fejét.

– Egyszerűen csak ideküldött minket.

– Nyugat felől megkerüljük a mocsarat, és hátba támadjuk a sharaiakat – mondta az amyrlin. Chubain felhördült.

– Ezzel túlságosan is megosztjuk az erőinket. Miért támadjuk meg őket a magaslaton, miután átengedte azt a területet nekik?

Az amyrlin erre nem tudott mit válaszolni. Hiszen éppenséggel ő volt az – lényegében –, aki megtette fővezérnek Matet. Gyors pillantást vetett a mocsár felé, abba az irányba, ahol Gawynt érezte. Alighanem ott harcol a...

Elbizonytalanodott. Az előbb még úgy érezte, hogy az őrzője a folyó partjánál van. Miután azonban az előbb átjöttek a Kapun, már sokkal jobban be tudta mérni a pontos helyzetét. A férje nem Elayne katonái között állt a folyó partján.

Gawyn a magaslat legtetején járt. Az Árnyék erőinek kellős közepén.

Ó, a Fényre! – gondolta Egwene. – Gawyn... te meg mit művelsz?

Gawyn keresztülsietett a füstön. Fekete csápok kavarogtad körülötte és az izzó fű felforrósította a csizmája talpát. Mostanra azonban a lángok nagy része már kihunyt itt, a magaslat legtetején. A talajt sötét hamu borította.

A közelben holttestek és néhány megsemmisült sárkány hevert megfeketedve. Mintha salakot vagy szenet halmoztak volni ide. Az ifjú főnemes tisztában volt azzal, hogy a földművesek időnként lángra lobbantják a tavalyról megmaradt torzsát, hogy ezzel termékenyítsék meg a földet. Most viszont az egész világ lángolt. Miközben keresztülosont a kavargó, fekete füstfelhőkön, benedvesített zsebkendőjével eltakarta az arcát – azért imádkozott, hogy a világ is megújulhasson.

Mindenütt pókhálóra emlékeztető repedések borították a talajt. Az Árnyék kezdte elemészteni ezt a földet.

A legtöbb trallok a Hawal-gázló fölé magasodó terepszakaszon gyülekezett odafent. Egy maroknyian lemerészkedtek a magaslat oldalára, és piszkálni kezdték a holttesteket. Valószínűleg a megégett hús bűzétől jöttek izgalomba. A füstből egy myrddraal emelkedett ki. Gawyn egyetlen szavát sem értette a furcsa nyelvnek, de nagyon is világos volt, hogy a förtelmes lény az alárendeltjeit szidalmazta. Hamarosan korbács csattogott a szörnyfajzatok hátán.

Az ifjú megdermedt, de a félember nem vette észre. Visszahajtotta maga előtt a csatangolókat a gyülekező trallokok közé. Gawyn némán várt. A zsebkendőn keresztül halkan beszívta a levegőt. Érezte, hogy a Vérpengék árnyékai körbefogják. A három gyűrű igen különös dolgokat művelt. Mintha a fejébe szállt volna az ital. Végtagjai túl gyorsan mozogtak, ha lépett. Beletelt egy kis időbe, míg hozzászokott a változáshoz. Kezdetben mozgás közben még az egyensúlyát sem nagyon tudta megőrizni.

A közeli törmelékhalom mögül egy farkaspofájú trallok bújt elő. Beleszimatolt a levegőbe és az enyész után bámult. Végül előbújt a rejtekhelyéről. Egy hullát cipelt a vállán. Alig ötlépésnyire osont el Gawyn mellett. Megtorpant és újra szimatolni kezdett. Utána viszont görnyedten folytatta az útját. A vállára vetett holttestről egy őrző köpenye lógott a sárba. Szegény Symon. Többé már nem fog kártyázni. Gawyn felmordult és mielőtt visszafoghatta volna magát, máris mozgásba lendült. A „Vipera csókja” villámgyors csapásával lemetszette a trallok fejét.

A bestia hullája hangos csattanással zuhant a talajra. Gawyn kivont karddal tornyosult fölé. Halkan szidta magát. Összekuporodott és visszatért a füstbe. A bűz elnyomja a szagát, a kavargó feketeség, pedig elfedi elmosódott alakját. Micsoda ostobaság volt egyetlen trallok megölése miatt kockára tenni a küldetését.

Symon teste így is, úgy is egy főzőüstben végzi majd. Gawyn nem mészárolhatja le ezt az egész hadsereget. Csupán egyetlen valakit keresett.

Lekuporodott és körülnézett. Felfigyelt valaki az előbbi támadására? Talán nem is vették észre. Nem lehetett biztos abban, hogy a gyűrűk mennyire tüntették el az alakját. Ugyanakkor, ha valaki ebbe az irányba nézett, az egész biztosan észrevette a földre zuhanó trallokot.

Nem harsant fel riasztás. Gawyn felkelt és folytatta az útját. Csak ebben a pillanatban vette észre, hogy az ujjain vörös sávok látszódtak a fekete hamuréteg alatt. Megégette a kezét. Alig érezte a fájdalmat. A gyűrűk. Igencsak a nehezére esett akárcsak egyetlen összefüggő gondolatot is megfogalmazni – de szerencsére – mindez nem befolyásolta a közelharc során, sőt úgy, hogy az ösztönei még megbízhatóbban működnek.

Demandred. Hol van Demandred? Gawyn fel-alá rohangált a magaslat tetején. Cauthon csapatai a folyó mentén a gázló közelében helyezkedtek el. A füst miatt lehetetlen volt kivenni, hogy kik sorakoztak ott. A másik oldalon a határvidékiek összecsaptak egy sharai lovas egységgel. Ugyanakkor itt, a magaslat tetején nyugalom és békesség honolt, pedig rengeteg árnyfattyú és sharai várakozott ezen a helyen. Gawyn lekuporodva megközelítette a szörnyfajzatok hátsó vonalait. Megpróbált az elhalt fa és az elpusztult bokrok sűrűbb részei között mozogni. Úgy tűnt, hogy senki sem figyelt fel rá. Sok volt itt az árnyék, és az árnyak megvédték. Odalent a magaslat és a láp közötti folyosón kezdett kialudni a tűz. Túlságosan is gyorsan ahhoz képest, hogy az előbb még milyen hevesen lángoltak. Talán a fókuszálók?

Az volt a terve, hogy megnézi, honnan támadja bajtársait Demandred. Ha viszont az semmi komolyat nem tesz, csupán a tüzek eloltására hagyatkozik, akkor...

Az Árnyék hadereje támadásba lendült. Rohanva elindultak felé a lejtőn a Hawal-gázló felé. Bár a sharaiak hátramaradtak, a trallokok nagy része már mozgásban volt. Megpróbáltak keresztültörni a mostanra már kiszáradt folyóágyon, hogy lecsapjanak Cauthon seregére.

Ha Cauthonnak az volt a terve, hogy lecsalja Demandred teljes seregét a magaslatról, akkor csúfos kudarcot vallott. Számos sharai itt maradt fent. A gyalogos és a lovas egységek kifejezéstelen arccal bámulták az ellenséges pengék irányába rohanó trallokokat.

Robbanások martak a lejtőbe. Mintha valaki kiporolt volna egy kopott szőnyeget. Trallok tetemek repültek a levegőbe. Gawyn megtorpant és lekuporodott. Sárkányok. Az utolsó néhány megmaradt fegyver. Mat a folyó túlsó oldalán helyezte el őket. A sűrű füst miatt nehezen lehetett látni a pontos helyüket. A hangjuk alapján nem lehettek többen féltucatnyinál. Még így is sikerült óriási pusztítást okozniuk. Főleg, ha figyelembe vette a hatalmas távolságot.

A közelből, a magaslat tetejéről vörös fénysugár csapott le a sárkányok füstje irányába. Gawyn elmosolyodott. Hálás köszönetem. Megmarkolta a kardját. Itt az ideje kipróbálni, hogy mennyit is érnek ezek a gyűrűk.

Előrehajolva görnyedten rohanni kezdett. Kitört a fedezékből. A trallokok nagy része már lent járt a lejtőn. Hatalmas ugrásokkal rohantak a száraz folyómeder felé. A számszeríjak lövedékei és nyílvesszők csaptak le rájuk. A sárkányok ismét tüzet okádtak. Most mintha kicsit más helyről szólt volna a bömbölésük. Cauthon áthelyeztette a fegyvereket, és Demandred nem tudta olyan könnyen megtalálni az áldozatait.

Gawyn elrohant az őrjöngő árnyfattyak között. A háta mögött becsapódó lövedékek miatt a talaj úgy dübörgött, mint egy hatalmas, dobogó szív. A kavargó füst nemcsak eltakarta, de majdnem meg is fojtotta. A keze tiszta fekete lett, és úgy vélte, az arca sem lehet már szebb. Remélte, hogy a hamuréteg majd segíti az álcázását. Néhány trallok megfordult. Hörögtek vagy rikoltoztak, de egyikőjük pillantása sem tapadt meg az ifjún. Tudták, hogy valami elszáguldott az orruk előtt, ám csupán egy elmosódott árnyalakot láthattak.

A kötésen keresztül megérezte Egwene dühét. Gawyn elmosolyodott. Nem számított arra, hogy a felesége boldog lesz. Miközben a becsapódó nyílvesszők között rohant, sikerült megbékélni a döntésével. Valamikor azért indult volna el ilyen vakmerő bevetésre, mert a büszkeség vezérelte és össze akarta mérni a kardját Demandreddel.

Semmi ilyesmire nem vágyott. A szívében csupán a szükség lakozott. Szükség volt arra, hogy valaki megküzdjön ezzel a szörnyeteggel. Valakinek végeznie kellett vele, mert különben elveszítik ezt a csatát. Ezt mindenkinek be kell látnia. Túlságosan nagy kockázatot jelentett volna, ha Egwene-t vagy Logaint küldik a Kitaszított ellen.

Gawyn azonban feláldozható. Senki sem parancsolta volna meg neki, hogy tegye meg. Senki sem mert volna erre gondolni. Önfeláldozása azonban akkor is szükségszerű volt. Most végre lehetőséget kapott arra, hogy megváltoztassa a dolgok menetét. Fontos volt, amit tesz. Andorért fog küzdeni, Egwene-ért és magáért a világért. Jól hallotta, ahogy Demandred a mostanra már jól ismert kihívását bömbölte:

– Al'Thort küldjétek, ne ezeket a nevetséges sárkányokat!

A szörnyfajzatból újabb lángsugár tört elő.

Gawyn elrohant a rohamra induló trallokok mögött, és máris egy nagy csapatnyi sharai íjász mögött járt. Különös fegyvereik majdnem olyan nagyon voltak, mint amilyeneket a Folyóközben használtak. Egy lovas férfit vettek körül. A harcos vértjén egymásba kapcsolódó érmék alkották. A korongok közepét kötötték össze egymással. Nyakát és az alkarját is páncélzat védte. Félelmetes sisakja arcvédő lemezét azonban nem hajtotta le. Büszke arca hátborzongató módon ismerősnek tűnt. Egy jóképű fejedelem bámulta ott a csatateret.

Gyorsnak kell lennem – gondolta Gawyn. – És a Fényre, nem hagyhatok neki időt arra, hogy fókuszáljon.

A sharai íjászok feszülten bámulták a környéket. Mégis csupán az a kettő kezdett el fordulni, akik között a támadó átsiklott.

Gawyn előhúzta a kését a tokjából. Le kell rángatnia Demandredet a lováról, hogy utána arcba szúrhassa a késsel. Nem igazán volt jó, hogy ilyen gyáva módon kellett támadnia, de hát ez volt a legbiztosabb módszer. Lerántani a nyeregből és utána... Demandred váratlanul megpördült. Egyenesen Gawynra nézett. A következő pillanatban maga elé lökte a kezét és egy faágnyi vékonyságú, fehéren izzó tűzsugár indult el az ifjú felé.

Gawyn azonban villámgyorsan félreugrott. A sugár ott csapódott be, ahol az előbb állt. Mindenütt hajszálvékony repedések jelentek meg a talajban. Mély, fekete rések, amelyek mintha az örökkévalóságba nyíltak volna.

Gawyn előrevetette magát. Lecsapott Demandred nyergére. Annyira gyors volt. Ezek a gyűrűk sokat segítettek, miközben a Kitaszított még mindig csak döbbenten meredt maga elé. A nyeregszíj elszakadt. Gawyn a ló oldalába döfte a kését. A hátas felnyerített és két lábra állt. Demandred nyergestül hanyatt zuhant. A támadó kirántotta véres kését és a megvaduló ló mellett elugorva az ellenfele fölé magasodott. A sharai íjászok csak most kezdtek el kiabálni. Gawyn két kézbe fogta a kést.

A Kitaszított teste váratlanul megrándult. A fickó egyszerűen oldalra vágódott. A Levegő sugara végigsöpört a megfeketedett talajon. Felkavarta a hamut, miközben több lökéssel körülölelte a Kitaszítottat, megpördítette és egy gyors mozdulattal talpra állította. A kardja elővillant a hüvelyéből. Ellenfele előregörnyedt és újabb fonatot engedett ki magából. Gawyn érezte, hogy pörögve táncra perdült körülötte a levegő. Mintha a fonatok megpróbálták volna megragadni. Csak hogy túl gyors volt ehhez. Demandred nem tudta eltalálni a gyűrűi miatt.

A merész ifjú elhátrált, bal kézbe vette a kését és jobbjával előhúzta a kardját.

– Nahát, egy orgyilkos! – szólalt meg Demandred. – Miközben Lews Therin állandóan arról szónokolt, hogy „tisztességesen” kell párbaj során viselkedni.

– Engem nem az Újjászületett Sárkány küldött.

– Akkor miért ölel körül a Nadragulya? Ebben a korban senki sem emlékszik ám erre a fonatra! Tudod, hogy amit Lews Therin tett veled, az kiszivárogtatja belőled az életedet? Halott vagy kisember!

– Akkor majd jut mind a kettőnknek hely a sírban! – felelte Gawyn.

Demandred kihúzta magát. Két kézzel ragadta meg a kardját. Testtartása cseppet sem tűnt ismerősnek. Úgy tűnt, hogy a gyűrűk ellenére is tisztában volt Gawyn helyzetével, ám a védekezése hajszálnyival lassabb volt annál, mint amilyen egyébként lehetett volna.

„Almavirágok a szélben”, három gyors vágással. Demandred kénytelen volt meghátrálni. Több, karddal felszerelt sharai rohant oda hozzájuk, ám vezérük páncélkesztyűbe bújtatott kezének egyetlen intésével megállította őket. Nem mosolygott Gawynra – úgy tűnt, hogy ez az alak egész egyszerűen képtelen volna arra, hogy elmosolyodjon – ám a következő pillanatban a kardja megvillant, és a mozdulat nagyon hasonlított a „Háromágú villámra” Gawyn válaszul a „A vaddisznó leront a hegyoldalon” csapásait zúdította rá.

Demandred kegyetlenül jó harcos volt. Gawyn még a gyűrűk segítségével is éppen csak hogy elkerülte a visszavágásait. A figyelő sharaiak körbevették a két táncolva küzdő férfit. Viszonylag sima talajon harcoltak. A távoli robbanások után vasgömbök vágódtak be a magaslat oldalába. Megremegett a talaj. Már csupán néhány sárkány működött, de azok mintha erre a helyre összpontosították volna a tüzüket.

Gawyn nagyot nyögött és az „Ágat rázó viharral” próbálta meg félresodorni ellenfele védekező kardját. Közel kell kerülnie hozzá, hogy megszúrhassa a hóna alatt, vagy az érmékből fűzött páncél két részének találkozási pontjánál.

Demandred magabiztosan és kifinomultan válaszolt. Gawyn nemsokára már megizzadt a láncingje alatt. Soha életében nem volt még ennyire lendületes. Villámgyors mozdulatai még egy kolibrit is megszégyenítettek volna. Ennek ellenére képtelen volt csapást mérni a másikra.

– Ki vagy te, kisember? – vicsorogta Demandred, és oldalra kelt karddal hátrálni kezdett. – Ügyesen harcolsz!

– Gawyn Trakand.

– A kis királynő bátyja – biccentett a Kitaszított. – Azt persze tudod, hogy én ki vagyok.

– Egy gyilkos.

– És a ti Sárkányotok talán sohasem gyilkolt? – kérdezte Demandred. – A nővérednek nem kellett ölni azért, hogy megtartsa a trónját? Vagy esetleg éppenséggel, hogy megszerezze?

– Az teljesen más!

– Mindenki állandóan ezzel jön nekem – mordult fel a fénylő alak, és előbbre lépett. Tökéletes kardformákat hajtott végre. Szálfaegyenes háta cseppet sem feszült meg. Egy táncos széles, lendületes mozgásával haladt. Tökéletesen uralta a kardját. Gawyn nem hallott arról, hogy Demandred kora leghíresebb vívói közé tartozott volna, ám ez a fickó felért mindenkivel, akivel Gawyn az élete során valaha is küzdött. Sőt, igazából jobb volt náluk.

A gyönyörű „A macska a falon táncol” széles mozdulata felért Demandred formáival. Gawyn előregörnyedve lecsapott a „Táncoló kígyónyelvvel”, mert azt remélte, hogy az előző mozdulatsora eléggé kizökkentette ellenfelét ahhoz, hogy egy gyors döféssel meglephesse.

Valami nagy erővel az ifjúnak vágódott. A földre zuhant. Arrébb gördült és felguggolt. Alig kapott levegőt. A gyűrűk miatt nem érzett fájdalmat, pedig valószínűleg eltört egy bordája.

Egy szikladarab – gondolta Gawyn. – Fókuszált és hozzám vágott egy követ. A Kitaszított az árnyékok miatt csak nehezen találta el fonataival Gawynt, ám ha egy súlyos tárgyat hajított az árnyékok felé, akkor esély nyílt arra, hogy mégis eltalálja az ifjút.

– Csaltál! – vicsorogta a Kitaszítottra.

– Csaltam? – kérdezett vissza Demandred. – Talán szabályok szerint harcolunk, ifjú vívómester? Ha az emlékezetem nem csal, az előbb éppen te próbáltál meg hátba szúrni a sötétség rejtekéből.

Gawyn igyekezett szabályozni a légzését. Egyik tenyerét az oldalára szorította. Egy sárkány vasgömbje nem messze vágódott a talajba. Felrobbant. Szilánkjai jó pár sharait lekaszáltak. Az áldozatok teste azonban megvédte a két küzdőt a robbanás erejétől. Mintha egy száguldó hajó előfedélzetén álltak volna. Csakhogy most nem hullámok zúdultak rájuk, hanem a kirobbant földdarabok. Legalább egy sárkány még működött.

– Gyilkosnak neveztél – folytatta a Kitaszított. – És én az is vagyok. Ugyanakkor én jelentem számodra a megváltást, akár tetszik, akár nem.

– Őrült vagy!

– Dehogyis! – legyintett Demandred, és lassan megkerülte az ifjút. Meglendített kardjával néhányszor belehasított a levegőbe. – Tudod, ki az őrült? Az a férfi, akinek a híve lettél. Lews Therin Telamon. Ha valaki, hát ő őrült. Azt hiszi, hogy legyőzheti a Sötétség Nagyurát. De nem tudja. Ez egyszerű tény.

– Talán azt akarnád, hogy álljunk át az Árnyék oldalára?

– Igen – felelte a Kitaszított jéghideg tekintettel. – Ha megölöm Lews Therint, a győzelmemért cserébe jogot kapnék arra, hogy úgy alakítsam át ezt a világot, ahogy jónak látom. A sötétség Nagyurát nem érdekli az uralkodás. Ezt a világot csak úgy lehet megoltalmazni, ha elpusztítjuk, és utána megoltalmazzuk a lakóit. Talán a te Sárkányod nem éppen ezzel kérkedik? Hogy képes rá?

– Mit emlegeted, hogy az én Sárkányom? – hördült fel Gawyn, és vért köpött oldalra. A gyűrűk... azt akarták, hogy folytassa a támadást. A végtagjaiban valósággal lüktetett az erő, az elszántság. Harcolj! Gyilkolj!

– A szolgája vagy – válaszolta Demandred.

– Nem vagyok az!

– Hazugság! – legyintett a Kitaszított. – De az is lehet, hogy egyszerűen bolonddá tettek. Tudom, hogy Lews Therin vezeti ezt a hadsereget. Kezdetben még nem lehettem egészen bizonyos ebben, de most már világos a dolog. Már az is éppen egyértelmű bizonyíték, hogy milyen fonat vesz körül téged. Ráadásul akad még ennél is komolyabb érvem. Nem létezik egyetlen halandó hadúr sem, aki annyira ügyes, mint a mai ellenfelem. A csatatéren egy igazi nagymester küzd ellenem. Lews Therin talán a Ködök tükrét viseli vagy az Egyetlen Hatalom segítségével látja el utasításokkal ezt a Cauthont. Nem számít, mert átlátok rajta. A mai napon maga Lews Therin az ellenfelem. Vele kockázom. Mindig is én voltam a tehetségesebb hadvezér. Ezt itt is bebizonyítom. Jó volna, ha ezt elmondhatnád Lews Therinnek, csak hát ehhez nem élhetsz elég ideig, kis kardmester. Ideje készülnöd!

Demandred a magasba emelte a kardját.

Az ellenfele kihúzta magát. Elejtette a kését, és két kezébe fogva kardja markolatát. Demandred mozgásba lendült. Olyan küzdőformákat használt, amelyek egyetlen ismert mozgássorra sem hasonlítottak. Eléggé ismerősnek tűntek azonban ahhoz, hogy valahogy háríthassa őket. Hiába volt azonban annyira gyors, Demandred újra és újra eltalálta Gawyn kardját és minden erőfeszítés nélkül félresodorta a pengét.

A Kitaszított nem próbált meg lesújtani. Széles terpeszben állva alig mozgott. Két kézzel tartva a kardját egymás után hárította Gawyn összes támadását. Semmire sem ment a „A galamb szárnyra kap”, „A lehulló levél” és a „A leopárd simogatása” vágásaival és szúrásaival. Gawyn összeszorított foggal vicsorgott. Azt hitte, hogy a gyűrűk segítsége éppen elég lesz. Miért nem voltak elég erősek a gyűrűk?

Hátralépett, majd villámgyorsan le is hajolt, mert majdnem eltalálta egy újabb süvítő kődarab. Csupán néhány ujjnyival száguldott el mellette. A Fénynek legyen hála ezekért a gyűrűkért! – gondolta.

– Igen ügyes harcosnak tűnsz – szólalt meg Demandred – ahhoz képest, hogy e kor gyermeke vagy. Mégsem tudod átlépni a korlátaidat, kis ember. Kardot fogsz a kezedben.

– Mi mást tehetnék?

– Legyél te magad a kard! – válaszolta a Kitaszított. Úgy tűnt, mélységesen megdöbbentette, hogy Gawyn nem fogta fel ezt az összefüggést.

Az ifjú felhördült és ismét támadásba lendült. Az ütései valósággal záporoztak az ellenfelére. Még mindig Gawyn volt a gyorsabb. Demandred nem próbált meg visszavágni. Csupán védekezett, bár az is igaz, hogy közben nem hátrált. Egy helyben állt, és minden vágást hárított.

Amikor a Kitaszított becsukta a szemét, Gawyn elmosolyodott és meglendült a keze. „A fekete lándzsa utolsó döfése” száguldott Demandred felé.

A Kitaszított pengéje olyan gyors volt, hogy nem is látszott.

Valami megütötte Gawynt. Felnyögött és megtorpant. Megtántorodott és térdre esett. Lepillantott. Hatalmas vágás tátongott a hasán. Demandred nem egyszerűen keresztüldöfte a láncinget, de ugyanazzal a mozdulattal ki is rántotta a sebből a kardot.

Miért nem... Miért nem érzek semmit sem?

– Ha esetleg valahogy életben maradnál és találkozol Lews Therinnel – hallotta a Kitaszított hangját –, mondd meg neki, hogy nagyon várom kettőnk összecsapását! Kard kard ellen! Sokat fejlődtem az utolsó találkozásunk óta.

Demandred könnyedén megpörgette a kardját. Utána a bal keze mutató- és hüvelykujja közé szorította a penge vastagabb gerincét. Végighúzta a kardot és letörölte az acélról a vért, amit a kezéről a földre rázott.

A hüvelyébe lökte a fegyvert. Megcsóválta a fejét, majdt egy lánggömböt indított útjára a még mindig tüzelő sárkány felé.

A fegyver elhallgatott. Demandred elindult a meredek lejtő pereme felé. A folyó felé pillantott. Sharai testőrsége felzárkózott körülötte. Gawyn arccal a földre zuhant. Teljesen megbénult, miközben életereje belefolyt a felperzselt fűbe. Remegő kézzel megpróbálta elállítani a vér ömlését.

Valahogy sikerült feltérdelnie. Mélységes fájdalom hasított a szívébe: hiszen vissza kell térnie Egwene-hez! Négykézláb megpróbált arrébb mászni. A sebből csöpögő vér összekeveredett a sárral. Hideg izzadság öntötte el a szemét. Alig húszhossznyira több lovat is megpillantott. Egy oszlophoz kötötték őket, és most rosszkedvűen turkálták a megfeketedett fűcsomókat. Hosszú percek kegyetlen küzdelme árán, mélységesen kimerülve odavonszolta magát az állatokhoz, és nagy nehezen felmászott a legelső ló hátára. Eloldozta a kötelet, majd ráborult hátasa nyakára. Kábultan kapaszkodott a sörényébe. Minden erejét összeszedve a sarkával belerúgott az állat oldalába.

– Úrnőm! – szólította meg Mandevwin Faile-t. – Évek óta ismerem azt a két alakot! Nem állítom, hogy szeplőtelen a múltjuk. A Bandában egyetlen olyan harcos sem szolgál, aki ne került volna összeütközése a törvénnyel. De akkor is, a Fény szerelmére mondom, mégsem árnybarátok!

Faile némán ült és a déli fejadagját ette. Minden türelmét összeszedve figyelt Mandevwin tiltakozására. Bár csak itt lett volna Perrin! Olyan jó lett volna üvöltözni valakivel. A fiatal nő úgy érezte, hogy fel fog robbanni a belsejében növekvő feszültségtől.

Már közel jártak Thakan'darhoz. Félelmetesen közel. A fekete égboltot hangosan dübörgő villámok világították meg. Napok óta egyetlen élőlénnyel sem találkoztak. Se veszélyessel, se ártatlannal. Vaninnak vagy Harnannak sem látták nyomát, pedig Faile minden éjjelre megkettőztette az őrséget. A Sötét Úr rabszolgái ugyanis nem adják fel könnyen a küzdelmet.

A Kürtöt most már a csípőjénél lógó jókora tarisznyában hordta. A többiek tisztában voltak ezzel. Egyszerre voltak mérhetetlenül büszkék megtisztelő kötelességükre, ám közben halálra rémültek, mert tudták, hogy milyen nagy a vállalkozás tétje. Legalább most már nem kellett egyedül titkolóznia.

– Úrnőm! – folytatta Mandevwin, és letérdelt. – Vanin itt lapul valahol a közelben. Nagyon tehetséges felderítő, a Banda egyik legjobb erdőjárója. Csak akkor láthatjuk meg, ha ő is úgy akarja. Ennek ellenére le merném fogadni, hogy követ minket. Mégis hova máshova mehetne? Talán, ha kimennék elé, és kiabálva odahívnám. Rávenném, mondja el, hogy mi is történt. Akkor minden világos lenne.

– Majd még gondolkodom a dolgon, Mandevwin – felelte Faile.

A férfi bólintott. A félszemű katonatiszt kiváló parancsnoknak bizonyult, de annyi képzelőerő szorult belé, mint egy téglába. Az ilyen egyszerű emberek úgy vélték, hogy mindenki mást is ugyanolyan egyszerű mozgatórugók ösztökélnek, mint őket. Mandevwin nem tudta elképzelni, hogy valaki – egészen pontosan Vanin vagy Haman – képes lett volna ilyen sokáig segíteni a Bandát, hogy utána váratlanul egy rettenetes bűnt kövessel el. A két gazfickónak alighanem megparancsolták, hogy kerüljék a feltűnést.

Faile legalább arról megbizonyosodhatott, hogy az aggodalma nem volt alaptalan. Mindennél ékesebben beszélt a Vanin arcára kiülő, halálra vált döbbenet, amikor kezében a Kürttel tetten érték. A karaván úrnője ugyan nem számított arra, hogy két árnybarát is beépült közéjük, és a tolvajok igencsak agyafúrt ellenfélnek bizonyultak. Ugyanakkor alábecsülték a Fertő veszélyeit. Faile még csak belegondolni sem akart abba, hogy mi történt volna, ha azok ketten nem vonják magukra a medvére emlékeztető szörnyeteg figyelmét. Akkor bizony ő továbbra is ott ücsörgött volna a sátrában, hogy türelmesen kivárja a tolvaj érkezését, miközben a két tettes már rég elmenekült volna iszákjában, az ismert világ egyik legértékesebb tárgyával.

Mennydörgés rázta meg az eget. Shayol Ghul sötét árnyékként tornyosult előttük. A Thakan'dar völgye fölé magasodó csúcsot kisebb hegyek lánca vette körbe. Az időjárás hidegre fordult. Mintha tél lett volna. Igen nehéz lesz eljutni a hegy lábához. Bárhogy is legyen azonban, Faile elszánta magát arra, hogy eljuttatja a Fény seregeihez a Kürtöt. Hiszen az Utolsó Csatát vívták! Végigsimította az oldaláról lógó tarisznyát és kitapintotta benne a hangszert.

A közelben Olver szaladgált az Átokföld élettelen, szürke sziklái között. Úgy viselte az övébe tűzött kést, mintha kard lett volna. Lehet, hogy nem kellett volna elhozni a gyereket ide? Ugyanakkor a Határvidéken az ilyen korú fiúk már kitanulták, mi a hírvivő feladata és segítettek készleteket juttatni az ostromolt erődökbe. Tizenkét éves koruk előtt persze nem indultak volna bevetésre egy alegységgel, és nem is osztották volna be őket a seregbe. A kiképzésük azonban ennél jóval hamarabb kezdetét vette.

– Úrnőnk?

Faile a közeledő Selande és Arrela felé fordult. Miután Vanin színt vallott, Selandét tette meg a felderítők vezetőjének. Az alacsony, sápadt nő nem hasonlított annyira az aielekre, mint a Cha Faile többi tagja. Az elszántsága azonban feledtette ezt a hiányosságot.

– Igen?

– Mozgást láttunk, úrnőm – jelentette halkan Selande.

– Micsoda? – kérdezte Faile. – Mifélét?

– Valamilyen karaván közeledik.

– Az Átokföldön? – csodálkozott a vezér. – Mutasd!

Végül kiderült, hogy nem csak egy közönséges karavánt láttak. Éppenséggel egy igazi falura bukkantak itt. A távcső üvegén keresztül éppen csak, hogy ki tudta venni az épületek sötét foltjait. Thakan'dar közelében egy falu húzódott a hegyek lábánál. Hihetetlen! A Fényre!

Óvatosan tovább mozgatta a távcsövet oda, ahol egy menetoszlop vonult lassan a kietlen tájon. Egy ellátó állomás volt a célja, melyet a falutól meglehetősen távol alakítottak ki.

– Pontosan azt teszik, amit mi is – suttogta Faile.

– Mit lát az úrnőm? – kérdezte Arrela. Hason feküdt Faile mellett. Mandevwin a másik oldalon lapult. Belenézett a saját messzelátójába.

– Megtaláltuk az egyik központi ellátó helyüket – magyarázta a vezérük, és alaposan szemügyre vette a felhalmozott ládákat, a nyílvesszők kötegeit. Az árnyfattyak ugyan nem használhatják a Kapukat, az ellátmányuk viszont igen. Így nem kell magukkal cipelniük a nyílvesszőket és a tartalék fegyvereket, miközben elözönlik a világot. Ehelyett itt gyűjtik össze a készleteket, utána pedig szükség szerint továbbítják a csataterekre.

És valóban, odalent a felvillanó fény szalagja jól mutatta a megnyíló Kaput. Igencsak megviselt külsejű, mocskos férfiak hosszú menetoszlopa vonszolta keresztül magát a nyíláson. Súlyos zsákok nyomták a hátukat, miközben a nyomukban haladó többtucatnyi társuk kisebb kocsikat húzott maga után.

– Bárhová is készülnek – folytatta Faile halkan –, a közelükben harc tombol. A kocsikon nyílvesszőket látok, de nincs ennivaló. A trallokok éjjelente begyűjtik a hullákat, hogy megzabálják őket.

– Ha tehát keresztül tudnánk osonni az egyik ilyen Kapun… – töprengett Mandevwin.

Arrela felhorkant, mintha egy tréfát hallott volna. Amikor azonban az úrnőjükre pillantott, a mosoly leolvadt az ajkáról.

– Komolyan gondoljátok! Mind a ketten!

– Még igencsak hosszú távolság választ el Thakan'dartól – magyarázta Faile. – Az a falu ráadásul elzárja az utunkat. Lehet, hogy egyszerűbb lesz keresztülosonni az egyik Kapun, mint hogy megpróbáljunk eljutni a völgybe.

– De hát az ellenséges vonalak mögött bukkannánk elő!

– Máris a vonalaik mögött vagyunk – felelte komor arccal az ifjú nő. – Vagyis nem változna a helyzetünk.

Arrela elhallgatott.

– Ez nem lesz olyan könnyű – szólalt meg halkan Mandevwin. Már más irányba nézett a látócsövével. – Nézzük csak meg azokat az alakokat! Akik a falu felől közelednek.

Faile ismét a szeméhez emelte a fémcsövet.

– Aielek? – suttogta. – A Fényre! A shaidók átálltak a Sötét Úr oldalára?

– Még a shaidó kutyák sem tennének így! – mordult fel Arrela, és maga mellé köpött.

Az újonnan érkezettek tényleg különösnek tűntek. Mintha csak ölni akartak volna, eltakarták az arcukat. A kendőjük azonban vörös volt. Bármi is legyen a felbukkanásuk magyarázata, az aielek mellett szinte lehetetlen lett volna elosonni. Valószínűleg eddig is csak annak köszönhették, hogy nem fedezték fel az érkezőket, hogy kis csoportjuk még nem ment közelebb. Meg persze annak, senki sem számított arra, hogy idekint felbukkanhatna egy olyan társaság, mint Faile karavánja.

– Visszavonulás! – parancsolta a társainak, és óvatosan elkezdtek hátrakúszni a hegyoldalon. – Ideje alaposan megfontolni a terveinket.

Amikor Perrin felébredt, úgy érezte, mintha télidőben belökték volna a dermesztően hideg tóba. Alig kapott levegőt.

– Feküdj vissza, te bolond! – förmedt rá Janina. A lenhajú tudós asszony a sebesült karjára nyomta a kezét. Legalább olyan kimerültnek látszott, mint amilyennek Perrin érezte magát.

Milyen puha helyen feküdt! Túlságosan is puha volt. Egy remek ágyban, tiszta ágynemű között. Az ablakon át behallatszott a partvidéket simogató lágy hullámok hangja, meg a sirályok rikoltozása. A közelben azonban jó páran nyöszörögtek.

– Hol vagyok? – kérdezte az ifjú.

– A palotámban – válaszolta Berelain. Az úrnő az ajtó mellett állt. Ezért nem vette észre korábban. Mayene úrnője fején ott csillogott keskeny koronája, rajta a szárnyaló sólyommal. Sárga szegélyű, borvörös ruhát viselt. A helyiséget fényűző módon rendezték be. Arany és bronz ragyogott a tükrökön, az ablakokon és az ágy oszlopain.

– Hozzá kell tennem – folytatta Berelain –, hogy a jelenlegi helyzet cseppet sem tűnik szokatlannak a számomra, Aybara nagyúr. Ezúttal azonban megtettem a szükséges óvintézkedéseket, ha esetleg emiatt aggódsz.

Óvintézkedéseket? Perrin beleszimatolt a levegőbe. Uno? Érezte a férfi illatát. És valóban. Arra fordult, ahova Berelain biccentett. A veterán harcos, pólyába kötött kézzel, a közeli székben ült.

– Uno! Mi történt veled? – kérdezte az ifjú.

– A rohadt trallokok elkaptak! – mérgelődött a harcos. – Várom, hogy én is sorra kerüljek. Hogy meggyógyítsanak.

– Először azokkal foglalkozunk, akiknek életveszélyes a sérülésük! – figyelmeztette Janina. A tudós asszonyok közül ő értett legjobban a Gyógyításhoz. Alighanem úgy döntött, hogy itt marad az aes sedaiokkal és Berelainnel. – Téged, Perrin Aybara annyira meggyógyítottunk, hogy életben maradhass. Először csupán ennyit tehettünk. Csak most nyílt lehetőségünk arra, hogy kezelésbe vegyük azokat a sebeidet, amelyek nem jelentettek közvetlen életveszélyt.

– Egy pillanat! – kiáltotta Perrin. Nagy nehezen megpróbált felülni. A Fényre, hogy mennyire kimerült! – Mióta vagyok itt?

– Tíz órája – válaszolta Berelain.

– Tíz órája! Mennem kell! A harc...

– A harc nélküled fog folytatódni – csóválta meg a fejét az Úrnő. – Sajnálom!

Perrin halkan vicsorogni kezdett. Annyira fáradt volt.

– Moiraine tudja, hogyan lehet elnyomni egy férfiban a kimerültséget. Ismered te is ezt a módszert, Janina?

– A te esetedben akkor sem alkalmaznám, ha ismerném! – förmedt rá a lenhajú nő. – Aludnod kell, Perrin Aybara! Számodra már véget ért az Utolsó Csata.

A szakállas ifjú összeszorította a fogát és lassan feltápászkodott.

– Ha kimászol az ágyból – nézett rá szúrós szemmel Janina – gúzsba kötlek a Levegő fonataival, és órákon át lebegtetni foglalt!

Az ifjú ösztönösen megpróbált elmozdulni. Már formálni is kezdte a megfelelő gondolatot az elméjében, de aztán zavarba jött. Valahogy visszakerült a valódi világba. Itt nem lehetett elmozdulni. Olyan tehetetlen volt, mint egy újszülött.

Elkeseredve visszahanyatlott az ágyba.

– Ugyan, ne legyél már ennyire mogorva, Perrin! – figyelmeztette halkan Berelain, és odasétált az ágyhoz. – Kis híján meghaltál. Hogy kerültél oda a harctérre? Ha Haral Luhhan és az emberei nem vesznek észre, ahogy ott fekszel...

Perrin megcsóválta a fejét. Képtelenség lett volna elmagyarázni az összefüggéseket olyan valakinek, aki nem tudott a farkasálomról.

– Mi a helyzet, Berelain? A háborúval? A seregeinkkel?

Az úrnő töprengve összeszorította az ajkát.

– Érzem ám, hogy mi jár a fejedben – folytatta a szakállas ifjú. – Aggódsz és nyugtalan vagy.

Nagyot sóhajtott.

– Láttam, hogy áthelyezték a csapatainkat. Ha a folyóköziek is visszatértek Merrilor mezejére, akkor mind a három seregünket visszaszorították. Ugyanarra a helyre. Kivéve azokat, akik Thakan'darban harcolnak.

– Nem tudjuk, mi a helyzet Sárkány nagyurunkkal – felelte halkan az ifjú nő, és odasiklott az ágy mellett álló zsámolyhoz. A fal mellett közben Janina megragadta Uno karját. A férfi megremegett, amikor végigömlött rajta a Gyógyítás hulláma.

– Rand még mindig harcol – magyarázta Perrin.

– Túl hosszú idő telt el – felelte a vendéglátója. Volt itt valami, amit a nő nem akart elmondani. Csak kerülgette a kényes témát. Ezt világosan elárulta a szaga.

– Rand még mindig harcol – ismételte meg Perrin. – Ha veszített volna, már nem lennénk itt.

Hátrahanyatlott. A kimerültségtől még a csontjai is sajogtak. A Fényre! Nem heverészhet itt, miközben a bajtársai sorra meghalnak!

– Az idő másként halad a Furat környékén. Ott jártam, és láttam a saját szememmel. Idekint hosszú idő telt el, ám azt le merném fogadni, hogy Rand csupán egy napot élt át. Vagy még annál is kevesebbet.

– Ez jó hír! Megüzenem a többieknek, amiről beszámoltál.

– Berelain! – folytatta az ifjú. – Valami másra is meg kell, hogy kérjelek. Fontos üzenettel elküldtem Elyast a seregeimhez. Nem tudom, hogy célba ért-e. Graendal tett valamit a hadvezéreink elméjével. Kiderítenéd, hogy sikerült-e továbbadnia az üzenetemet?

– Sikerült – biccentett a nő. – Kis híján elkéstünk vele, de akkor is sikerült. Bölcs döntés volt. Most már aludj, Perrin!

Az úrnő felkelt.

– Berelain? – kérdezte az ifjú. A fiatal nő visszafordult.

– Faile? – kérdezte Perrin. – Mi van Faile-lal?

Az úrnő valósággal összerezzent. Jaj, ne!

– Az ellátó karavánját elpusztította a gonosz egyik buborék, Perrin – szólalt meg suttogva az úrnő. – Sajnálom!

– Megtalálták a holttestét? – nyögte ki nagy nehezen Perrin.

– Nem.

– Akkor még él.

– De hát...

– Akkor még él! – erősködött a sebesült. Ragaszkodnia kellett ahhoz, hogy ez az igazság. Mert, ha nem tenné...

– Hát persze. Reménykedni szabad – felelte az úrnő, majd odalépett a meggyógyított karját megfeszítő Unóhoz. Egy biccentéssel jelezte a veteránnak, hogy ideje távozniuk. Janina a mosdóállvány mellett morgolódott. Perrin odakintről még mindig hallotta a nyöszörgést. Az egész környéket belepte a gyógyfüvek és a fájdalom illata.

A Fényre! – gondolta. – Faile karavánja vigyázott a Kürtre! Talán az Árnyék kezébe került?

És Gaul! Vissza kell mennie Gaulért. Otthagyta a barátját a farkasálomban, hogy fedezze Rand hátát. Ha Perrin kimerültségéből le lehetett vonni a megfelelő következtetéseket, akkor mostanra már Gaul is alig állt a lábán.

Csak hát úgy érezte, hogy heteken át tudna aludni. Janina visszatért az ágyhoz és megcsóválta a fejét.

– Semmi értelme sem volna erőnek erejével megpróbálni szembeszállni az alvással, Perrin Aybara.

– Rengeteg dolog vár rám, Janina. Könyörgök! Vissza kell térnem a csatatérre és...

– Itt maradsz, Perrin Aybara! Így legyengülve senkinek sem tudnál segíteni. Nem teszel szert jire azzal, hogy ezzel az ellenkezőjét akarod bebizonyítani. Ha az a kovács, aki megtalált odakint, megtudná, hogy hagytalak kitántorogni innen csak azért, hogy meghalj a csatatéren, egészen biztosan meglátogatna és a bokámnál fogva kiakasztana az ablakba! – mérgelődött a tudós asszony, de utána töprengeni kezdett. – Az a fickó... Róla akár el is tudnám hinni, hogy megtenné!

– Luhhan mester! – biccentett a beteg. Halványan már fel tudta idézni magában a pillanatokat, mielőtt elveszítette az eszméletét. – Ott volt. Ő talált meg?

– Megmentette az életedet – biccentett Janina. – Felkapott a hátára, és odarohant egy aes sedaihoz, hogy Kaput nyisson. Amikor megérkeztél, csak hajszálon múlt az életed. Figyelembe véve, hogy milyen nagydarab jószág vagy, már az is rendkívüli teljesítmény, hogy fel tudott emelni.

– Igazából nincs szükségem alvásra – felelte az ifjú, és lecsukódott a szeme. – Csupán... feltétlenül...

– Pontosan, ahogy mondod – biccentett Janina.

Az ifjú behunyta a szemét. Ezzel majd ügyesen meggyőzi ezt a nőszemélyt arról, hogy engedelmeskedni fog. Aztán pedig majd felkel, ha a tudós asszony már nincs itt.

– Pontosan, ahogy mondod – ismételte meg a nő, és valami oknál fogva sokkal kedvesebb volt a hangja.

Elalszom – gondolta Perrin. – El fogok aludni. Ismét három ösvényt látott maga előtt. Ezúttal az egyik a közönséges alvás felé vezetett. A másik megnyitotta a farkasálmot úgy, ahogy az átalában történni szokott, amikor alszik.

A kettő között azonban ott volt a harmadik út is. Amikor testi valóságában jut el a farkasálomba.

Bár elöntötte a vágyakozás, mégis úgy döntött, hogy ebben a pillanatban nem azon az úton indul el. Aludnia kellett. Egyetlen pillanat alatt felismerte ugyanis, hogy meghal a teste, ha nem aludhat.

Androl zihálva feküdt a hátán. Az égboltot bámulta. Éppen csak hogy el tudtak menekülni a távoli csatatérről, a magaslat legtetejéről.

Az a támadás... iszonyúan erős volt.

Mi volt az? – üzente Pevarának.

Hát nem Taim – üzente vissza a nő, miközben felállt és leporolta a szoknyáját. – Úgy vélem, Demandred lehetett az.

Szándékosan olyan helyre hoztalak benneteket, ami jó messze volt attól, ahol ő küzdött.

Hát bizony. Annak az alaknak volt képe, hogy lecsapjon azokra a fókuszálókra, akik megtámadták a seregeit.

Androl nagyot nyögve felült.

Tudod, Pevara, neked nagyon is jól forog a nyelved ahhoz képest, hogy aes sedai vagy.

Meglepődve tapasztalta a nő jókedvét.

Csak azt hiszed, hogy ismered az aes sedaiokat! Alig tudsz, róluk valamit.

Pevara odament Emarinhoz, hogy megnézze a sebét.

Androl mélyen beszívta a levegőt. Az orrát betöltötték az ősz illatai. Lehullott falevelek. Poshadó víz. Az ősz túl korán köszöntött be. Innen a hegyoldalról jól látszott a lenti völgy. A földművesek nem törődtek azzal, hogy éppen véget ér a világ, hatalmas négyzetekben már felszántották a földet.

A termőföldeken semmi sem nőtt. A közelben Theodrin lassan feltápászkodott.

– Őrület tombol a csatatéren – szólalt meg kipirult arccal.

Androl érezte Pevara ingerültségét. Neheztelt a fiatal lányra azért, mert képtelen uralkodni az érzelmem. Még nem sikerült elsajátítania az igazi aes sedaiok önuralmát.

Mert ez a lány nem is igazi aes sedai – üzente Pevara. Világosan értette a férfi gondolatait. – Függetlenül attól, hogy mit állít az amyrlin. Nem végezte el a megfelelő próbát.

Úgy tűnt, Theodrin tisztában volt azzal, hogy az idősebb nő mit gondolt róla. Gondosan kerülték egymás társaságát. Pevara meggyógyította Emarint. A férfi szemrebbenés nélkül tűrte az ezzel járó kellemetlenséget. Theodrin közben Jonneth karján a vágást vette kezelésbe. A férfi szemmel látható derültséggel tűrte el a fiatal nő anyáskodását.

Nemsokára magához fogja kötni a fickót – üzente Pevara Androlnak. – Észrevetted? Hagyta, hogy az ötven közül egy másik nő válassza ki Jonnethet, viszont azóta állandóan a nyomában jár. Amióta eljöttünk a Fekete Toronyból, ez a lány egyre csak itt lóg nyakunkban.

De mi lesz, ha viszonzásul Jonneth is magához köti? – küldte vissza Androl.

Akkor majd kiderül, hogy kettőnk kapcsolata egyedi és megismételhetetlen-e, vagy sem – töprengett az aes sedai. – Olyan dolgokba keveredtünk, amelyekről korábban még csak nem is tudott senki.

Androl az aes sedai szemébe nézett. Pevara arra célzott, ami a legutolsó összekapcsolódásuk során történt. A nő nyitotta azt a kaput, de ezt pontosan úgy tette meg, ahogy azt Androl csinálta volna.

Nemsokára újra ki kell próbálnunk – üzente a nőnek.

Nemsokára – jött a válasz. Pevara Elmélyüléssel ellenőrizte Emarint, mert meg akart győződni arról, hogy sikeres volt-e a Gyógyítás.

– Teljesen rendbe jöttem, Pevara sedai – szólalt meg a maga szokásos, udvarias módján előkelő társuk. – Ha pedig szabadna szóvá tennem, meglehetősen úgy fest, mint akire szintén ráfér a Gyógyítás.

Az aes sedai a karját borító összeégett ruhacafatokra pillantott. Még mindig félt attól, hogy alávesse magát egy férfi Gyógyításának. A félénksége miatt ráadásul elfogta az ingerültség.

– Köszönöm! – szólalt meg végül. Tökéletesen uralkodott a hangján, miközben kinyújtotta a karját. Emarin megérintette és fókuszálni kezdett.

Androl leakasztotta az övén viselt parányi bádogbögrét. Oda sem figyelve felemelte a kezét. Az ujjai lefelé mutattak. Összeszorította őket, mintha megcsípne valamit. Amikor szétnyitotta az ujjait, közöttük egy egészen parányi Kapu tűnt fel. Az előtörő víz megtöltötte a bögrét.

Pevara odaült mellé, és elfogadta a felkínált italt. Ivott, aztán nagyot sóhajtott:

– Olyan hűvös, mint a hegyi patakok vize.

– Mivel egy hegyi patak vizéből van – válaszolta Androl.

– Jut is eszembe! Már régóta meg akartam kérdezni tőled valamit. Hogyan csinálod?

– Hogyan csinálom ezt? – kérdezte a férfi. – Csak egy apró Kapu.

– Nem erre vagyok kíváncsi! Androl, hiszen éppen csak hogy megérkeztünk ide. Képtelenség, hogy olyan jól az elmédbe véshesd ezt a területet, hogy máris Kaput nyithassál innen egy sok száz mérföldnyire lévő hegyi patakhoz.

Androl olyan döbbenten bámult az aes sedaira, mintha most értesült volna egy egészen megrázó újdonságról.

– Nem is tudom. Talán valami köze lehet a Képességemhez.

– Értem – biccentett Pevara. Egy pillanatnyi csend után folytatta. – Egyébként mi történt a kardoddal?

Androl önkéntelenül is az oldalához kapott. A tok még ott lógott, csak épp üresen. A kard akkor esett ki a kezéből, amikor közvetlen közelükben becsapott a villám. Nem figyelt oda eléggé ahhoz, hogy felkapja, miközben elmenekültek. Nagyot sóhajtott.

– Garfin hetekre beoszt büntetőszolgálatra, hogy rozst őröljek a hadtápmester raktárában, ha meghallja ezt!

– Annyira nem is fontos – jegyezte meg az aes sedai. – Jobb fegyvereid vannak.

– Ez egy elvi kérdés! – ellenkezett a férfi. – Ha kard van nálam, akkor emlékezem. Olyan, mintha... Például, ha látok egy halászhálót, akkor az eszembe jut, milyen is volt Mayene közelében halászni. A forrásvíz miatt Jainra gondolok. Csupa apróság, de hát ezek az apróságok számítanak. Újra katonaként kell viselkednem. Meg kell találnunk Taimot, Pevara. A pecséteket...

– Hát, ami azt illeti, az eddigi módszereink segítségével nem sikerült megtalálnunk. Ezzel egyetértesz?

Androl nagyot sóhajtott, de bólintott.

– Hát ez remek – folytatta az aes sedai. – Utálom, ha célba lőnek rám!

– Mit tegyünk helyette?

– Gondos felkészülés után hajtjuk végre a feladatot, és nem a kardunkat lengetve rohanunk az ellenségre. Ez a nőszemély talán nem is mondott ostobaságot.

– És... Amit mi ketten tettünk? Pevara, te az én Képességemet használtad.

– Majd meglátjuk – felelte az aes sedai, és belekortyolt a vízbe. – Milyen jó volna egy kis tea!

Androl a magasba vonta az egyik szemöldökét. Elvette a bögrét és két ujja között apró Kaput nyitott. Néhány száraz teafűdarabka hullott a vízbe. A Tűz fonatával egy pillanat alatt forrásba hozta a vizet, majd egy másik parányi Kapu segítségével mézzel ízesítette az italt.

– Volt még egy kevés belőle a Fekete Toronyban, a műhelyemben – magyarázta, és visszaadta a bögrét. – Úgy tűnik, senki sem piszkált hozzá.

Pevara belekortyolt a teába. Utána boldogan elmosolyodott.

– Androl, csodálatos vagy!

Az asha'man elmosolyodott. A Fényre! Mikor fordult elő utoljára, hogy így érezte magát egy nő miatt? Hiszen azt tartják, a szerelem csupán a fiatalok kiváltsága, nem?

Természetesen az ifjú bolondok sosem tudják, hogy mi az igazán fontos. Beérik azzal, hogy a partnerük csinos. Csak ennyi nekik. Androl azonban éppen elég régóta élt ahhoz, hogy tudja, a gyönyörű arc még csak meg sem közelíti annak a fontosságát, hogy egy nő olyan megbízható legyen, mint Pevara. Az aes sedaiból magabiztosság, határozottság és elszántság áradt. A fiatalok nem ismerik az ilyesmit. Kellő tapasztalat szükséges hozzá!

Pont olyan volt ez is, mint a bőrművesség. Az új bőr nagyon szépnek tűnik, de az igazán jó dolgokat olyan anyagból lehet elkészíteni, amit már valaki használt és magán viselt. Ilyen például az a szíj, amellyel hosszú éveken át törődött valaki. Az ember nem lehet biztos abban, hogy megbízhat-e egy új szíjban. Ha azonban már néhány évszakon keresztül az útitársa volt, akkor tudhatja, mire számíthat.

– Megpróbáltam ám kiolvasni, hogy mi jár a fejedben! – szólalt meg Pevara. – Az előbb arra gondoltál, hogy olyan vagyok, mint egy régi, kopott bőrdarab?

A férfi elvörösödött.

– Remélem, hogy a tímárok így szoktak udvarolni – biccentett a nő, és újra ivott a teából.

– Hát, te pedig mivel is szoktál összehasonlítani? Egy maréknyi apró figurával?

Egy mosoly volt a válasz.

– A családommal. Akiket legyilkoltak az árnybarátok.

– Sajnálom.

– Nagyon, de tényleg nagyon régen történt, Androl.

A férfi ennek ellenére érezte, hogy a társában még mindig ég a harag miatta.

– A Fényre! – szólalt meg. – Állandóan elfelejtem, hogy öregebb vagy még a leghatalmasabb fáknál is, Pevara.

– Hát... – töprengett az aes sedai. – Először azzal hízelegsz, hogy olyan vagyok, mint egy bőrdarab, most meg vénebbnek tartasz a fáknál. Ugye feltételezhetem, hogy bár az életed során többtucatnyi mesterséget is kitanultál, mégsem sikerült elsajátítanod miként is kell beszélgetni egy finom úrihölggyel?

Androl megvonta a vállát. Legény korában talán még zavarba hozta volna, hogy nem forog elég jól a nyelve. Később azonban rájött arra, hogy ez bizony elkerülhetetlen. Ha megpróbált másként viselkedni, mint ahogyan természetes volt számára, azzal csak súlyosbított a helyzeten. Furcsa módon Pevarának mégis nagyon tetszett. A nők alighanem élvezik, ha egy férfi fajankóként viselkedik – vonta le a következtetést. A nő jókedve azonban nem tartott sokáig, mert felpillantott az égboltra. Androl azonnal észbe kapott. Újra maga előtt látta a csupasz szántóföldeket. Az elhalt fákat. Meghallotta a távolban morajló mennydörgést. Olyan időt éltek át, amikor nem volt helyénvaló a vidámság. Nem illett ide a szerelem. Valamiért azonban pontosan ezért igyekezett mind a kettőt megragadni, mert éppen ilyen, sötét korban éltek.

– Nemsokára indulnunk kell! – szólalt meg. – Mi a terved?

– Taimot mindig körülveszik a talpnyalói. Ha továbbra is úgy támadunk rá, mint eddig, akkor cafatokra szaggat minket, mielőtt eljuthatnánk hozzá. Rejtve kell megközelítenünk.

– És az meg, hogy sikerülhet?

– Az attól függ. Mit gondolsz? Milyen őrülten tudsz viselkedni, ha a helyzet esetleg azt követelné?

Thakan'dar völgye a füst, az őrület és a halál birodalmává változott. Rhuarc nesztelenül mozgott az őrjöngésben. Két oldalról Trask és Baelder kísérték. Mind a hárman a Vöröspajzsosok testvériségébe tartoztak. Mielőtt idejöttek volna, egyikükkel sem találkozott, ám ennek ellenére fivérek voltak. Erre a kapcsolatra az árnyfattyak és az árulók kiontott vére tett pecsétet.

Fény villant az égen és a villám a közelben csapott be. Rhuarc talpa alatt megcsikordult a homok. Vagyis hát már nem homok, mert a villámcsapás miatt apró üvegszilánkokká változott minden. Fedezéket kerestek. Lekuporodott a felhalmozott trallok temek mögé. Trask és Baelder felzárkózott mellé. Most már teljes erővel tombolt a vihar. Őrjöngő szél süvített a völgyben. Olyan erős volt, hogy majdnem letépte a kendőt az arcáról.

Nem igazán tudta kivenni a környezetüket. A köd ugyan eloszlott, de az ég elsötétedett, a vihar pedig felkavarta a port és a füstöt. A völgyben rengeteg ilyen kisebb, kószáló osztag harcolt.

Már nem léteztek harcvonalak. Kicsit korábban először a myrddraalok lendültek támadásba, majd pedig megindult a trallokok özöne. A két csapás végül szétzúzta a völgy bejáratánál a védekezők ellenállását. A teariek és a sárkányhívek visszavonultak a völgybe. A hátukat Shayol Ghulnak vetve a legtöbbjük most ott küzdött a hegy lábánál.

Szerencsére a szorosból előtörő trallokok nem voltak igazán nagy túlerőben. Thakan'dar környékén a szorosbeli mészárlás és a hosszú ostrom igencsak megtizedelte a szörnyfajzatokat. Mostanra nagyjából annyi trallok maradhatott, mint ahányan a védők közül éltek.

Ez persze még mindig komoly gondot jelentett. Ugyanakkor az idős aiel főnök úgy vélte, hogy elsősorban nem is a szörnyszülöttek, hanem az arcukat vörös kendővel eltakaró Becstelenek miatt kellett aggódniuk. Az új ellenség ugyanúgy portyázott a völgyben, mint maguk az aielek. Rhuarc a vadászat módszereit alkalmazta a nyílt harcmezőn, amelyet gyakran eltakart a kavargó köd és az őrjöngő porvihar. Időnként persze trallokok kisebb csapataival is összefutottak, ám a szörnyfajzatok nagy részét az enyészek odahajtották a hegy lábához, hogy szembeszálljanak a zártabb alakzatban küzdő teariekkel és domaniakkal.

Rhuarc intett a fivéreinek. A tomboló viharral dacolva elindultak a völgy egyik oldalán. A Fény adja, hogy szövetségeseik és a fókuszálók meg tudják védeni a hegyre felvezető ösvényt. Odaát a Car'a'carn küzdött Szemégető ellen. Jó volna, ha Rand al'Thor hamarosan befejezné a csatáját, mert Rhuarc úgy vélte, itt a völgyben nemsokára már az Árnyék erői diadalmaskodnak.

Fivéreivel együtt elhaladt egy kis csoport halálos táncot járó aiel mellett. A vörös kendős árulókkal harcoltak. Bár a vörös kendősök közül sokan tudtak fókuszálni, úgy tűnt, hogy ebben a csoportban egyetlen ilyen sem akadt. Rhuarc és két társa lándzsával a kézben bekapcsolódott a táncba.

Ezek a vörös kendősök jól harcoltak. Az összecsapás során Rask felébredt az álomból, igaz holtában még végezni tudott az egyik árulóval. Az összecsapásnak az vetett véget, hogy a túlélő Vörös kendősök elmenekültek. Rhuarc az íjával lelőtte az egyiket, Baelder pedig egy másikat is leterített. Ha igazi aielek ellen harcoltak volna, akkor az eszük ágába se jutott volna hátba lőni a menekülőket. Ezek a teremtmények azonban még az árnyfattyaknál is szörnyűbbek voltak.

Azok közül, akiknek segítettek, hárman még életben maradtak. Hálásan bólintottak. Csatlakoztak Rhuarchoz és Baelderhez. Együtt indultak el visszafelé, a Végzet Tárnája irányába. Látni akarták, hogy áll ott a védelem.

Szerencsére az ösvényt oltalmazó haderő még kitartott. Sokan közülük a csatatérre utolsóként megérkező sárkányhívek közül kerültek ki. Legtöbbjük egészen egyszerű, kiképzetlen férfi vagy nő volt. Igaz akadt közöttük néhány aes sedai, sőt aiel és még pár asha'man is. Ennek ellenére a tömeg nagy része olyan rozsdás kardokat szorongatott, melyeket hosszú évek óta senki sem használt. A fegyvereik jelentős része a földművesek szerszámai közül került ki.

Mégis sarokba szorított farkasként küzdöttek a trallokok ellen. Rhuarc megcsóválta a fejét. Ha a fagyilkosok is ilyen őrjöngve harcoltak volna, akkor Laman talán még ma is a trónján ülhetne.

A váratlanul lecsapó villám számos védőt megölt. Rhuarc megpróbálta kipislogni a könnyeket a szeméből. Amikor már újra látott, oldalra fordult, és a tomboló szél ellenére igyekezett alapon szemügyre venni a környéket. Igen, ott.

Intett a fivéreinek, hogy maradjanak itt. Lekuporodva előreosont. Belemarkolt a szürke, hamura emlékeztető porba. Mindenütt ilyen borította a talajt. Bedörzsölte vele a ruháját és az arcát. A szél a por egy részét kifújta a kezéből.

Hasra fekve kúszott tovább. A szájába vette a tőrét. A zsákmánya egy kisebb domb tetején áll. Onnan figyelte a küzdelmet. A vörös kendős alak nem takarta el az arcát. Vigyorgott. A fogait nem reszelte hegyesre. A reszelt hegyűek kivétel nélkül tudták fókuszálni. Akiknek megmaradt a rendes fogazatuk, még azok között is akadt néhány fókuszáló. Rhuarc nem tudta, hogy mit jelent ez az eltérés.

Ez az ellenség viszont egyértelműen a fókuszálók közé tartozott. Egyértelmű volt, amikor megidézte a Tüzet és lándzsaként a közelben harcoló teariek felé hajította. Rhuarc csigalassúsággal kúszott előre. Kihasznált minden kis mélyedést a sziklák között.

Kénytelen volt tehetetlenül nézni, ahogy a vörös kendős újabb és újabb védelmezővel végzett. Nem kapkodhatta el a dolgát. Kénytelen volt továbbra is őrjítő lassúsággal kúszni, miközben újra és újra sziszegve lecsapott a tűz. A vörös kendős hátratett kézzel állt. Előtte mégis újra és újra lecsapott az Egyetlen Hatalom.

Az áruló nem figyelt fel Rhuarcra. A fajtájából sokan úgy harcoltak, mint az aielek, mások viszont esetlenebbnek bizonyultak. Nem tudtak eléggé csendben osonni, és mintha az íjat vagy a lándzsát sem kezelték volna olyan biztosan, ahogy az elvárható lett volna. Az olyanok, mint ez itt, előtte... Rhuarc erősen kételkedett abban, hogy kiszemelt célpontjának akár csak egyszer is szüksége volt arra, hogy csendben osonva megközelítse az ellenfelét, vagy megöljön egy szarvast a vadonban. Bizonyára nem törődtek az ilyesmivel, hiszen tudtak fókuszálni.

Az áruló nem vette észre, ahogy Rhuarc elősiklott a lábánál fekvő trallok teteme mögül. Az idős harcos keze meglendült és a boka fölött elmetszette az ellenség inait. A vörös kendős felsikoltott, de mielőtt használhatta volna az Egyetlen Hatalmat, a hóhéra már el is vágta a torkát, és újra eltűnt két tetem között.

Két trallok sietett oda, hogy megnézze, mi történt. Rhuarc azonnal végzett az elsővel, a másodikat pedig akkor ölte meg, amikor az megfordult. A szörnyfajzat bizonyára észre sem vette. Az idős harcos ismét beleolvadt a tájba.

Több árnyfattyú már nem jött oda ellenőrizni a dolgot. Rhuarc elindult vissza az emberei irányába. Feltérdelt, majd erősen meggörnyedve futni kezdett. Egy farkasfalka éppen néhány trallokkal végzett. A fenevadak az aiel felé fordultak. Fenyegetően vicsorogtuk és a fülük a magasba meredt. Mégis hagyták továbbmenni, miközben nesztelenül eltűntek a viharban, hogy újabb zsákmányt keressenek maguknak.

Farkasok. Akkor jöttek, amikor a küzdőkre zuhant a száraz vihar. A védők oldalán harcoltak. Rhuarc nem tudhatta, hogyan áll az egész csata. Annyit azért látott, hogy Darlin király távoli csapatainak egy része még mindig tartja az alakzatát. A számszeríjasok a sárkányhívek mellett helyezkedtek el. Amikor Rhuarc utoljára találkozott velük, már alig voltak lövedékeik. A készleteket szállító, különös, gőzt okádó szekerek romhalmazzá váltak. Az aes sedaiok és az asha'manek továbbra is fókuszálva küzdöttek az ellenség ellen. Már nem voltak olyan erősek, mint korábban.

Az aielek azt tették, amihez a legjobban értenek: megölték az ellenséget. Ameddig a vízföldi seregek elzárják a Rand al'Thorhoz vezető ösvényt, addig ennyi talán elég is lesz. Talán...

Valami lecsapott Rhuarcra. Felhördült és térdre rogyott. Felemelte a fejét, és döbbenten bámulta a viharból kibontakozó, lenyűgöző szépségű alakot. Annyira szép volt a szeme. Még akkor is, ha kissé ferdén álltak egymáshoz képest. Az idős főnök eddig nem is figyelt fel arra, hogy mennyire visszataszító a közönséges emberek szabályosan elhelyezkedő szeme. Már a puszta gondolattól is elfogta a rosszullét. Csodálatos megmentőjén kívül minden nőnek túl sok haj nőtt a fején. Ez a ritkuló hajú szépség hihetetlenül gyönyörű volt.

A szédítő, elragadó teremtés odasétált hozzá. Hihetetlen! Hogy lehet valaki ennyire szép? Megérintette a térdelő férfi állát. Olyan lágy volt az érintése, mint az égen a felhők.

– Igen, te is megfelelsz – szólalt meg a csodálatos teremtmény. – Gyere, kedvesem! Csatlakozz a többiekhez!

A követői felé biccentett. Több tudós asszony, néhány aes sedai és egy lándzsás férfi jött ott. Rhuarc hörögni kezdett. Az az alak talán megpróbálja elorozni tőle a kedvesét? Mert, ha igen, akkor végezni fog vele. Kibelezi...

Az úrnőjük vihogni kezdett.

– És Moridin azt hiszi, hogy megbüntetett ezzel a rémséges pofával. Titeket ugye nem érdekel, hogyan is nézek ki? Igaz drágáim?

A hangja még kedvesebben, ugyanakkor még könyörtelenebbül csengett.

– Mert, amikor mindenen túljutottam, már senki sem fog rondának tartani! Moridin saját maga is lelkendezve dicséri a szépségemet. Tőlem kapja a szemet, amin keresztül megnézhet. Olyan lesz, mint ti, drágáim! Pont olyan.

Megveregette Rhuarc fejét. Új rabszolgája felzárkózott mögé, és a többiekkel együtt eltűnt a völgyben. Hátat fordított azoknak a férfiaknak, akiket valamikor a fivéreinek tartott.

Rand előbbre lépett, amikor a fényszálakból egy országút alakult ki előtte. Már a hídon járt. Gondosan faragott kockaköveken lépdelt. A semmiből azonnal átjutott egy lenyűgöző városba.

Az országút elég széles volt ahhoz, hogy egyszerre hat szekér is haladhasson rajta. Mégis nem jártak erre járművek. Csak emberek. Ragyogó ruhát viselő, vidáman csevegő, kiabáló, lelkes emberek. Hangzavar töltötte ki az ürességet. Az élet hangja.

Az ifjú megfordult és megnézte magának a lassan kibontakozó épületeket. Az átjárót magas házak szegélyezték. Mindegyik előtt oszlopok hosszú sora húzódott. A hosszú, karcsú hengerek elegáns boltívekben értek össze. Faragott részük az út felé nézett. Mögöttük kupolák és igazi építészeti csodák magasodtak. Némelyik mintha magát az égboltot is megérintette volna. Még sosem látta ezt a gyönyörű várost, ám ahhoz nem férhetett kétség, hogy a nagyszerű építmények az ogier szakemberek nagy tudását dicsérték.

Vagyis csak részben az övékét. A közelben többen is dolgoztak egy megsérült kőhomlokzat rendbehozatalán. A vihar okozott károkat. Az emberek között szorgoskodó, széles tenyerű ogierek dörmögő hangon nevettek. Amikor az ogierek elzarándokoltak a Folyóközbe, hogy meghálálják Rand önfeláldozását, felajánlották, hogy csodálatos emlékművet építenek. A város vezetői bölcsen azt kérték, hogy inkább segítsenek megszépíteni a települést.

Ahogy teltek az évek, az ogierek és a folyóközi mesterek egyre többször dolgoztak egymás oldalán. A tanultak miatt a folyóközi mesterembereket nagy tisztelet övezte az egész világban. Miközben Rand végigsétált az úton, a legkülönbözőbb nemzetek gyermekei kavarogtak körülötte. A domaniak mögött ragyogóan sokszínű, áttetsző szöveteket lobogtatott a szellő. Az idelátogató teariek között egyre nehezebben lehetett volna felfedezni, hogy ki közember és ki nemes. Mindannyian bő öltözéket és csíkos ujjú inget viseltek. A seanchanok drága selyembe burkolóztak. A határvidékiek fejedelmi léptekkel sétáltak. Még néhány sharait is látott.

Mind eljöttek Emondmezőre. A nagyvárost látva nem is nagyon lehetett felismerni a régi falut. Néhány helyen azonban megmaradtak a nyomok. Jóval több volt itt a fával és zöldellő pázsittal borított térség, mint a világ többi nagyvárosában, például Caemlynben vagy Tearben. A Folyóközben nagy tisztelet övezte a kézműveseket. A lövészeikről pedig mindenki tudta, hogy nem akad párjuk. Az itteniek válogatott csapata immár a puskának nevezett, újfajta lángoló botokkal felszerelve az aiel békefenntartók oldalán szolgált, a távoli Sharában. Az egész világon már csak azon a helyen tudták, hogy mit is jelent a háború. Ó, persze másutt is robbantak ki viták. Öt évvel ezelőtt Tear és Murandy között a fellángoló feszültség miatt majdnem kitört az Utolsó Csatát követő évszázados béke első igazi háborúja.

Rand mosolyogva sétált a sugárúton. Nagy volt a tömeg, mégsem kellett lökdösődnie. Büszkén figyelte a boldog emberek szavait. A negyedik korban egészen nagyszabású zavargásnak számított az, ami Murandyben lezajlott, bár valójában alig történt valami. Egyetlen dühös nemes nyitott tüzet a járőröző aielekre. Hárman megsebesültek, ám a közjáték nem járt halálos áldozattal. Eltekintve a sharai hadműveletektől, hosszú évek óta ez volt a legszörnyűbb „háborúskodás”.

A magasban a Nap fénye áttört a vékony felhőrétegen. Fényárba borította az utat. Rand végre elért a nagyváros főterére. Valamikor ez volt Emondmező Zöldje. A Kőfejtő út is megváltozón A széles sugárúton akár egy menetelő hadsereg is kényelmesen elfért volna. Rand körbesétált a tér közepét díszítő szökőkút mellett. A szobor azoknak állított emléket, akik elestek az Utolsó Csatában. Ogier művészek alkották meg.

A szoborcsoport közepén felfedezett néhány ismerős arcot is. Elfordult tőlük.

Ez még nem biztos – gondolta. – Ez itt nem a valóság! Még nem. Ezt a világot a lehetőségek szálaiból szőtte meg. Csupán az igazi mindenség tükörképe volt. Még semmi sem dőlt el.

Az önbizalma most először ingott meg azóta, hogy belépett a saját látomásába. Tudta, hogy az Utolsó Csata nem végződik bukással. De az emberek akkor is meghaltak. Talán azt gondolta, hogy megakadályozhatja a halált, a rengeteg kínt?

Az volna jó, ha csak nekem kellene harcolni – gondolta. Ha az embereknek nem kellene meghalniuk. Az ő áldozata miért nem volt elég?

Újra és újra ezt kellett kérdeznie.

A látomás megremegett. A remekül megmunkált kockakövek zümmögni kezdtek a talpa alatt, az épületek vibráltak és rázkódtak. Az emberek megtorpantak. Mozdulatlanná válták és minden elcsendesedett. Az egyik oldalsó utcácskában megpillantotta a Sötétség apró pöttyét. A komor folt gyorsan növekedésnek indult. Mindent beborított maga körül. Valósággal beszívta a dolgokat. Már akkora volt, mint a körülötte lévő házak. Lassan növekedett.

GYENGE AZ ÁLMOD, ELLENFELEM.

Rand megfeszítette akaratát és a remegés abbamaradt. A megdermedt alakok folytatták az útjukat. Ismét felhangzott a kellemes csevegés. Lágy szellő fújt az utcán és a rudak tetején lobogó zászlók sustorgása jelezte az ünnepet.

– Gondoskodom róla, hogy így történjen! – figyelmeztette a sötétséget. – El fogsz bukni! Boldogság, növekedés, szeretet...

EZ AZ ÖSSZES EMBER AZ ENYÉM. BE FOGOM GYŰJTENI ŐKET.

– Te a sötétség vagy! – zengett fel Rand hangja. – A sötétség nem szoríthatja vissza a Fényt. Csak ott létezik, ahol a Fény elbukott. Ahonnan elmenekült. Én nem fogok elbukni. Nem fogok elmenekülni sem. Nem győzhetsz, amíg elállom az utadat, Shai'tan!

MAJD MEGLÁTJUK.

Rand elfordult a sötéttől és makacsul elindult a szökőkút körül. A tér túlsó végében fejedelmi lépcsősorok vezettek fel egy négy emelet magas, példátlan tudással megalkotott épülethez. Homlokzatát csodálatos domborművek borították. Ragyogó rézkupola magasodott a tetején. Rengeteg zászló lobogott rajta. Száz év telt el. Száz éve tartott az élet, száz éve tartott a béke.

A lépcső legtetején álló nő ismerősnek tűnt. Volt benne egy kevés saldaeai vér, ám sötét, göndör hajfürtjei folyóközi származására utaltak. Adora úrnő, Perrin unokája Emondmező polgármestere volt. A megemlékező ünnepség legfontosabb beszédét tartotta. Rand elindult lefelé a lépcsőkön. Senki sem vette észre. Úgy intézte a dolgokat, hogy ne figyeljenek fel rá. Szürke gyilkosként osont el az ünnepnapot bejelentő ifjú nő mögött. Utána pedig belépett az épületbe.

Bár az impozáns építményről könnyedén azt lehetett volna hinni, hogy valamilyen fontos hivatal székháza, az épület nem az államgépezetet szolgálta. Ennél sokkal fontosabb volt.

Iskola.

Jobb kéz felől a hatalmas csarnokokban gyönyörű képek és lenyűgöző szobrok díszítették a falakat. Bármelyik palotának a dicsőségére válhattak volna. Méltó emléket állítottak a letűnt korok nagy tanítóinak és mesemondóinak. Ott volt közöttük Anla, Jain, Thom Merrilin is. Rand keresztülsétált egy hosszú folyósón. Benézett a termekbe, ahová bárki beléphetett, hogy bővítse az ismereteit. A tudás csarnokai ugyanúgy nyitva álltak a legszegényebb földműves, mint a polgármester gyermekei előtt. Olyan nagyra méretezték őket, hogy elférjen itt mindenki, aki csak tanulni akar.

A PARADICSOMOD GYENGE LÁBAKON ÁLL, ELLENFELEM!

Jobb kéz felől hatalmas tükör függött. Üvege eltűnt a sötétben. Nem a folyosó tükröződött vissza benne, hanem az Ő lénye látszott.

AZT GONDOLOD, HOGY FELSZÁMOLHATOD A SZENVEDÉST? EZT MÉG AKKOR SEM TEHETED MEG, HA ESETLEG TE GYŐZÖL! ITT VANNAK EZEK A TÖKÉLETES UTCÁID! ÉJSZAKÁNKÉNT MÉG ŐK IS GYILKOSSÁGOK SZEMTANÚI LESZNEK, HIÁBA IGYEKEZNEK ANNYIRA AZ ALATTVALÓID. SOK GYEREKRE VÁR TOVÁBBRA IS ÉHEZÉS. A GAZDAGOK KIZSÁKMÁNYOLJÁK ÉS MEGRONTJÁK A SZEGÉNYEKET. ITT CSUPÁN NEM VERIK NAGY DOBRA A BŰNEIKET.

– Sokkal jobb így – suttogta Rand. – Jó ez így.

NEM ELÉGGÉ. ÉS SOHA NEM IS LESZ AZ. AZ ÁLMOM INGATAG LÁBAKON ÁLL. HAZUGSÁG AZ EGÉSZ. A VILÁGON RAJTAM KÍVÜL SENKI SEM ISMERHETI AZ IGAZSÁGOT. ÉN ŐSZINTE VAGYOK.

A Sötét Úr támadásba lendült. Vihar alakjában csapott le. Olyan erővel dühöngött, hogy majdnem letépte Rand testéről a bőrt. Az ifjú azonban kihúzta magát. Szemmel tartotta a semmit és hátratette a kezét. A támadás foszlányokra tépte a látomását. Eltűnt a gyönyörű város, a tanulás és béke emlékműve, semmivé foszlottak a nevető emberek. A Sötét Úr elemésztette az egészet és az előbbi kép újra az lett, ami volt: puszta lehetőség.

Silviana erősen tartotta az Egyetlen Hatalmat. A saidar keresztülfolyt rajta és megvilágította a világot. Amikor megnyílt előtte, akkor úgy érezte, hogy egyszerűen mindent lát. Annyira gyönyörű volt ez az érzés, de csak addig, amíg hajlandó volt elismerni, hogy csupán egy érzés ez az egész. Távol állt a valóságtól. A saidar ereje számos asszonyt csábított vakmerő ostobaságokra. Különösen a Kékek követtek el ilyen hibákat. Hol itt, hol ott.

A lova nyergében ülve tűzzel csapott le a sharai katonákra. Arra idomította herélt hátasát, Dongót, hogy nyugodtan viselkedjen, ha a közelében fókuszálnak.

– Íjászok, visszavonulás! – mennydörögte Chubain közvetlenül a háta mögött. – Gyerünk már, gyerünk! Nehézgyalogság, századonként előre!

A súlyos vértezetet viselő katonák, kezükben bárddal és buzogánnyal, elindultak Silviana mellett, hogy szembeszálljanak a hegyoldalon elhelyezkedő, összezavarodott sharaiakkal. A pika jobb szolgálatot tett volna, csak hát nem volt annyi fegyverük, hogy mindenkinek jusson belőle.

Az aes sedai még egy utolsó tűzcsapást mért az ellenségre, hogy megkönnyítse a katonáik előrenyomulását, majd felemelte a tekintetét és a hegyoldalon magasabban elhelyezkedő sharai íjászok felé fordult.

Miután Egwene csapatai megkerülték a mocsárvidéket, két támadó oszlopra váltak szét. Az aes sedaiok a Fehér Torony gyalogságával kiegészülve, nyugatról támadták meg a magaslatot ellenőrző sharaiakat. Mostanra már kialudt a tüzek lángja, és a legtöbb trallok levonult a magaslatról, hogy lent lendüljön támadásba.

Egwene seregének másik fele, elsősorban a lovasság, támadásra indult a zsombékos lápvidék és a magaslat közötti keskeny átjárón a gázló irányába. Lecsaptak a trallokok érzékeny véknyára. Az ellenség csupán nemrég érkezett ide a magaslatról, hogy megtámadja a gázló térségét védő andori csapatokat.

Az első hadoszlop legfontosabb feladata az volt, hogy felverekedje magát a nyugati hegyoldalra. Silviana gondosan célozva villámcsapások sorát zúdította a sharaiakra, akik elindultak, hogy visszaverjék a támadókat.

– Ha a gyalogság felküzdötte magát az emelkedő tetejére – szólalt meg Chubain Egwene mellett –, az aes sedaioknak el kell kezdeniük... Aanyám?!

Chubain kis híján üvöltött.

Silviana azonnal hátranézett a nyeregben. Feszült pillantást vetett Egwene felé. Az amyrlin nem fókuszált. Az arca holtsápadtá vált és egész testében remegett. Egy fonattal támadtak talán rá? Silviana egyetlenegyet sem tudott felfedezni.

A magasban a lejtő peremén új ellenség jelent meg. Félrelökdöték maguk elől a sharai gyalogságot. Fókuszálni kezdtek és máris villámcsapások zúdultak a Fehér Torony seregére. Az iszonyatos mennykőcsapások és a villámok vakító fénye tömegével bénította meg a katonákat.

– Anyám! – kiáltotta Silviana. Térde nyomásával Egwene hátasa mellé ugratta a lovát. Biztosra vette, hogy Demandred csapott le az amyrlinre, Megragadta az Egwene kezében tartott sa'angrealt, hogy így tegyen szert még nagyobb erőre, és gyorsan nyitott egy Kaput. Az Egwene mögött lovagoló seanchan nőszemély megragadta az amyrlin kantárát és az átjárón keresztül maga után húzta a biztonságba. Silviana a nyomába eredt, miközben hátrakiabált.

– Állítsátok meg a sharaiakat! Figyelmeztessétek a fókuszáló férfiakat, hogy Demandred megtámadta az Amyrlin-trónt!

– Nem – suttogta Egwene. Megingott a nyeregben, miközben a lovak ingerülten forgolódni kezdtek a hatalmas sátorban. Silviana legszívesebben még messzebbre nyitott volna Kaput, ám nem ismerte a környéket elég jól ahhoz, hogy nagyobb ugrásra vállalkozzon. – Nem, nem ő...

– Mi a baj? – kiáltotta Silviana, és az amyrlin mellé léptetve eltüntette az átjárót. – Anyám?

– Gawyn – felelte a sápadt, remegő fiatal nő – megsérült. Súlyosan. Haldoklik, Silviana!

Ó, a Fényre! – gondolta Silviana. Ezek az őrzők! Az első pillanattól kezdve valami ilyesmitől tartott, azóta, hogy megpillantotta azt az ostoba fiút.

– Hol van? – kérdezte.

– A magaslaton. Meg fogom találni! Kapukat nyitok és odamegyek hozzá...

– A Fényre, anyám! – tiltakozott Silviana. – Van fogalmad arról, hogy ez mennyire veszélyes? Maradj itt és vezesd a Fehér Tornyot! Én majd megpróbálom megtalálni az őrződet.

– Te nem érzed őt.

– Add át nekem a kötést!

Egwene megdermedt.

– Tudod, hogy ezt kell tenned! – figyelmeztette Silviana. – Ha meghal, azzal neked is véged! Engedd át a kötését! Akkor majd meg tudom találni. És ráadásul téged is megoltalmazunk, ha Gawyn meghalna.

Egwene meg sem tudott szólalni. Hogy merészelte ez a némber? Hogy javasolhatott ilyet? Persze Silviana Piros nővér volt. Ők nem nagyon törődtek az őrzőkkel. Silviana nem tudhatta, hogy mire is kéri.

– Nem – jelentette ki a fiatalabb nő. – Nem, még csak gondolni sem vagyok hajlandó rá. Ezenfelül pedig, ha meghal, csak úgy tudnál megvédeni, ha magadra vállalnád a kínokat.

– Nem én vagyok az amyrlin.

– Nem. Ha meg is hal, én életben maradok és folytatom a harcot. Ahogy mondtad, ostobaság volna, ha megpróbálnék egy Kapun keresztül odaugrani hozzá. Ugyanakkor azt sem hagyom, hogy te menj érte. Fent van a magaslaton. A parancsoknak megfelelően felnyomulunk odáig. Így majd megmenthetjük. Ez a legjobb lehetőségünk.

Silviana habozni kezdett, majd bólintott. Ez is elég lesz. Együtt tértek vissza a magaslat nyugati oldalára. Silviana titokban fortyogott a méregtől. Az az ostoba fajankó! Ha Gawyn meghal, Egwene csak a legnagyobb nehézségek árán folytathatja a küzdelmet.

Az Árnyéknak nem kell közvetlenül magára az amyrlinre sújtani, ha meg akarja állítani. Teljesen elegendő, ha megölik azt az ostoba sihedert.

– Mit művelnek azok a sharaiak? – kérdezte Elayne halkan.

Birgitte megnyugtatta a lovát, majd átvette a távcsövet Elayne-től. A szeméhez emelte és a kiszáradt folyómedren túl tanulmányozni kezdte a magaslat oldalát, ahol jelentős mennyiségű sharai gyűlt össze. Felmordult.

– Talán arra várnak, hogy a trallokok elegendő nyilat kapjanak.

– Nem tűnsz túlzottan magabiztosnak – válaszolta Elayne, és visszavette a fémcsövet. Bár magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, egyelőre nem használta annak az erejét. A serege már két órája küzdött itt a folyó mentén. A trallokok fel-alá hullámzottak a Moránál, ám a királynő csapatai meg tudták akadályozni, hogy a szörnyfajzatok Shienar földjére lépjenek. A mocsár miatt az ellenség nem tudta megkerülni az andoriak balszárnyát. A jobbszárny viszont lényegesen sérülékenyebbnek bizonyult Folyamatosan figyelni kellett rá. Sokkal rosszabb lett volna a helyzet, ha valamennyi trallok egyszerre lendült volna támadásra a folyón át, ám Elayne lovassága már hátba támadta a szörnyszülötteket. Így valamelyest sikerült enyhíteni az andori seregre nehezedő nyomást.

A harcosok hosszú pikáikkal tartották vissza a trallokokat. A kiürült meder közepén egy vékony érben még most is csörgedezett kevéske víz. Ez már régóta vérvörös lett. Elayne elszántan ült a nyergében. Jól látta a katonáit és azok is láthatták őt. Andor legkiválóbb gyermekei véreztek és haltak meg a vízparton. Csak a legnagyobb nehézségek árán tudták visszatartani a trallokokat. A sharaiak mintha arra készültek volna, hogy rohamot indítsanak a magaslat oldaláról. Elayne úgy vélte, korai még a támadás. A Fehér Torony belemart a hegy nyugati oldalába. Ez óvatosságra kényszeríttette a sharaiakat is. Mat döntése zseniális huszárvágás volt. Egwene serege hátulról támadta meg az ellenséget.

– Mostanában már fogalmam sincs arról, hogy miket is beszélek – felelte Birgitte halkan. – Nem értem a dolgokat. Többé már semmiben sem lehetek bizonyos.

A királynő elkomorodott. Gyorsan átgondolta, hogy miről is beszélgettek az előbb. Mit is mondott az őrzője?

– Mi a helyzet az emlékeiddel?

– Most már csupán az a legelső dolog, amire emlékszem, ahogy felébredtem melletted meg Nynaeve mellett – felelte Birgitte halkan. – Emlékszem arra, hogy az Álmok Világáról beszélgettünk. Ugyanakkor nem tudom felidézni magamban azt a helyet. Elfogynak az emlékeim. Mintha csak a kezemmel akarnám megtartani a vizet.

– Ó, Birgitte...

Az őrző megvonta a vállát.

– Nem hiányozhat, amire nem emlékszem.

A hangjából kiérződő fájdalom azonban meghazudtolta a szavait.

– Mi van Gaidallal?

Az őrző megrázta a fejét.

– Semmi. Valahol érzem, hogy ismernem kellene egy ilyen nevű embert, de semmi sem rémlik.

Vihogni kezdett.

– Ahogy már az előbb mondtam. Nem tudom, hogy mi mindent veszítettem el és ez így is van jól.

– Te most hazudsz nekem?

– Fényverte hamu, de még mennyire, hogy hazudok! Olyan, mintha egy üreg tátongana bennem, Elayne. Egy mély, sötét üreg. Kifolyik belőlem az életem, elvesznek az emlékeim!

Gyorsan másfelé fordult.

– Birgitte... sajnálom.

Az őrző megfordította a lovát és kicsit arrébb léptetett. Nem akart tovább erről beszélgetni. A kötésen keresztül azonban Elayne nagyon is jól érezte Birgitte sugárzó kínját. Mintha tövisek martak volna az elméjébe.

Milyen érzés lehetett átélni ezt a szörnyűséget? Hogy lehet ilyen sokat elveszíteni? Birgittének nem volt gyerekkora vagy szülei. Az egész élete, mindaz, amire csak emlékezett, általában még egy esztendeig sem tartott. Elayne már indult volna utána, ám a testőrei félreálltak, hogy Galad odajöhessen. A testvére a Fény Gyermekeinek egyenruháját viselte. A főúrkapitány vértjét, zubbonyát és köpenyét.

Elayne elkomorodott.

– Galad.

– Húgom? – szólalt meg az érkező. – Feltételezem, hogy teljesen hiábavaló volna kifejezni abbéli véleményemet, mennyire helytelen, hogy egy nő a te állapotodban kint tartózkodik a csatatéren.

– Ha elveszítjük ezt a háborút, Galad, akkor a gyermekeim a Sötét Úr rabszolgáiként látják meg a napvilágot, már ha egyáltalán megszülethetnek. Azt hiszem, megéri küzdenem.

– Mindaddig, amíg nem ragaszkodsz ahhoz, hogy karddal vesd magad a küzdelembe – biccentett Galad, majd a kezével beárnyékolta a szemét, hogy megszemlélje a csatateret. A szavai, meg a hangsúlya azt a látszatot keltette, mintha engedélyezte volna a húgának, hogy harcba vezesse a csapatait. Engedélyezte!

A magaslat felől fénysugarak csaptak le. Rázúdultak a csapatok mögül tüzelő utolsó sárkányokra. Micsoda erő! Demandred ereje mellett elhalványult Rand hatalma. Ha azzal az erővel lesújtana a csapataikra...

– Miért akarta Cauthon, hogy idejöjjek? – kérdezte Galad halkan. – Azt akarta, velem legyen a tizenkét legjobb harcosom...

– Ugye nem tőlem kérdezed, hogy mi járhat Matrim Cauthon fejében? – méltatlankodott Elayne. – Biztosra veszem, Mat csupán azért szokott olyan együgyű módon viselkedni, mert így eléri, hogy az emberek ne törődjenek a disznóságaival.

Galad megcsóválta a fejét. A királynő jól látta a testvére közelében állomásozó embereit. A trallokok felé mutogattak. A szörnyfajzatok lassan elindultak felfelé a meder arafeli oldalán. Elayne azonnal felismerte, hogy veszélybe került a jobbszárnya.

– Hívj ide hatszázadnyi számszeríjast! – fordult Birgitte felé. – Buybon erősítse meg a csapatainkat feljebb a folyó mentén!

A Fényre! Kezd veszélyessé válni a dolog. A Fehér Torony ott küzdött a magaslat nyugati lejtőjén. Ott őrjöngtek a legzabolátlanabb fókuszálók. Nem sokat látott belőlük, de annál inkább érezte, hogy mit művelnek.

A magaslat tetejéről füst dőlt a magasba. Időnként megvilágították a villámcsapások. Olyan volt, mintha egy őrjöngően éhes, szörnyű vihar mocorgott volna a sötétben. A szeme valósággal villámokat szórt, ahogy felébredt.

Elayne hirtelen feleszmélt. Észrevette a levegőben úszó maró füstszagot. Meghallotta az emberek jajszavát, a mennydörgő égboltot és megérezte a talaj remegését. Hideg levegő nehezedett a terméketlen földre. Hangosan recsegve törtek meg a fegyverek. A pikák hegye belemart a pajzsokba. A királynő megérezte a véget. Eljött a végzet és ő a szakadék legszélén állt.

A vágtatva érkező futár borítékot tartott a kezében. Megmondta a megfelelő jelszót Elayne testőreinek, leszállt a nyeregből, és utána engedélyt kapott arra, hogy odamenjen a királynőhöz és Galadhoz. A férfit szólította meg és neki adta át a levelet.

– Cauthon nagyúr küldi, nagyuram. Azt mondta, hogy itt leszel.

Galad átvette a borítékot, és elkomorodva kinyitotta. Előhúzta belőle a papirost.

Elayne türelmesen – végtelenül türelmesen – hajlandó volt egészen háromig elszámolni, és a lovával csak akkor léptetett oda Galad hátasa mellé. A nyakát nyújtogatva beleolvasott a levélbe, Komolyan az ember azt hinné, hogy a drága testvére odafigyel arra, nehogy már kellemetlenséget okozzon egy állapotos asszonynak.

A szöveget Mat saját kezűleg írta. Elayne jókedvű mosollyal nyugtázta, hogy az ifjú kézírása és helyesírása is nagyságrendekkel jobb annál, mint ahogy hosszú hetekkel azelőtt neki írt. Úgy tűnik, hogy a csata nyomása alatt Matrim Cauthonból egészen tisztességes írnok lett.

Galad, nincs időm szócséplésre. Ezt a feladatot csak rád bízhatom. Te mindig azt teszed, ami helyes, még akkor is, ha senki sem szeretné ezt. A határvidékieknek talán nem lenne kellő elszántságuk hozzá, én azonban le merném fogadni, hogy egy fehérköpenyre számíthatok. Fogd a láncot! Kérj egy Kaput Elayne-től. Tedd, amit kell!

Mat

Galad elkomorodott. Megrázta a borítékot, amiből két csillogó tárgy bukkant elő. Egy láncra fűzött medál és egy Tar Valon-i márka.

Elayne kifújta a levegőt, majd megérintette a medált és fókuszált. Semmire sem ment vele. Az egyik másolat volt a kezében. Ő maga készítette, és utána odaadta Matnek. A másikat Mellar lopta el.

– Megvédi a viselőjét a fókuszálókkal szemben – magyaráztál testvérének. – De miért küldte el neked?

Galad megfordította a papirost. Felfigyelt valamire. A hátsó oldalra igencsak sietős macskakaparással ezt írták:

u.i.:

Ha esetleg nem tudnád, hogy mit jelent az, hogy „Tedd, amit kell”, akkor elárulom neked, ez azt jelenti, hogy menj és mészárolj le olyan sok rohadt sharai fókuszálót, amennyit csak tudsz. Egy egész Tar Valon-i márkába fogadom – ebből csak egészen picikét reszeltek le oldalt –, hogy még húszat sem tudnál megölni.

M. C.

– Az átkozott cselszövő! – hördült fel Elayne.– Vér és fényverte hamu, micsoda galádság!

– Ez a nyelvezet igazán nem illik egy uralkodóhoz – válaszolni Galad, majd összehajtotta a levelet és a zubbonya zsebébe dugta. Rövid habozás utána a nyakába akasztotta a medált. – Vajon felfogta, hogy mit tett azzal, hogy olyan tárggyal ruházta fel a Gyermekek egyikét, ami miatt az aes sedaiok semmit sem tehetnek az emberrel? A parancsai viszont első osztályúak. Gondoskodom a végrehajtásukról.

– Ezek szerint képes vagy rá? – kérdezte Elayne. – Hogy nőket ölj?

– Valamikor talán haboztam volna – felelte a férfi. – Ám az a rossz választás lett volna. A nők ugyanannyira hajlamosak gonosz cselekedetekre, mint a férfiak. Miért haboznék megölni az egyiket, a másikat meg nem? A Fény nem a nemünk alapján ítél meg minket, hanem a szívünk érdemei miatt.

– Ez érdekes.

– Mi az érdekes? – kérdezte Galad.

– Több összefüggő mondat is elhagyta a szádat, és én nem akarlak megfojtani miattuk. Talán mégsem vagy teljesen reménytelen eset, Galad Damodred.

A harcos elkomorodott.

– Sem a hely, sem az idő nem alkalmas kedélyeskedni Elayne. Inkább foglalkozz Gareth Bryne-nel. Izgatottnak látszik.

A királynő megfordult és meglepődve látta, hogy az idős tábornok a testőreivel beszélget.

– Tábornok? – kiáltotta oda neki. Bryne felkapta a fejét, majd előírásosan meghajolt a nyeregben.

– A testőreim állítottak meg? – kérdezte Elayne a közeledő férfitól. Talán már elterjedt, hogy a hadurat Kényszer alá helyezték?

– Nem, felséges asszonyom – felelte a tábornok. A lova háta csatakos volt. Vadul vágtathatott idáig. – Nem kívántam felségedet személyesen zavarni.

– Valami nyugtalanít téged – mondta Elayne. – Ki vele!

– Járt erre a bátyád?

– Gawyn? – kérdezte, és Galad felé fordult. – Nem láttam.

– Én sem – tette hozzá Galad.

– Az amyrlin biztosra vette, hogy az őrzője itt lesz a seregeidnél... – töprengett fejcsóválva Bryne. – Távozott, hogy az első sorban küzdjön. Talán álruhában érkezett.

Miért jött volna... Csak hát Gawynról beszéltek. Meg hogy a testvére harcolni akart. Az viszont a legcsekélyebb mértékben sem volt jellemző rá, hogy álruhában osonjon ki az első sorba. Inkább maga köré gyűjtötte volna hűséges híveit, hogy rohamra vezesse őket. De hogy osonni próbáljon? Gawyn? Igen nehezére esett elképzelnie.

– Majd szólok, hogy mindenki figyeljen rá – bólintott Elayne miközben Galad meghajolt és távozott, hogy végrehajtsa parancsait. – Talán az egyik parancsnokom látta.

Ah...! – gondolta Mat, miközben az arca olyan közel volt már a térképekhez, hogy kis híján beléjük ütötte az orrát. Utána intett, mire Mika, a damane megnyitotta a Kaput. Mat felutazhatott volna a Dashar-domb tetejére, hogy áttekintse a csataterei, csak hát, amikor legutóbb felment oda, az ellenséges fókuszálók egyből célba vették és azóta az a magaslat lényegesen piszébb, mint amilyen volt. A Dashar-domb még minden magassága dacára sem tette lehetővé, hogy szemmel tartsa a Polov-magaslat nyugati oldalán dúló küzdelmet. Közelebb húzódott. Megtámaszkodott a Kapu mellett az asztalban és alaposan szemügyre vette a lenti tájat.

Elayne folyóparti vonalát lassan visszaszorították. Íjászokat küldtek a jobb szárnyukra. Remek. Vér és fényverte hamu... azok a trallokok majdnem akkora lendülettel jöttek, mint egy igazi lovasroham. Meg kell üzennie Elayne-nek, hogy a lovasságát sorakoztassa fel a pikások mögött.

Mint amikor Sana Ashraf ellen harcoltam Pena vízesései mellett – gondolta. Ott is volt nehézlovasság, lovas íjászok, akiket újabb nehézlovas vonal, majd lovas íjászok követtek. Egyik a másik után. Taer'ain dhai hochin dieb sene.

Már nem is emlékezett arra, hogy mikor kötötte le ennyire egy csata. A shaidók elleni küzdelem sem volt ennyire megragadó. Igaz, Mat akkor nem irányíthatta az egész hadműveletet. Az Elbar elleni erőfeszítései sem jártak ilyen elégedettséggel. Persze az az összecsapás lényegesen szerényebb volt.

Demandred kiváló szerencsejátékosnak bizonyult. Mat ezt jól érezte a csapatmozgásain keresztül. A világ egyik valaha élt legjobb játékosa volt az ellenfele, és a küzdelem tétje ezúttal nem pénz volt. Az emberiség sorsát tették kockára. A győztes jutalmát az egész világ jelentette. Vér és fényverte hamu! – a feszültség izgalommal töltötte el. Lelkiismeret-furdalást érzett, de a csata akkor is izgalmas volt.

– Lan a helyén van – szólalt meg. Kiegyenesedett, és visszatérve a térképeihez bejelölt néhány dolgot. – Mondjátok meg neki, hogy támadjon!

A romoknál a folyómedren átkelő trallok sereget össze kell zúzni. Azért kerültette meg a határvidékiekkel a magaslatot, hogy a szörnyfajzatok sérülékenyebb hátára csapjanak le, miközben Tam és egyesített erői szemből ostorozták őket. Az idős férfi renggeteget lemészárolt a szörnyfajzatokból, mielőtt és miután kiapad folyó vize. Már nem kellett volna sok ahhoz, hogy a trallok horda megtörjön. Ha a két oldal egyszerre csap le rájuk, azzal sikert érhetnek el.

Tam emberei mostanra már elfáradtak. Ki tudnak tartani amíg Lan megérkezik, és hátulról lecsap a trallokokra? A Fényre! Mat erősen remélte, hogy talpon maradnak addig. Mert ha nem…

Egy sötét alak tűnt fel a parancsnoki pavilon ajtajában. A magas, sötét göndör hajú férfi az asha'manek ruháját viselte. Olyan képet vágott, mint aki éppen most veszítette el az utolsó rézpénzét is. A Fényre! Még egy trallok is összerezzent volna a pillantásától.

Min eddig Tuonnal beszélgetett. Most félrenyelt. Úgy tűnt, hogy Logain neki egy különösen szúrós pillantást tartogatott. Mat kihúzta magát és letörölte a kezét.

– Remélem nem követtél el semmi különösen durva dolgot az őrök ellen, Logain.

– A Levegő fonatai egy vagy két perc múlva saját maguktól szétfoszlanak – hallatszott az érdes hangú férfi válasza. – Nem igazán hittem, hogy csak úgy beengednének.

Mat a feleségére pillantott. Tuon arca olyan merev lett, mini a keményítőben áztatott kötény. A seanchanok még egy nőben sem bíztak, ha az képes fókuszálni. Logain pedig egyszerűen sok volt nekik.

– Logain – folytatta Mat. – A Fehér Torony serege mellett van rád szükségem. Azok a sharaiak péppé verik őket.

Az asha'man közben már Tuonnal nézett farkasszemet...

– Logain! – szólt rá Mat. – Ha nem vetted volna észre, éppen egy rohadt háború közepén vagyunk!

– Nem az én háborúm!

– Ez a mi háborúnk! – förmedt rá Mat. – Mindannyiunké!

– Készen álltam a harcra – válaszolta Logain. – És mi is volt a jutalmam? Kérdezd meg a Piros ajahtól. Ők majd megmondják, hogy milyen jutalom vár arra a férfira, aki meggyalázta a Mintát.

Hörögve felnevetett.

– A Minta megkövetelte egy Sárkány érkezését, így kerültem a képbe. Csakhogy egy kicsivel korábban a kelleténél.

– Ide figyelj! – lépett oda Mat Logain mellé. – Azért vagy mérges, mert nem te lettél a Sárkány?

– Távol álljon tőlem az ilyesmi! – ellenkezett Logain. – Engedelmeskedem a Sárkány nagyúrnak. Hagyom, hogy meghaljon. Nem kívánok részt abból a küzdelemből. Nekem és a híveimnek ott kellene lennünk mellette. Ehelyett itt harcolunk. Ebben a csapban az emberek életéért küzdünk. Mégis, ez az egész jelentéktelen kis civakodás ahhoz képest, ami Shayol Ghulban történik!

– Ennek ellenére tudod, hogy itt van rád szükségünk – figyelmeztette Mat. – Máskülönben már rég elmentél volna.

Logain nem válaszolt.

– Menj oda Egwene-hez! – utasította a félszemű ifjú. – Vidd magaddal az összes emberedet és kössétek le azokat a sharai fókuszálókat!

– De mi legyen Demandreddel? – kérdezte Logain halkan. – Üvöltve követeli, hogy menjen oda a Sárkány. Olyan erős, mint tizenkét ember! Egyikünk sem szállhat szembe vele.

– De te azért szeretnéd kipróbálni, igaz? – kérdezte Mat. – Valójában éppen ezért jöttél ide hozzám. Azt akarod, hogy küldjelek Demandred ellen.

Logain rövid habozás után bólintott.

– Nem kaphatja meg az Újjászületett Sárkányt. Be kell érnie velem. A Sárkány... helyettesítőjével, ha így vesszük a dolgot.

Vér és fényverte hamu... hát az összesnek elment az esze? Sajnálatos módon azonban Matnek valamit mégiscsak kezdenie kellett azzal a Kitaszítottal. És vajon kit küldhetne ellene? Ebben a pillanatban a haditervének éppen az volt a leglényegesebb dolga, hogy Demandredet le kell kötnie. Meg kell akadályozni, hogy kezdeményezni tudjon. Ha Demandred ugyanis egy tábornok feladatait látja el, akkor fókuszálva nem tud olyan súlyos károkat okozni.

Előbb-utóbb csak rájött volna, mit is lehetne ezzel a Kitaszítottal kezdeni. Már elég régóta törte a fejét ezen. Amióta csak megkezdődött ez a rohadt csata, végig ez járt a fejében. Egyelőre azonban egyetlen épkézláb ötlete sem támadt.

A Kapuján keresztül ismét lepillantott a csatatérre. Elayne nagyon komolyan szorongatták. Mat kénytelen lesz tenni valamit. Küldje oda a seanchanokat? Az ő csapataikat az Erinin partján, a síkság déli végében helyezte el. Demandred nagyon is kénytelen lesz odafigyelni rájuk. Éppen ezért nem zúdíthatja rá az összes katonáját a magaslat előtti területre. Nélkülük kell megvívnia az ottani csatákat. Ezenfelül Mat komoly dolgokra tartogatta a seanchanokat. Igen komoly dolgokra.

Úgy vélte, Logain nem nagyon rúghat labdába Demandred ellen. Csak hát Matnek előbb-utóbb lépnie kell a Kitaszított miatt. Ha Logain szerencsét akar próbálni, akkor legyen meg az akarata.

– Harcba szállhatsz ellene – szólalt meg végül. – Indulj most, vagy várd ki, amíg sikerült meggyengítenünk egy kicsit. A Fényre, remélem, hogy le tudjuk gyengíteni! Akárhogy is van, rád bízom. Válaszd ki a legmegfelelőbb időpontot és támadd meg!

Logain elmosolyodott. Kaput nyitott a terem kellős közepén és a kezét a kardján nyugtatva keresztülsétált rajta. Bőven volt benne annyi büszkeség, hogy az még egy Újjászületett Sárkánynak is elég lett volna. Mat megcsóválta a fejét. Mennyire örült volna annak, ha megszabadulhat ezektől a beképzelt, önfejű alakoktól. Persze most már ő maga is a nagyurak közé tartozott, de azon lehetett volna változtatni. Semmi mást sem kellett tennie, mint hogy meggyőzi Tuont arról, hogy dobja el a trónját és szökjön el vele. Nem lesz túl könnyű feladat, de hát, fényverte hamu, éppen az Utolsó Csata zajlik! Ahhoz képest, hogy most milyen nehézségekkel kellett megbirkóznia, Tuon meggyőzése egészen egyszerű kis feladatnak tűnt.

– Az emberek dicsősége... – suttogta Min. – Eljövend vala.

– Valaki menjen és nézze meg azokat a testőröket! – csattant fel Mat, és visszatért a térképeihez. – Tuon, lehet, hogy át kellene költöznünk valahová. Ez a hely sosem volt biztonságos, amit Logain elég világosan a tudomásunkra adott.

– Meg tudom védeni magamat – felelte a felesége öntelten.

Túlságosan is öntelten. Mat a magasba vonta az egyik szemöldökét, Tuon pedig bólintott.

Komolyan? – gondolta az ifjú. – Ez az, ami miatt veszekedni fogunk? Egyáltalán nem gondolta volna, hogy a kém elhiszi a színjátékot. Túlságosan áttetsző volt az ürügy.

Arra készült a feleségével, amit egyszer Rand is eljátszott Perrinnel. Ha Mat el tudja hitetni az ellenséggel, hogy összetűzésbe került a seanchanokkal, Tuon kivonhatja a seregeit. Akkor az Árnyék esetleg majd nem fog törődni velük. Matnek nagyon is szüksége volt a legkisebb előnyre is.

Bejött két őr. Vagyis három. Az utolsó fickót elég nehéz volt észrevenni. Mat a fejét rázva visszanézett Tuon felé. Valamilyen komolyabb ürügyet kellett kitalálniuk. Visszafordult a térképei felé.

Az alacsony termetű testőr azonban nem hagyta nyugodni. Nem is annyira katona. Inkább egy szolgára hasonlít – gondolta. Nagy nehezen felpillantott, bár pontosan tudta, hogy igazából ostobaságot művel, ha hagyja, hogy ez közönséges cseléd is megzavarja a gondolatait. Igen, itt is állt a fickó. Mat asztala mellett. Mi a fenének törődne vele? Az sem számított, hogy éppen kést ránt.

Kést.

Mat hanyatt vetette magát, amikor a szürke gyilkos támadásba lendült. Felüvöltött és a saját tőre után nyúlt, miközben Mika sikítani kezdett.

– Fókuszálás! A közelben!

Min Fortuonára vetette magát, amikor a parancsnoki harcálláspont fala lángba borult. Aranyszínűre festett fémszalagokból összeállított, különös páncélt viselő sharaiak törtek át a lángoló nyíláson. Tetovált arcú fókuszálók kísérték őket. A nők hosszú, merev anyagú fekete ruhát, a félmeztelen férfiak pedig szakad nadrágot viseltek. Min egyetlen pillanat alatt mérte fel az egészet, miközben ledöntötte Fortuonát a trónjáról.

A lecsapó tűzsugár hajszálnyira süvített el felette. Megperzselte a drága selyemszöveteket és a háta mögött elemésztette a fal nagy részét. Fortuona kibújt Min szorításából és lelapult a földre. Min döbbenten pislogott. A császárnő egy pillanat alatt kikecmergett ormótlan díszruhájából. De hiszen azt úgy alakították ki, hogy leváljon róla! Alatta testhez álló selyemnadrágot és szűk inget viselt. Mindegyik fekete volt.

Tuon késsel a kezében pattant fel. Úgy hörgött, mint egy vadállat. Kicsivel arrébb Mat hanyatt esve a földre zuhant. Egy kést markoló férfi próbálta meg torkon ragadni. Hogy került ide ez az alak? Min nem emlékezett arra, hogy látta bejönni.

Tuon odarohant a férjéhez, amikor a sharai fókuszálók elkezdték lángba borítani a parancsnoki állást. Min nagy nehezen feltápászkodott az ormótlan öltözékében. Előhúzott egy tőrt és lekuporodott a trón mellé. Nekivetette a hátát a bútornak, amikor megrendült a talaj.

Mivel nem tudott odamenni Fortuonához, így elindult a hátsó fal irányába. Ezt is abból a papírra emlékeztető anyagból készítették, amit a seanchanok tenminek hívnak.

Köhögnie kellett a füst miatt, ám ahogy kijutott, a levegő sokkal tisztábbá vált. Egyetlen sharai sem volt ezen az oldalon. Mindannyian a másik három irányból támadtak. Min futni kezdetni fal mellett. A fókuszálók veszélyesek, ám ha bele tudná nyomni a kését valamelyikbe, akkor még az Egyetlen Hatalom sem nagyon számítana.

Kikukucskált a sarkon. Döbbenten látta az ott guggoló férfit. A tekintete egy vadállatra emlékeztette. A lóarcú fickó nyakát vérvörös tetoválások borították. Mintha csak karmok ölelték volna körbe világos bőrű fejét és az állát.

Felhördült, mire Min hanyatt vetette magát. Elkerülte a tűz szalagját, és a kését az ismeretlen felé hajította.

A férfi könnyedén elkapta a fegyvert. Állatias mosollyal az arcára, négykézláb indult el a lány felé.

A következő pillanatban azonban megdermedt, majd váratlanul rúgkapálva a földre rogyott. Vér szivárgott a szájából.

– Ez is azon dolgok közé tartozik – hallatszott egy nő undorraI teli hangja a közelből –, amelyekről igazából nem lenne szabad tudnom, hogyan is kell megtenni. Egy ember szívét azonban igen könnyen meg lehet állítani az Egyetlen Hatalom segítségével. Meglepő módon csupán egészen kevés erőre van szükség hozzá, Ami nagyon is megfelel nekem.

– Siuan! – kiáltotta Min. – Neked nem lenne szabad itt lenned!

– Milyen szerencse, hogy mégis itt vagyok! – mordult fel a nő, miközben lekuporodva megvizsgálta a hullát. – Fúj! Visszataszító dolog, de hát ha meg akarod enni a halat, akkor készen kell állnod arra, hogy kibelezd. Mi a bajod, te lány? Megmenekültél. Nem kell elsápadnod.

– Nem lenne szabad itt lenned! – kiáltotta Min. – Megmondtam neked. Maradj Gareth Bryne mellett!

– Végig közel voltam hozzá. Majdnem olyan közel, mint a fehérneműje. Már ha érdekel a dolog. Éppen ezért tudtuk megmenteni egymás életét. Úgy vélem, a látomásod nagyon is beigazolódott. Tévedtél már valaha is?

– Nem. De hát ezt már mondtam neked – suttogta Min. – Soha. Siuan... láttam egy aurát Bryne körül. Az volt a jelentése, hogy nektek kettőtöknek együtt kell maradnotok, különben mind a ketten meghaltok. Ebben a pillanatban is ott lebeg fölötted. Mindegy, hogy mit tettél, mindegy hogy mit hiszel, a látomás még nem vált valóra. Még mindig itt van.

Siuan csak egy pillanatig habozott.

– Cauthon veszélyben van.

– De hát...

– Nem érdekel, te lány!

A közelben megremegett a föld a lecsapó Egyetlen Hatalom miatt. Megindult a damanek ellentámadása.

– Ha Cauthon elbukik, ennek a csatának vége! Nem érdekli, ha mi ketten meghalunk. Segítenünk kell. Mozogj hát!

Min bólintott, aztán felzárkózott az aes sedai mögé és megkerülték a megroggyant épületet. Odakint kavargó küzdelem tombolt. Robbanások rázták meg a füsttel és tűzzel teli levegőt. A Halottvirrasztó Gárda tagjai karddal a kézben rárohantak a sharaiakra. Nem törődtek azzal, hogy körülöttük halomra ölik a bajtársaikat. Ha mással nem is, de ezzel sikerült lekötniük a fókuszálókat.

A parancsnoki harcálláspont olyan hőséggel lángolt, hogy Min hátratántorodott. Az arca elé emelte a karját.

– Várj egy pillanatig! – szólt rá Siuan, majd az Egyetlen Hatalom segítségével egy kis vízoszlopot emelt ki egy közeli hordóból. Mind a kettőjüket benedvesítette. – Megpróbálom visszaszorítani a lángokat.

A maradék vizet rázúdította a parancsnoki épületre.

– Rendben. Induljunk!

Min bólintott és keresztültört a lángokon. Siuan felzárkózott mellé. Odabent az összes tenmi fal lángra lobbant. Gyorsan elégtek. A mennyezetről tűz hullott alá.

– Ott vannak! – kiáltotta a lány, és megpróbálta kipislogni a szeméből a könnyeket. Elviselhetetlen volt idebent a hőség és a füst. A lángban álló térképasztal mellett sötét alakok verekedtek. Úgy tűnt, hogy Matet hárman vagy négyen is körbefogják. A Fényre! Mindegyik szürke gyilkos volt... nem csak az egyikük! Tuon a földön hevert.

Min elrohant egy sul'dam és több testőr holtteste mellett. Siuan az Egyetlen Hatalommal elrántotta az egyik gyilkost Mat közeléből. A padló is lángra kapott. A halott testőrök miatt árnyékok táncoltak a fényben. Egy damane még életben volt. Halálra váltan az egyik sarokban kuporgott. A póráza vége ott feküdt a földön. A sul'damja kicsit arrébb mozdulatlanul hevert. Kiütötték a kezéből a pórázt és utána megölték, miközben megpróbált visszajutni a damanejához.

– Csinálj már valamit! – üvöltött Min a lányra. Megrázta a karjánál fogva. A damane csak a fejét rázta és zokogott.

– Hogy égnél meg! – dühöngött Min.

Az épület mennyezete fenyegetően megreccsent. Min elindult Mat felé. Az egyik szürke gyilkos már meghalt, ám két társa még mindig élt. A seanchan őrök egyenruháját viselték. Min csak a legnagyobb nehézség árán tudta szemmel tartani a két alakot. Egészen valószínűtlen módon beolvadtak a környezetükbe. Annyira hétköznapiak voltak. Szinte már láthatatlanok.

Mat felüvöltött és késével az egyik gyilkos felé szúrt. Nem volt nála a lándzsája. Min nem tudta, hogy hol a fegyver. Mat elszántan tört előre. Vakmerően azzal sem törődött, hogy felhasították az oldalát. Miért?

Tuon! – jött rá Min megtorpanva. Az egyik szürke gyilkos ott térdelt a császárnő fekvő alakja mellett. Felemelte a tőrét és...

Min elhajította a kést.

Mat alig néhány lépésnyire Tuon előtt zuhant a padlóra. Az utolsó szürke gyilkos két kézzel rántotta ki a lábát. Min kése megperdült a levegőben. Megvillant rajta a lángok fénye. A Tuon fölé tornyosuló szürke gyilkos mellkasába vágódott.

A lány kifújta a levegőt. Még soha az életében nem volt ennyire boldog azért, hogy a kése célba talált. Mat káromkodni kezdett, megfordult és arcba rúgta az ellenfelét. Megvillant a kése és máris odamászott Tuon mellé. A vállára vette a feleségét.

Min odalépett mellé.

– Siuan is itt van. Kintről...

Mat mutatott valamit. A padlón Siuan teste feküdt. Üveges tekintettel bámult a magasba és egyetlen látomás sem lebegett körülötte.

Meghalt. Min megdermedt. Azt hitte, hogy mindjárt megszakad a szíve. Siuan! Ennek ellenére elindult a fekvő test felé. Képtelen volt elhinni, hogy az aes sedai meghalt. A ruhája azonban már lángra kapott. Egy tűzcsapás nemcsak őt ölte meg, hanem elpusztította a közeli fal felét is.

– Ki innen! – kiáltotta Mat, és köhögve magához szorítni Tuont. A vállával nekirontott az egyik félig megégett falnak és kizuhant a levegőbe.

Min feljajdult, de otthagyta Siuan holttestét. A füst és a fájdalom miatt megtelt a szeme könnyel. Köhögve Mat nyomába eredt. Odakint annyira édes, annyira hűvös volt a levegő. A hátuk mögött az épület feljajdult, azután összeomlott.

A következő pillanatban máris körülvették őket a Halottvirrasztó Gárda tagjai. Senki sem próbálta meg elvenni Tuont Mattől. A fiatalember villámló tekintetét látva Min kételkedett abban, hogy a testőrök képesek lennének erre. Tuon – igaz, már alig-alig –, de még mindig lélegzett.

Minden jót, Siuan – gondolta Min. Hátranézett, miközben a testőrök távolabb vezették a Dashar-domb tövében tomboló harctól. – Fogadja be lelkedet a Teremtő!

Üzenni fog a többieknek, hogy vigyázzanak Bryne-re. Ugyanakkor valahol mélyen nagyon is tisztában volt azzal, mennyire értelmetlen ez az erőfeszítés. Siuan halálának pillanatában az idős harcoson őrjöngő düh vesz erőt, és ráadásul, ha azt esetleg túl is élhette volna, Min látomásai a haláláról árulkodtak.

Sohasem tévedtek. Min néha annyira utálta, hogy ilyen pontos. Ennek ellenére sem tudott tévedni.

– Üssétek ki a fonalaikat! – harsogta Egwene. – Támadni fogok!

Nem várta meg, hogy a többiek engedelmeskedjenek. Minden erejét beleadva a támadásba, lecsapott. Vora sa'angrealján át magába engedve az erőt, egyszerre három önálló tűzsávot küldött felfelé a lejtőn a sharaiak állásai felé. Körülötte Bryne remekül kiképzett katonái nagy erőfeszítések árán megpróbálták megtartani a harcvonalukat, miközben a magaslat nyugati oldalán felfelé haladva a sharaiak ellen küzdöttek. A szembenálló felek lecsapó fonatai felszaggatták a hegyoldalt. A lejtőt sok száz árok és mélyedés borította.

Egwene kétségbeesett elszántsággal tört előre. Érezte odafent Gawynt. Úgy vélte, hogy a férje elveszítette az eszméletét. Csak igen halványan pislákolt benne az élet, alig lehetett kivenni a pontos irányát. A felesége csupán abban reménykedhetett, hogy az ellenség sorain keresztülgázolva eljuthat oda hozzá.

A talaj megremegett, amikor Egwene porrá zúzott odafent egy sharai némbert. Saerin, Doesine és a többi nővér minden erejével az ellenséges fonatok elhárítására összpontosított. Egwene így kizárólag a támadásokkal törődhetett. Előbbre lépett. Újra és újra előbbre.

Jövök már, Gawyn! – gondolta, miközben a pánikkal küzdött. – Jövök már!

– Azért jöttünk, hogy jelentést tegyünk, Szilaj.

Demandred egy pillanatig nem is törődött a hírnökökkel. Éppen egy sólyom szárnyán repült a csatatér fölött. A madár szemén át figyelte a küzdelmet. A varjak sokkal hasznosabbnak bizonyultak volna. Hiába próbált meg azonban egy fekete madár segítségével kémkedni, a határvidékiek azonnal lelőtték az állatot. A letűnt korok legtöbb hagyománya semmivé foszlott. Miért pont ez az egy maradt meg?

De nem számít. A sólyom is megteszi, bár a madár erősen berzenkedett az irányítása ellen. A csatatér fölé repült vele és megvizsgálta a csapatok alakzatát, elhelyezkedését és előre nyomulását. Cseppet sem volt rászorulva a többiek jelentésére.

De miért nem jelentett szinte behozhatatlan előnyt ez a képessége? Lews Therin maga nem használhatta volna ki így az állatokat. Erre a képességre egyedül az Igazi Hatalom jogosította fel a használóját. Demandred csupán egészen kicsit tudott megragadni az Igazi Hatalomból. Ez a vékonyan csordogáló erecske nem volt elég erős ahhoz, hogy pusztító hullámokat hozzon létre. Csak hát egy harcos más módon is veszélyes lehetett. Sajnálatos módon azonban Lews Therinnek is megvoltak a maga módszerei. Kapukon keresztül bámult le a csatatérre? E kor gyermekei igencsak zavarbaejtő dolgokra jöttek rá. Olyasmit is felfedeztek, amelyet senki sem ismert a legendák korában.

Kinyitotta a szemét és elengedte a sólymot. A csapatai sikeresen nyomultak előre, de minden megtett lépés iszonyatos megpróbáltatással járt. A trallokok tízezrével pusztultak. Óvatosnak kellett lennie. Nem rendelkezett korlátlan mennyiségű harcosal.

Ebben a pillanatban a magaslat keleti oldalán állt. Lenézett a folyóra. Északkelet felé pillantva jól látta a helyet, ahol Lews Therin orgyilkosa megpróbálta megölni.

Itt állva Demandred szinte pontosan szemközt helyezkedett el azzal a heggyel, amelyet Moghedien Dashar-dombnak nevezett, a sziklaalakzat magasan tört az égbe. Aljában kiváló parancsnoki főhadiszállást lehetett kialakítani. A kövek megvédték az Egyetlen Hatalom lecsapó fonataitól.

Igen nagy volt a kísértés, hogy saját maga csapjon le oda. Utazva előbukkanhatna, hogy mindent elpusztítson. Csakhogy Lews Therin talán éppen ezt akarta. Demandred persze szembeszáll azzal a fickóval. Azt fogja tenni. Ennek ellenére nem kívánt felbukkanni az ellenség erődjében. Egy esetleges csapdában, amit ráadásul olyan magas sziklafalak vettek körül... akkor már jobb, ha odacsalja magához Lews Therint. A csata úgy folyt, ahogy Demandred akarta. Ő fogja eldönteni, hogy ők ketten hol csapnak majd össze.

A folyó medrében már csupán egy sáros erecske csörgedezett. Demandred trallokjai megpróbáltak feljutni a déli partra. A védők egyelőre még kitartottak, de már nem sokáig. Jóval feljebb a M'Hael elvégezte a rá kiszabott feladatot. Eltérítette a folyót, bár közben azt jelentette, hogy szokatlan ellenállásba ütközött. A kis csapatnyi katonát csupán közönséges városlakó civilek támogatták? Még nem sikerült rájönnie e rejtély nyitjára.

Igazából talán örült is volna annak, ha a M'Hael csődöt mond, Bár ezt a fickót ő maga toborozta, mégsem számított arra, hogy ilyen gyorsan a Kiválasztottak közé kerül.

Demandred oldalra fordult. Előtte mélyen meghajolt a három fehér szalagokkal díszített, fekete ruhás nő. Shendla ott állt mellettük.

Shendla. A Kiválasztott már rég azt hitte magáról, hogy soha többé nem fogják érdekelni a nők. Hát hogy maradhatna a szívében hely a vonzalomnak a Lews Therin iránt érzett gyűlöletének lángoló érzelme mellett? És mégis, Shendla... Megátalkodott, tehetséges és erős. Csak nagyon kevés kellett volna ahhoz, hogy ez a nő változást idézzen elő a szívében.

– Miről akartok jelenteni? – kérdezte a három fekete ruhás nőt.

– A vadászok sikertelenek voltak – felelte lehajtott fejjel Galbrait.

– Megmenekült?

– Igen, Szilaj. Csalódást okoztam neked.

A nő hangjából világosan kiérződött a fájdalom. Galbrait volt az ayyad nők vezetője.

– Nem számítottam arra, hogy meg tudjátok ölni – válaszolta Demandred. – Az ellenfelünk sokkal hatalmasabb annál, hogy végezhess vele. Sikerült elpusztítanotok a főhadiszállását?

– Igen – felelte Galbrait. – Végeztünk féltucatnyival a fókuszálóik közül, felgyújtottuk az épületet és elpusztítottuk a térképeit.

– Ő is fókuszált? Leleplezte magát?

Az ayyad habozott, aztán megrázta a fejét.

Ezek szerint még mindig nem lehetett egészen bizonyos abban, hogy ez a Cauthon valójában mégiscsak Lews Therin. Demandred úgy vélte, hogy erről volt szó, ám a Shayol Ghulból érkező jelentések szerint Lews Therint ott látták fent. A hegy lábánál. Az Utolsó Csata korai szakaszai során az ellenfele nagyon is körmönfont módon viselkedett. Több csatatéren is felbukkant. Hol itt, hol ott mutatta meg magát.

Minél több lépésre kényszerült az ellenség fővezérével szemben, annál inkább gyanította, hogy Lews Therin is itt van. Nagyon is jellemző lett volna arra a fickóra, hogy egy csalétket küld maga helyett északra, miközben ő idejön, hogy személyesen vívja meg ezt a csatát. Képtelen volt elviselni, hogy mások harcoljanak helyette. Mindent saját kezűleg akart elintézni. Minden csatát ő akart irányítani. Ha rajta múlt volna, az összes rohamot ő vezette volna.

Hát igen... hogyan másként lehetett volna magyarázatot találni az ellenséges hadúr döbbenetes tehetségére? Csupán egy ősöreg tapasztalt hadvezér tudja ilyen mesterien járni a csaták táncát. A harctéri taktikák alapvetően egészen egyszerűek. Az ember elkerüli, hogy bekerítsék, a páncélos erőket pikákkal ellensúlyozza, a gyalogságot pedig a jól képzett harcosok sorával. A fokuszálókra a saját fókuszálói támadnak. Mégis, ha valaki mesterfokon játszotta ezt a játékot... az a sok apróság... mindezek elsajátítása évszázadokig is eltart. E kor egyetlen gyermeke sem élt elég sokáig ahhoz, hogy ilyen odafigyelő gonddal elsajátíthatta volna ezeket a részleteket.

A Hatalom háborúja idején Demandred egyetlen dologban múlta felül a barátját. Jobb harctéri tábornoknak bizonyult. Ez a beismerés igen nagy fájdalommal járt, de most már nem hátrált meg az igazság elől. Lews Therin jobban értett az Egyetlen Hatalom használatához. Lews Therin sokkal ügyesebben maga mellé állította az emberek szívét. Lews Therint választotta Ilyena...

Ám Demandred... Demandred tehetségesebb hadvezérnek bizonyult. Lews Therin képtelen volt megtartani a kellő egyensúlyt az óvatosság és a vakmerőség között. Elbizonytalanodott, töprengeni kezdett, mert aggodalommal töltötték el a döntései. Ezt utána azzal ellensúlyozta, hogy fékevesztett, vakmerő támadásokat indított.

Ha tényleg ez a Cauthon Lews Therin, akkor mostanra fejlődött. Az ellenséges tábornok tudta, hogy mikor kell a magasba pöckölni egy pénzérmét, hogy mikor bízza magát a sors döntésére. Ugyanakkor nem támaszkodott túlzottan a véletlen szeszélyére. A kártyaasztal mellett ülve kiváló ellenfél lehetett volna belőle.

Demandred természetesen még így is le fogja győzni. A csata ettől csupán... még érdekesebb lesz.

A keze megpihent a kardja markolatán. Végiggondolta, hogy az előbb milyennek látta a csatateret. A trallokok továbbra is megpróbáltak kitörni a folyó medréből. Lews Therin felsorakoztatta velük szemben a pikás csapatait. A fegyelmezett négyetek jól tudnak majd védekezni. Demandred háta mögött a dübörgő robbanások jól jelezték a fókuszálók könyörtelen, fontosabb háborúit A sharai ayyadok küzdöttek az aes sedaiok ellen. itt Demandred volt előnyben. Az ayyadjai sokkal jobban értettek a hadviseléshez, mint az aes sedaiok. Mikor veti be végre Cauthon azokat a damanekat? Moghedien jelentése szerint némi feszültség tapasztalható a seanchanok és az aes sedaiok között. Hogyan lehetne elmélyíteni ezt a szakadékot? Kiadta a parancsait és a három ayyad távozott. Shendla még maradt. Várta, hogy elengedjék. Demandred parancsára átkutatta a környéket és figyelt az újabb orgyilkosokra.

– Aggódsz? – kérdezte a nőtől. – Most már tudod, hogy kinek az oldalán harcolunk. Ha jól tudom, nem adtad át magadat az Árnyéknak.

– Én neked ajándékoztam magamat, Szilaj.

– És miattam harcolsz a trallokok oldalán? Egy táborban a félemberekkel? A rémálmok szörnyetegeivel?

– Azt mondtad, hogy néhányan gonosznak tartanak téged – felelte a nő. – Szerintem azonban nem cselekedtél szörnyű dolgokat. Egyenes út áll előttünk. Ha majd győztél, újjáformálod a világot, és a népünk megmarad.

Amikor megragadta a férfi kezét, Demandred belsejében mintha megmoccant volna valami. A gyűlölete azonban gyorsan elsöpörte.

– Eldobnám magamtól az egészet – jelentette ki, és Shendla szemébe nézett. – Mindent odaadnák azért, hogy szembeszállhassak Lews Therinnel.

– Megígérted, hogy meg fogod próbálni – felelte a nő. – Annyli elég is lesz. Ha pedig elpusztítod, akkor megsemmisítesz egy világot, de megóvod a másikat. Követni foglak. Követni fogunk.

A hangjából mintha az a meggyőződés csengett volna ki, hogy Lews Therin halála után Demandred esetleg újra a saját maga ura lehet.

A férfi azonban nem volt biztos ebben. A hatalom csupán akkor érdekelte, ha fel tudta használni ősi ellensége ellen. A hűséges és odaadó sharaiak csupán a harc egyik eszközét jelentették. Ugyanakkor valahol mélyen létezett valami, ami azt szerette volna, hogy ez másképp legyen. Ez bizony újdonságnak számított. Nagyon is új dolognak.

A közelben egyszerűen kifordult a levegő. Feltekeredett. Fonatoknak nyoma sem látszott. Azon a helyen repedés támadt a Minta anyagában. Valaki az Igazi Hatalom segítéségével Utazott. Megérkezett a M'Hael.

Demandred megfordult. Shendla elengedte a karját, de ott maradt mellette. A M'Hael részesült a Sötétség Nagyurának lényéből. Demandred természetesen nem volt féltékeny rá. A M'Hael is csupán egy eszköz. Ennek ellenére csodálkozással töltötte el a tény. Mostanában már tényleg mindenki kaphat az Igazi Hatalomból?

– El fogod veszíteni a romok melletti összecsapást, Demandred – szolalt meg a M'Hael öntelt mosollyal. – Szétzúzzák a trallokjaidat. Többszörös túlerővel kezdted a csatát, azok meg mégis győznek! Azt hittem, te vagy a legtehetségesebb tábornokunk, erre térdre kényszerít ez a csőcselék. Csalódtam benned!

Demandred könnyed mozdulattal felemelte a karját. Felmutatta két ujját.

A M'Hael összerezzent, amikor kéttucatnyi közelben álló sharai fókuszáló elszigetelte az Egyetlen Hatalomtól. Körbefogták a Levegő fonataival és hátrarántották. A férfi ellenállt. Körülvette az Igazi Hatalom levegőt kifordító ragyogása, ám Demandred gyorsabbnak bizonyult. Pajzsot font köré az Igazi Hatalomból. A foglyot körbevették a Szellem lángoló fonatai.

A szálak ott remegtek a levegőben. Mindegyikből tövisekre emlékeztető, még vékonyabb szálacskák álltak ki. Az energiahíd hajszálnál is vékonyabb erecskéi eltűntek a semmiben. Az Igazi Hatalom rendkívül illékony, ugyanakkor rendkívül veszélyes volt. A belőle szőtt pajzs igen különös mellékhatásokkal járt, Megpróbálta kiszívni annak az erejét, akire ráborították és fókuszálni próbált.

Demandred szigetelő fonatai a M'Hael erejéből élősködtek, forrásként használták fel a foglyot. A magas Kiválasztott összegyüjtötte az Igazi Hatalmat és a tenyere felett lebegő, sistergő erőgömböt szőtt belőle. Ezt csupán M'Hael láthatta. A férfi dacosan büszke szeme tágra nyílt, amikor az ellenfele elkezdte kiszívni az erejét.

A jelenség kicsit hasonlított arra, mintha egy körben kapcsolódtak volna össze. Miközben a M'Hael elveszítette az erejét, megizzadt és remegni kezdett. Csak azért nem esett össze, mert Demandred ayyadjai a fonataikkal megtartották. Ez az áramlás akár ki is égetheti a foglyot, ha nem tartják gondos irányítás alatt. Az Igazi Hatalom őrjöngő sodrása rétegekben lenyúzhatta volna a lelkét, ahogy az áradó folyó is teszi a parti földrétegekkel. Demandred kezében lüktetett és sziszegett a szálak kavargó tömege. Kifordította magából a levegőt, és elkezdte felfejteni magát a Mintát.

A parányi, pókhálóra emlékeztető repedések jelentek meg a lába alatt a sziklán. A semmibe nyíltak.

Odasétált a M'Hael elé. A foglya mintha csak rohamot kapott volta. Hab csöpögött a szájából.

– Jól figyelj rám, M'Hael! – szólította meg halkan a foglyot. – Én nem hasonlítok a többi Kiválasztottra. A legcsekélyebb mértékben sem érdekelnek a politikai játszmáitok. Nem törődöm azzal, hogy melyikőtöket kedveli a Sötétség Nagyura. Azzal sem, hogy Moridin kit vereget vállon. Számomra csupán Lews Therin a fontos! Ez itt az én harcom. Te az enyém vagy. Én állítottalak át az Árnyék oldalára, és én vagyok az, aki el is pusztíthat. Ha megpróbálsz beavatkozni abba, amit itt teszek, akkor kioltalak, mint egy gyertyát! Látom ám, hogy erősnek gondolod magad! Loptál egy csomó Rémurat, meg ott vannak a képzetlen fókuszálóid. Micsoda gyerekes dolog! Te kölyök! Állj az embereid élére, teremts olyan zavart, amilyet csak akarsz, de ne lábatlankodj körülöttem! Messzire kerüld el a célpontomat! Az ellenséges tábornok az enyém.

Bár a M'Hael teste áruló módon remegett, a szemében csupán gyűlölet látszott. Félelemnek nyoma sem volt. Igen, ez a fickó mindig is ígéretes jelöltnek tűnt.

Demandred elfordította a kezét. Az összegyűjtött Igazi Hatalmat az öröktűz ragyogó sugarává alakította. A folyékony pusztítás, fehéren izzó lándzsája keresztültört odalent a folyóparti seregeken. Akihez csak hozzáért, az semmivé foszlott. A megérintett férfiak és nők teste fénypontokra bomlott, majd porrá omlott, ahogy százával eltűntek. A sugárnyaláb hosszú, égetett vonalat hagyott maga után a talajban. Mintha egy bődületes méretű bárd csapott volna le a folyó partjára.

– Engedjétek el! – parancsolta Demandred, és hagyta, hogy az Igazi Hatalomból megalkotott pajzs szétbomoljon.

A M'Hael megtántorodott. Sikerült talpon maradnia, miközben izzadság csöpögött az arcáról. Felhördült és a mellére szorította a kezét.

– Próbáld túlélni ez a csatát! – figyelmeztette Demandred, majd elfordult, hogy létrehozza azt a fonatot, amivel visszaidézheti magához a sólymát. – Ha képes vagy erre, akkor talán megmutatom, hogyan kell azt csinálni, amit éppen tettem veled. Most persze az jár a fejedben, hogy mi lenne, ha megölnél. Nem árt, ha tudod, hogy a Sötétség Nagyura figyel. Ezerfelül pedig van egy másik dolog is. Ne felejtsd el, hogy neked talán van száz asha'man talpnyalód, mögöttem viszont több mint négyszáz ayyad sorakozik. Én vagyok a világ megmentője.

Hátrapillantva látta, hogy a M'Hael távozott. Az Igazi Hatalmat használva tűnt el. Figyelemre méltó volt, hogy még azután is meg tudta idézni a szükséges erőt, amit Demandred tett vele. A Kiválasztott erősen remélte, hogy nem kell végeznie a fickóval. Még akár hasznos is lehet.

A VÉGÉN ÚGYIS ÉN NYEREK.

Rand szembefordult a tomboló széllel. Kihúzta magát, bár a szemét elöntötték a könnyek, ahogy belebámult a sötétbe. Mióta volt ezen a helyen? Ezer éve? Tízezer?

Egy pillanatig csupán a dac érdekelte. Nem fog meghajolni a szélvihar előtt. Egy szívdobbanásnyi pillanatig sem fog megtántorodni.

ELÉRKEZETT AZ IDŐ, VÉGRE!

– Neked nem számít az idő – felelte Rand.

Ez igaz volt, meg nem is. Jól látta a körülötte kavargó fonalakat, ahogy létrehozták a Mintát. Ahogy kialakult a szövet, megpillantotta odalent a csatatereket. Akiket szeretett, azok az életükért küzdöttek. Nem a lehetséges dolgokat pillantotta meg. Ez itt maga volt az igazság. Az, ami éppen történt.

Sötét Úr valósággal körülölelte a Mintát. Nem tudta megragadni és elpusztítani, megérintenie azonban nagyon is sikerült. A sötétség csápjai, tövisei végtelenül sok ponton, egész hosszában megérintették a létező világot. A Sötét Úr árnyékként borult a Mintára.

Ameddig érintkezik vele, addig az idő is létezik a számára. Ez pedig, bár az idő múlása nem befolyásolta a létezését, a Sötét Úr, akit nem lehetett se férfinak, se nőnek tartani, csupán az idő szabta mederben hathatott. Olyan volt, mint egy... Mint a szobrász, akinek elméjében csodálatos látomások és álmok ragyogtak, de mégis megkötötte a felhasznált munkaanyag valósága.

Rand a Mintát bámulta. Ellenállt a Sötét Úr támadásának. Nem mozdult és nem is vett levegőt. Ezen a helyen nem volt szükség arra, hogy lélegezzen.

Odalent emberek haltak meg. Hallotta a sikolyukat. Olyan sokan elestek…

A VÉGÉN AZ ENYÉM LESZ A GYŐZELEM, ELLENFELEM. HALLGASD, AHOGY JAJGATNAK! NÉZD, AHOGY MEGHALNAK! AKI MEGHAL, AZ AZ ENYÉM.

– Hazudsz! – ellenkezett Rand.

NEM. MEGMUTATOM NEKED.

A Sötét Úr ismét mozgásba hozta a lehetőségeket. Összekötötte azt, ami megvalósulhat, és Randet betaszította egy újabb látomásba.

Juilin Sandar nem született parancsnoknak. Ő bizony tolvajfogó volt, nem pedig nemes úr. Semmiképpen sem valamilyen uraság. Egyedül szokott dolgozni.

Kivéve persze, ha valahogy idekeveredett erre a csatatérre. Egy egész szakasznyi ember élére állították pusztán azért, mert tolvajfogóként sikeresen el tudta kapni a veszélyes bűnözőket. A sharaiak elszántan támadták az embereit. Megpróbálták megvédeni az aes sedaiokat. A magaslat nyugati oldalán küzdöttek. A szakasza azt a feladatot kapta, hogy megoltalmazzák a Torony asszonyait a sharai gyalogság támadásától.

A Torony asszonyait? Hogy a csudába keveredett az aes sedaiok közelébe? Hiszen Juilin Tear derék gyermeke volt.

– Tartsátok! – kiáltott oda az embereinek. – Tartsátok a vonalat!

Saját magát is megnyugtatta, amikor így kiabált. Lándzsával és pikával felszerelt osztaga nem volt hajlandó meghátrálni. Éppen ellenkezőleg, arra kényszeríttették a sharai gyalogosokat, hogy ők induljanak visszafelé, fel a lejtőn. A férfi nem igazán tudta, hogy mit keresett itt, vagy hogy miért pont ezen a részen harcolt. Csupán szeretett volna életben maradni!

Az őrjöngő sharaiak hangosan káromkodtak a szinte teljesen érthetetlen nyelvükön. A soraikban amúgy rengeteg fókuszáló küzdött, ám Juilin mostani ellenfelei csupán közönséges harcosok voltak. A legkülönfélébb fegyvereket szorongatták, mindenekelőtt kardot és pajzsot. A földön heverő holttestek miatt mindkét szemben álló félnek igencsak nehezen ment a mozgás. Juilin és az emberei megpróbálták végrehajtani a parancsaikat. Nyomás alatt tartották a sharai ellenséget, miközben a fejük fölött könyörtelenül dúlt az aes sedaiok és az ellenséges fókuszálók küzdelme.

Juilin lándzsát tartott a kezében. Nem igazán értett ehhez a fegyverhez. Egy vértet viselő sharai osztag nyomult be Myk és Cliarn pikái közé. A tisztek mellvértjét a legkülönbözőbb színű, furcsa szövetdarabokba burkolták. A tiszthelyettesek és a közkatonák bőrpáncélt viseltek, amelyet fémcsíkokkal erősítettek meg. Az összes ellenfél hátára fura mintákat festettek.

A sharai erő parancsnoka kampós buzogányával egymás után végzett a pikásokkal. Juilin felé fordulva üvöltözni kezdett. A teari egy szavát sem értette.

Helyette inkább úgy tett, mint aki támad. Ellenfele felemelte a pajzsát, így a tolvajfogó gondosan célozva megszúrta a mellvért és a karpáncél találkozási pontját. A Fényre, a gazfickónak még csak szeme sem rebbent!

A pajzsával hatalmas csapást mért Juilinra, aki hátratántorodott.

A lándzsa kicsúszott a teari izzadó tenyeréből. Káromkodva a kardtörője után kapott. Ezt a fegyvert aztán nagyon is jól ismerte. Myk és a többiek a közelben harcoltak. Lekötötték a támadó sharai osztagot. Charn megpróbált Juilin segítségére sietni, de az őrjöngő sharai parancsnok végzetes ütést mért a fejére. Charn koponyája úgy hasadt ketté, mint amikor megtörnek egy diót.

– Dögölj meg, te vérszomjas szörnyeteg! – kiáltotta Juilin. Előrevetette magát, és a kardtörőt közvetlenül a nyakpáncél fölött a férfi torkába mélyesztette. Közben több sharai indult el feléje. Juilin hátralépett, amikor áldozata összeesett és meghalt. Éppen időben, mert bal kéz felől egy ellenséges katona széles vágással megpróbálta lemetszeni a fejét. A kard hegye majdnem megérintette Juilin fülét. Ösztönösen felemelte a saját pengéjét. Az ellenfél fegyvere azonnal kettétört. Visszakézből lecsapott a torkára, és ez a sharai is összerogyott.

Tántorogva megpróbálta felvenni a lándzsáját. A közelben tűzgömbök vágódtak be. Az aes sedaiok a hátuk mögül, míg a sharaiak szemből, a magaslatról bombázták az ellenségüket. A záporozó föld valósággal a teari hajára tapadt és beleragadt a karját borító vérbe.

– Tartsátok a vonalat! – kiáltotta oda újra az embereinek. – Hogy égnétek meg a Fényben! Tartanunk kell a vonalat!

Ellentámadást indított a következő sharai ellen. Az egyik pikás éppen időben emelte meg a fegyverét ahhoz, hogy vállba szúrja az ellenséget. Juilin pedig a lándzsával keresztüldöfte a mellét fedő bőrpáncélt.

Remegni kezdett a levegő. Juilin füle már régóta csengett a rengeteg robbanástól. Hátrébb lépett és további parancsokat harsogott.

Igazából nem is kellett volna itt lennie. Egy jó meleg helyen kellett volna lennie Amathera mellett. Igazából a következő körözött bűnöző elfogásáról kellett volna töprengenie.

Ugyanakkor nagyon is úgy tűnt, hogy a csatatéren küzdő valamennyi embernek valahol egész másutt kellett volna lennie. Mégsem tehettek mást. Harcolniuk kellett.

Jól nézel ki fekete ruhában – üzente Androl Pevarának, miközben a magaslat tetején állomásozó ellenséges csapatok között mozogtak.

Ez olyan dolog – jött vissza a nő válasza –, amit soha, semmilyni körülmények között sem szabad mondani egy aes sedainak. Soha.

A férfi nem válaszolt, ám a kötésen keresztül jól érződött az idegessége. Pevara ezen nem is csodálkozott. Valamennyien a Tükrök maszkjának kifordított fonataiba burkolóztak. Árnybarátok, árnyfattyak és sharaiak között jártak. Ráadásul vakmerő tervült mintha bevált volna. Pevara fehér ruhájára fekete köpenyt borított. Mindkét ruhadarab valódi volt. Ha azonban valaki benézett volna a csuklyája alá, akkor ott a Fekete ajah egyik tagjának, Alviarinnak az arcát pillantotta volna meg. Theodrin pedig Rianna képét viselte.

Androl és Emarin Taim két talpnyalóját utánozta. Az álcázó fonatok Nensen és Kash arcát adták rájuk. Jonneth még kicsit sem hasonlított saját magára. Egy névtelen árnybarátot személyesített meg. Kiválóan eljátszotta a szerepét. Duzzogó képpel cipelte a többiek holmiját. Képtelenség lett volna felismerni a barátságos folyóközi férfit az idegesen viselkedő, zsíros hajú, sasorrú fickó álcája alatt.

Határozott léptekkel haladtak a magaslatot megszálló árnysereg hátsó vonalai között. A trallokok nyilakat lőttek a mélybe. Mások viszont kiléptek az alakzatból, hogy telezabálják magukat a halomban heverő holttestekkel. A közelben főzőüstök alatt lobogott a láng. Pevara döbbenten nézte őket. Most állnak meg enni?

Nem mindenki, csak néhányan – üzente Androl. – Ugyanezt teszik az emberi seregek is. Bár ezeket a részeket valahogy sosem említik meg a hőskölteményekben. Már hajnal óta tart a küzdelm, a harcosoknak pedig erőre van szükségük a folytatáshoz. Az egységeket áltálában három részre osztják. Az arcvonalra, a tartalékra és azokra, akik nincsenek szolgálatban. Ezek a katonák sietve hátravonulnak, a lehető leggyorsabban esznek és megpróbálnak aludni egy kicsit. Utána viszont már mennek is vissza, hogy ők legyenek az arcvonal.

Az aes sedai valamikor egészen más szemmel nézte a háborút. Azt gondolta, hogy az összes résztvevő egész nap elszánt ádázsággal küzd. Az igazi csata azonban nem is hasonlított az ilyesfajta rohanásra. A küzdelem hosszantartó, lélekölő toporgás volt.

Már késő délutánra járt az idő. Közeledett az este. Kelet felöl, a magaslat árnyékában, a kiszáradt folyómeder mentén, mindkét irányban messzire nyúltak az arcvonalak. Sok ezer ember és trallok küzdött odalent. Az árnyfattyak tömegének egy részét azonban hátrébb vezényelték, hogy egyenek idefent a magaslaton, vagy egy ideig a földre rogyva aludjanak.

Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy alaposabban is megnézze magának az üstöket, ám Jonneth térdre rogyott és maga elé hányt az ösvényen. Észrevette a sűrű levesben úszkáló testrészeket. Ahogy ott öklendezett, a közelben elsétáló trallokok jókedvűen, gúnyosan hörögtek és huhogtak.

Miért próbálják meg a magaslatról lejutva elfoglalni a folyót? – üzente a nő Androlnak. – Azt hinné az ember, hogy itt jobb helyzetben vannak.

Talán ez is a helyzet – érkezett Androl válasza. – Csakhogy az Árnyék a támadó fél. Cauthon kezére játszana, ha idefent maradnának. Demandred nem engedheti meg, hogy csökkenjen az ellenfelére nehezedő nyomás. Akkor pedig át kell kelniük a folyón.

Ezek szerint Androl otthon van a taktika területén is. Érdekes.

Ez-az rám ragadt – üzente a férfi. – Nem igazán hinném, hogy mostanában hadvezérként kellene szolgálnom.

Őszintén szeretném tudni, hogy hány életet éltél, Androl.

Ez aztán a különös kijelentés, főképpen pedig egy olyan nő szájából, aki elég idős ahhoz, hogy a nagyanyám nagyanyja lehessen.

A magaslat keleti oldalán haladtak tovább. A túlsó, nyugati oldalon az aes sedaiok erőnek erejével megpróbáltak feljutni a csúcsra. Demandred serege azonban egyelőre szilárdan tartotta fennsíkot. Pevaráék körül mindent elborítottak a trallokok. Néhányan a maguk otromba módján meghajoltak, látva az érkezőket, míg a társaik egyszerűen lefeküdtek a kőre, ahol párna vagy pokróc nélkül álomba merültek. A fegyverét azonban egyik sem tette le, még egy pillanatra sem.

– Nem túl biztató – szólalt meg halkan Emarin a maszkja mögül. – Nem igazán hinném, hogy Taim a trallokok társaságát keresné. Csak ha rákényszerül.

– Nézz csak oda! – válaszolta Androl. – Előre.

A trallokoktól nem messze egy sharai osztag látszott. Igen különös egyenruhát viseltek. A vértjüket szövetbe tekerték, így a fém csupán leghátul látszott. Persze így is nyilvánvaló volt, hogy a vászon alatt páncél van rajtuk. Pevara a többiek felé fordult.

– Nagyon is el tudnám képzelni, hogy Taim ott van közöttük – folytatta Emarin. – Valószínűleg azok ott nem bűzlenek annyira, mint a trallokok. Ebben biztos vagyok.

Pevara eddig nem is törődött a bűzzel. Valamikor nagyon régen megtanulta, hogy a kellemetlen szagokat is elhárítsa az elméjétől, pontosan úgy, ahogy képes volt semmibe venni a hőséget és a hideget. Emarin szavait meghallva, azonban halványan maga is megérezte, hogy mivel szembesültek a többiek. Gyorsan elhessegette magától a bűzt. Kibírhatatlan volt.

– Beengednek oda a sharaiak? – kérdezte Jonneth.

– Majd meglátjuk – felelte az aes sedai, és határozottan elindult az ellenséges emberek felé. A társai felzárkóztak. A sharai őrök laza vonalban helyezkedtek el a trallokok mentén. Úgy figyelték őket, mintha ellenségek lettek volna. Úgy tűnt, hogy az egyszerű katonák igencsak nehezen tudták feldolgozni ezt a szövetséget, vagy bármi legyen is a két sereg viszonya. Nem is próbálták meg eltitkolni az undorukat. Sokan kendőt kötöttek az arcuk elé az iszonytató bűz miatt.

Amikor Pevara átlépdelt az őrök között, egy sharai nemes indult el eléjük. Feltételezte, hogy valamilyen előkelőség lehet, hiszen rézgyűrűkből készült páncélt viselt. Az aes sedai sokat gyakorolt hűvös pillantása azonban egyből megállította a férfit. Túl fontos vagyok én ahhoz, hogy megpróbálj kekeckedni vélem – jelezte a pillantása. A módszer bevált. Máris bent jártak a táborban.

A sharai tartalék táborában katonás rend uralkodott. A Fehér Torony erői ellen küzdő csapatokat nyugatról felváltva ide vonták vissza pihenni. A hegyoldalon elszánt küzdelem dúlt a fókuszálók között. Pevara ezt ugyanúgy érezte, mintha vakító világosság ragyogott volna nyugaton.

Mit gondolsz? – üzente Androl.

Beszélnünk kell valakivel. Ez a csatatér túl nagy ahhoz, hogy kóvályogva megtaláljuk Taimot.

A férfi jelezte, hogy egyetért vele. Távolról sem első alkalommal Pevarát ismét nyugtalanná tette a kapcsolatuk. Nem csupán a saját idegességével kellett megbirkóznia, de Androl is eléggé aggódott. A férfi nyugtalansága beszivárgott az aes sedai elméjébe. Erőnek erejével kellett elsimítani a kellemetlen érzést. Azokat a légzéstechnikákat alkalmazta, melyeket még a kezdet kezdetén tanult meg a Toronyban.

Megállt a tábor közepén és körülnézett. Megpróbálta eldönteni, hogy kihez forduljanak. A szolgákat már meg tudta különböztetni a nemesektől. Az alacsonyabb rangúak megszólítása nem járt olyan sok veszéllyel, de valószínűtlennek tűnt, hogy sokra mentek volna vele. Talán...

– Hé, ti!

Pevara összerezzent és megpördült.

– Nem lenne szabad itt lennetek – jelentette ki a teljesen kopasz, de rövid, ősz szakállú, öreg sharai férfi. A válla fölött jól látszott a két, kígyófejben végződő markolatú ikerkard. A pengéket keresztben erősítette fel a hátára, és a kezében tartott rúdon egész hosszában végig lyukak látszottak. Valamilyen fuvola? – Gyertek! – folytatta alig érthető kiejtéssel. Pevara épp csak hogy felfogta az utasítást. – A Szilajnak látnia kell benneteket.

Ki az a Szilaj? – üzente Androlnak.

A férfi csupán a fejét rázta. Ugyanúgy meglepődött, mint a társa.

Ebből még bajunk lehet.

Az idős férfi ingerült arccal megtorpant. Mit tesz, ha esetleg nemet mondanának? Pevara legszívesebben Kaput nyitott volna, hogy elmeneküljenek.

Követjük – gondolta Androl, és elindult. – Sosem találjuk meg Taimot, ha nem beszélünk valakivel.

Az aes sedai savanyú képet vágott, amikor a társa elindult a kopasz férfi után. A többi asha'man azonnal felzárkózott. A nő sietve elindult utánuk.

Mintha abban állapodtunk volna meg, hogy én vagyok főnök – üzente Androlnak.

Nem – jött a válasz. – Szerintem azt döntöttük el, hogy úgy teszel, mintha te lennél a főnök.

Pevara gondosan kialakított választ küldött vissza. A hideg rosszallás elkeveredett a világos utalással, mely szerint ennek a párbeszédnek még távolról sem volt vége. Androl jókedvű választ küldött vissza.

Az előbb... szúrós pillantást vetettél rám az elméddel? Ez azért figyelemre méltó!

Nagy kockázatot vállalunk – üzente Pevara. – Ez az alak még komoly gondot okozhat.

Igen – érkezett a válasz.

A férfi elméjében valami felizzott. Eddig ennek szinte nyoma sem volt ott.

Ilyen nagyon kell neked Taim?

...igen. Ilyen nagyon.

Az aes sedai bólintott.

Érted? – üzente a társa.

Tőlem is elragadta a barátaimat, Androl – felelte a nő. – A szemem láttára állították át őket az Árnyék oldalára. Ennek ellenére óvatosan kell viselkednünk! Nem vállalhatunk túl nagy kockázatot. Még nem.

Nyakunkon a világ vége, Pevara – üzente vissza Androl. – Hát mikor vállalhatnánk kockázatot, ha nem most?

Az aes sedai további vita nélkül folytatta az útját. Meglepte Androl elszánt összpontosítása. Taim felébresztett valamit a férfi lelkében akkor, amikor elragadta a barátait és átállította őket a Sötétség oldalára.

Az öreg sharai nyomában lépkedve rájött, hogy képtelen teljes mértékben felfogni Androl érzéseit. Az ő aes sedai barátait is elragadták, ám ez nem volt ugyanolyan, ahogy Androl elveszítette Evint. Evin ugyanis megbízott a férfiban. Arra számított, hogy Androl megvédi. A Pevarát elkísérő aes sedaiok az ismerősei, a barátai voltak, ám a kapcsolatuk még csak nem is hasonlított az asha'manek bajtársiasságára.

A kopasz vénség egy nagyobb csoport felé vezette őket. A tömeg számos tagja igen finom öltözéket viselt. Úgy tűnt, hogy a legelőkelőbb sharai férfiak és nők nem szoktak harcolni. Egyiknél sem volt fegyver. Bár utat nyitottak az öregembernek, többen gúnyos pillantást vetettek a kardjaira.

Jonneth és Emarin felzárkóztak Pevara és Theodrin mellé. Mintha a testőreik lettek volna. A fegyverüket markolva feszülten figyelték a sharaiakat, bár az aes sedai biztosra vette, hogy mind a ketten megragadták az Egyetlen Hatalmat. Az ilyenfajta viselkedés nagyon is valószínűnek tűnt olyan Rémurak esetében, akik nem igazán bíztak meg kényszerű szövetségeseikben. Semmi szükség nem volt arra, hogy így vigyázzanak Pevarára, ám a gesztus akkor is jólesett. Mindig is úgy vélte, hogy kifejezetten hasznos lenne, ha volna egy őrzője. Azzal a feltett szándékkal ment el a Fekete Toronyba, hogy őrzőként több asha'mant magához köt. Talán... Androl kis híján felhördült a féltékenységtől.

Mégis mi vagy te? Valamilyen Zöld liba, aki nyálcsorgató rajongókkal veszi körül magát?

A Piros nővér jókedvűen válaszolt.

Miért is ne?

Túl fiatalok hozzád – üzente Androl. – Már ami Jonnethet illeti. Theodrin ráadásul semmiképpen sem engedné át neked.

Nem lefeküdni akarok velük, csupán meg akarom kötni őket – üzente vissza az aes sedai. – Komolyan. Ezenfelül Emarin a férfiakat kedveli.

Androl megbotlott.

Tényleg?

De még mennyire. Te tényleg nem figyelsz semmire sem?

Úgy tűnt, hogy a társa megdöbbent. A férfiak néha felháborítóan érzéketlenek tudnak lenni. Még az olyan figyelmes alakok is, mint Androl.

Pevara magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, amikor odaért a csoport közepére. Lesz ideje Kaput nyitni, ha bajba kerülnének?

Nem ismerte ezt a környéket, ám hacsak valahová a közelbe akarnak Utazni, akkor ebből nem lehet baj. Úgy érezte magát, mint aki az akasztófa felé sétál, és a hurkot bámulva azon töpreng, hogy mutat az majd a nyakában.

A csoport közepén álló magas férfi vértezetét középen kilyukasztott, ezüstösen csillogó korongokból alkották meg. Parancsokat osztogatott. Miközben figyelték, egy kupa lebegett az irányába. Androl összerezzent.

Az az alak fókuszál, Pevara. Ez lenne Demandred?

Egészen biztosan.

Pevara hagyta, hogy elöntse a saidar meleg ragyogása. Az áramlat elsöpörte az érzelmeit. A kopasz öreg előbbre lépett, valamit odasuttogott Demandrednek. Hiába tette élesebbé a hallását a saidar, Pevara egyetlen szót sem hallott.

Demandred a közeledők felé fordult.

– Ez meg mégis mit jelentsen? A M'Hael ilyan gyorsan elfelejtette a parancsait?

Androl térdre rogyott, akárcsak a társai. Bár Pevara erősen berzenkedett, de azért utánozta őket.

– Legfenségesebb uram! – kezdte volna Androl. – Mi csupán...

– Nem kellenek a kifogások! – bömbölte Demandred. – Elég volt a játszadozásból. A M'Hael fogja az összes Rémurát és pusztítsa el a Fehér Torony seregeit. Ha még egyszer meglátom bármelyikőtöket távol a csatatértől, akkor szörnyű büntetésben részegüstök. Könyörögni fogtok, hogy inkább vesselek oda benneteket a trallokoknak.

Androl alázatosan bólogatni kezdett, majd megpróbált elhátrálni. Pevara nem láthatta a Levegőből font korbácsot. A kötésen át azonban nagyon is jól érezte a fájdalmat, ahogy az lecsapott a férfi arcára. A többiek lehorgasztott fejjel Androl nyomába eredtek.

Ez ostoba és veszélyes dolog volt – üzente Pevara a férfinak.

Viszont hatásos – érkezett a férfi válasza. Androl maga elé meredt, és az arcára szorított ujjai közül vér csöpögött. – Most már biztosan tudjuk, hogy Taim itt van a csatatéren, és azt is, hol fogjuk megtalálni. Akkor hát menjünk!

Galadot igazi rémálom vette körül. Mindig is tudta, hogy az Utolsó Csata a világ végét jelentheti, ám most... Most pontosan érezte, hogy ez mivel jár.

Az összecsapó fókuszálók küzdelme miatt a Polov-magaslat remegni kezdett. Olyan sűrűn csapott le a villám, hogy a férfi szinte már alig hallott valamit. A közelben lesújtó ragyogás miatt folyamatosan ömlött a könny a szeméből.

Hasra vetette magát a földön, majd hanyatt fordult és a vállát nekiszorította a kiemelkedő sziklának. Fedezéket keresett, amikor nem messze előtte robbanások sorozata korbácsolta fel a talajt. Kísérői, a tizenkét szakadt fehér köpenyt viselő férfi azonnal megpróbált fedezéket keresni.

A Fehér Torony erőit igencsak megviselte a rájuk zúduló támadás. De ugyanez igaz volt a sharaiakra is. A rengeteg fókuszáló hihetetlen erőket szabadított fel.

A Fehér Torony gyalogságának legjelentősebb része és számtalan sharai küzdött itt, a magaslat nyugati részén. Galad nem vetette bele magát a kavargó küzdelembe. Magányos vagy kisebb csoportokban álló sharai fókuszálókat keresett. A harcvonal számos helyen darabokra szakadt. Ezen nem csodálkozott. Lehetetlen lett volna megtartani a világos harcvonalakat, miközben a szemben állók ilyen szörnyű csapásokat mérnek egymásra.

Mindenfelé kisebb osztagok mászkáltak. Megpróbáltak fedezéket keresni a sziklába robbantott mélyedésekben. Más egységek a fókuszálókat védelmezték. A közelben férfiak és nők fésülték át a környéket. Tűzzel és villámcsapásokkal gyilkolták le a katonákat.

Galad pontosan rájuk vadászott.

Felemelte a kardját, és a magaslat egyik kiemelkedő csúcsán álló három sharai nőre mutatott. Az embereivel együtt félúton járhattak a dombtető felé.

Hárman voltak. Ez így meglehetősen nehéz lesz. Azok a némberek ebben a pillanatban egy kisebb osztagot figyeltek. A katonák zubbonyát Tar Valon Lángja ékesítette. A szerencsétlenekre azonnal lecsaptak a villámok.

Galad felmutatta négy ujját. A négyes tervet fogják alkalmazni.

Felpattant a mélyedésből és rohanni kezdett a három nő felé. Az emberei magukban ötig számoltak, majd utánaeredtek.

A némberek észrevették. Ha továbbra is háttal álltak volna, Galad jóval közelebb érhetett volna hozzájuk. Az egyik felemelte a kezét, megidézte a Tüzet és lecsapott a fonattal. A lángnyelv mellbe találta a harcost. Érezte ugyan a hőséget, ám a fonat szétfoszltt és semmivé vált. Galad megperzselődött ugyan, de komolyabb baja nem esett.

A sharai szeme tágra nyílt a döbbenettől. Ez a pillantás... Galad most már nagyon is jól ismerte az ilyen pillantást. Persze ugyanilyen képet vágott az a katona is, akinek harc közben kettétört a kardja. Így nézett maga elé minden ember, aki előtt alakot öltött a lehetetlen. Mit tehet a fókuszáló olyankor, ha cserbenhagyja az Egyetlen Hatalom? Az az erő, ami a közönséges halandók fölé emelte?

Hát bizony meghal. Galad pengéje lemetszette a némber fejét, miközben a másik megpróbálta megragadni a Levegővel. A harcos érezte, ahogy kihűlt a mellén a medál, ám a süvítő légáramlet elkerülte.

Rossz választás – gondolta, és mellbe szúrta a második fókuszálót. A harmadik talpraesettebbnek bizonyult. Egy jókora szikladarabbal sújtott le a támadójára. Galad éppen csak hogy maga elé tudta rántani a pajzsát, amikor eltalálta a súlyos lövedék. Hanyatt zuhant. A sharai újabb követ emelt a magasba, amikor a többi Gyermek odaért hozzá. Azonnal lekaszabolták. – Galad hanyatt feküdt a sziklán. Iszonyúan sajgott a karja, ahol eltalálta az a kő. Nagyot nyögött és felült. Az emberei még mindig a harmadik sharai asszony testét döfködték. Talán kicsit túlzásba vitték az alaposságot, de némelyik Gyermek egészen furcsa képességeket tulajdonított az aes sedaioknak. Látta, hogy Laird lecsapta a halottak fejét, hogy azt majd jó messze temessék el a holttesttől. Biztosra vette ugyanis, hogy minden más esetben a szörnyűséges nőszemélyek újra életre kelnek a következő telihold idején.

Miközben a harcosok apró darabokra vágták a két másikat is, Golever odajött és kezet nyújtott a parancsnokának.

– Égjek meg a Fényben! – vigyorgott fülig érő szájjal a szakállas katona. – Le merném fogadni, hogy életünk legcsodájatosabb küzdelmét vívjuk éppen, főúrkapitány uram! Bizony ám! Ez így van!

Galad felkelt.

– Azt tesszük, amit meg kell tennünk, Golever gyermek.

– Bárcsak minél többször tennénk ezt! A Gyermekek évszázadok óta vártak erre. És te vagy az első, aki megadta ezt nekünk. A Fény világítsa be az utadat, Galad Damodred! A Fény világítson neked!

– A Fény talán majd azt a napot is beragyogja, amikor az embernek többé nem kell vért ontania – felelte Galad fáradtan. – Nem helyénvaló örvendeni a halálnak.

– Hát persze. Nem is az, főúrkapitány uram – vigyorgott tovább Golever.

A parancsnoka körülnézett a magaslat nyugati lejtőjén tomboló, véres kavargáson. A Fény adja, hogy Cauthon értse, ami itt folyik! Galad ugyanis még csak nem is sejtette, hogy miként alakul a csata.

– Főúrkapitány úr! – kiáltotta egy rémült hang.

Galad karddal a kezében megpördült. Alhanra volt az, az egyik felderítője.

– Mi az, Alhanra Gyermek? – kérdezte a rohanva közeledő hórihorgas fickótól. Nem használtak lovakat. Meredek lejtőn harcoltak, és az állatok igencsak nehezen viselték volna el a rengeteg villámlást. Akkor már jobb, ha az ember a saját lábában bízik.

– Ezt látnod kell, nagyuram! – zihálta Alhanra. – Az ott. Az ott a testvéred.

– Gawyn?

Az lehetetlen. De nem – gondolta. – Nem lehetetlen. Ott lesz majd Egwene mellett. Az első sorban harcol. Galad Alhanra után rohant. Golever és a többiek felzárkóztak köréjük.

Gawyn hamuszürke arccal feküdt két szikla között a résben. Fent voltak a magaslat tetején. A közelben egy ló turkált a fűben. Az oldalán hosszú vércsík látszott. Ránézésre nem a ló vére. Galad letérdelt a fiatalabb férfi teste mellé. Gawyn szörnyű módon halt meg. De mi van Egwene-nel?

– Béke, öcsém! – szólalt meg, és a tenyerét az ifjú homlokáéi tette. – A Fény legyen...

– Galad... – suttogta Gawyn, és kinyitotta a szemét.

– Gawyn? – kiáltotta döbbenten a bátyja. Hiszen az öccsét valósággal kibelezték. Milyen furcsa gyűrűket viselt! Mindent vér borított. A kezét, a mellét... Az egész testét...

Hogyan lehetett még életben?

Az őrzők kötése – ismerte fel a főtiszt.

– Odaviszünk egy Gyógyítóhoz! Az egyik aes sedaihoz! – kiáltotta, és lehajolt, hogy felkapja az öccsét.

– Galad... Csődöt mondtam – suttogta Gawyn, és tompa tekintettel felnézett az égre.

– Jól harcoltál.

– Nem. Csődöt mondtam. Ott kellett volna... Ott kellett volna maradnom mellette. Én öltem meg Hammart. Tudtad? Megöltem. A Fényre! El kellett volna döntenem, hogy kinek az oldalán...

Galad magához ölelte az öccsét, és futva elindult lefelé az aes sedaiok irányába. Megpróbálta elrejteni Gawynt a fókuszálók támadásai elől. Alig néhány pillanattal később azonban a rohanó Gyermekek alatt felrobban a talaj. Messzire repült a testük. Galad megtántorodott és a földre zuhant. Elejtette Gawynt. Egymás mellett feküdtek.

Az ifjú megremegett és a tekintete a semmibe meredt.

Galad odakúszott hozzá és megpróbálta újra felemelni. Az öccse megragadta a karját és a szemébe nézett.

– Szerettem Egwene-t, Galad. Mondd meg neki!

– Ha kötés van köztetek, akkor tudja.

– Ez fájni fog neki – suttogta Gawyn elfehéredő ajakkal. – Ráadásul a végén még csődöt is mondtam. Nem öltem meg.

– Kit?

– Demandredet – suttogta az ifjú. – Megpróbáltam megölni, de nem voltam elég jó. Sosem... voltam... elég... jó...

Galad úgy érezte, hogy valósággal megdermed. Már sok ember halálának volt tanúja, és számos barátja is meghalt. Ez azonban sokkal jobban fájt. A Fényre! Nagyon fájt. Hiszen szerette az öccsét. Nagyon szerette. Gawyn pedig, eltérően Elayne-től, viszonozta ezt az érzelmet.

– Biztonságos helyre viszlek, Gawyn! – szólalt meg, és felemelte az öccsét. Döbbenten vette észre, hogy könnyek bukkantak elő a szeméből. – Nekem igenis szükségem van az öcsémre!

Gawyn hörögni kezdett.

– Nem kell félned. Van egy másik öcséd is, Galad. Akit nem ismersz. Tigraine... fia. Aki elment a pusztába... Egy hajadon. A Sárkánybércen született...

Ó, a Fényre!

– Ne gyűlöld őt, Galad! – suttogta Gawyn. – Azelőtt mindig gyűlöltem, de már nem... már nem...

Gawyn szeme megdermedt.

Galad megpróbálta kitapintani a pulzusát, majd leült és bámulni kezdte a halott testvérét. Az öccse korábban megkíséreltél bekötni az oldalában tátongó sebet. A kötés átázott és a száraz talaj mohón beitta a csöpögő vért.

Golever állt meg mellette. A megfeketedett arcú, összeégett ruhájú Alhanrát támogatta. A felderítőt csúnyán megperzselte a villámcsapás.

– Vezesd biztonságos helyre a sebesülteket, Golever! – szólalt meg a főúrkapitány, és felállt. Megérintette a nyakában lógó medált. – Gyűjtsd magad köré az összes embert és menjetek!

– És te, főúrkapitány uram? – kérdezte Golever.

– Megteszem, amit meg kell tenni – felelte Galad. Mintha jégből faragták volna. Hideg volt, mint a téli acél. – Fényt hozok az Árnyékba. Igazságot szolgáltatok a Kitaszítottnak.

A Gawynhoz vezető fonal semmivé foszlott. Egwene valósággal megdermedt a csatatér közepén. Mintha csak elmetszettek volna valamit a belsejében, Úgy érezte, hogy váratlanul lecsapott rá egy penge és kimetszette a lénye egy fontos darabját. Gawynt. Csupán sajgó üresség maradt utána.

Felsikoltott és térdre rogyott. Nem. Nem, ez lehetetlen. Hiszen az előbb még ott érezte maga előtt! Arrafelé rohant. Hiszen... képes volt... Gawyn eltűnt.

Egwene vonyítva felüvöltött és megnyitotta magát az Egyetlen Hatalom előtt. Olyan sokat fogadott be belőle, amennyit csak meg tudott tartani. Mostanra már körülvették a sharaiak. Lángoló falat hozott létre, és lecsapott vele az ellenségre. Korábban még jól elkülönültek egymástól a szembenállók. A sharaiak voltak fent, az aes sedaiok pedig alulról támadtak. Most már mindenütt eluralkodott az őrület.

Erősen markolva a Vora sa'angrealját lecsapott az ellenségre. El fogja pusztítani őket! A Fényre! Annyira fájt! Rettenetesen fájt!

– Anyám! – kiabálta Silviana, és megragadta a fiatalabb nő kartól. – Nem vagy magadnál, Anyám! Így megölöd a saját embereinket is! Könyörgöm!

Egwene zilálva kapkodott levegő után. Nem messze tőlük egy kisebb osztagnyi fehérköpeny tántorgott le a hegyoldalról. Sebesülteket cipeltek.

Annyira közel jártam! Ó, a Fényre! Gawyn eltűnt!

– Anyám? – kérdezte Silviana. Egwene alig hallotta a hangját. Megérintette az arcát. Nedves volt a könnyektől.

Korábban azt hitte magáról, hogy bátor. Azt állította, hogy a veszteségek ellenére is tovább tud harcolni. Mennyire együgyű volt! Most hagyta, hogy a saidar kihunyjon legbelül. Ahogy eltűnt a ragyogás, úgy tűnt el az élet is. Összerogyott és oldalra dőlt. Érezte, ahogy megragadták és elvitték. Valaki Kaput nyitottott, és elvitték a harctérről.

Tam az utolsó nyílvesszőjével megmentett egy fehérköpenyt. Sohasem gondolta volna, hogy egyszer erre is sor kerülhet, de most mégis ez történt. A farkasfejű trallok megtántorodott. Hiába állt ki azonban a nyílvessző a szeméből, egészen addig nem volt hajlandó összeesni, míg az ifjú fehérköpeny fel nem tápászkodott a sárból és le nem sújtott a térdére.

Az idős férfi emberei most már a gerendasánc gyilokjáróján álltak. Nyílzáport zúdítottak a folyómedren keresztül rohamra lendülő trallokok felé. A szörnyetegek létszáma már lecsökkent, de még így is nagyon sokan voltak.

Egészen eddig a csata elég jól alakult. Tam hatalmas erőt irányitott a folyó partján. Jól tartották a shienari oldalt. Legalul a Sárkány Légiója helyezkedett el. A számszeríjas zászlóaljak és a nehézlovasság megakadályozta a trallokok előrenyomulását. Ezen a környéken, vagyis feljebb a folyó partján is sikerült ellenállniuk. Itt íjászok, gyalogság és lovasság akadályozta meg, hogy a trallokok kitörjenek a folyómederből. Csakhogy az előbb elfogytak a készletek, és Tam kénytelen volt visszavonni az embereit a sánc viszonylagos biztonságába.

Körülnézett. Abell ingerült arccal a magasba tartotta az íját. Neki is elfogytak a nyílvesszői. A gyilokjáró hosszában újabb és újabb folyóközi lövész tartotta a magasba a fegyverét. Nem voltak nyílvesszőik.

– Nem lesz több – szólalt meg halkan Abell. – Az a legény azt mondta, hogy ez volt az utolsó szállítmány.

A fehérköpenyes sereg kétségbeesett elszántsággal küzdött. Közéjük keveredtek Perrin Farkasőrségének tagjai is. Ennek ellenére mind több helyen szorították őket vissza a folyó partjától.

Három oldalról is körbezárta őket az ellenség. Egy újabb trallok hadoszlop pedig már el is indult, hogy teljesen körbefogja az embereket. Ghealdan zászlaja a romok közelében lobogott. Arganda Nurelle oldalán kitartott a Szárnyas Őrség túlélőivel. Bármilyen más csata esetén Tam arra utasította volna az embereit, hogy az utolsó nyilakat csupán a visszavonulás fedezése során használják fel. A mai napon azonban nem volt hová visszavonulniuk. A megfelelő parancsot adta ki, amikor utasította őket, hogy az utolsó szálig lőjék ki a nyílvesszőket. A legények gondosan célozva lőtték ki az összes nyilat. Az elmúlt néhány óra során valószínűleg több ezer árnyfattyúval végeztek. Viszont mit ér az íjász az íja nélkül?

Mi még akkor is folyóközi legények maradunk – gondolta Tam. – Akik továbbra sem hajlandók elfogadni, hogy ez a csata elveszett.

– Lefelé a falakról! Fegyverrel a kézben álljunk egymás mellé! – kiáltotta oda a társainak. – Hagyjátok fent az íjakat! Majd begyűjtjük őket, ha kapunk újra nyílvesszőket.

Több nyilat ugyan már nem fognak kapni, de a Folyóköz gyermekei örömmel tesznek úgy, mintha elhinnék, hogy majd visszajöhetnek az íjakért. Pontosan úgy rendeződtek alakzatba, ahogy arra Tam megtanította őket. Lándzsa, bárd, kard, némelyiknek pedig éppenséggel kiegyenesített kasza volt a kezében. Ami csak a kezük ügyébe esett. Mindenkinek jutott erős bőrmellény. A kardosok és a bárdosok pedig pajzsot is kaptak. Pikájuk sajnos nem volt. Miután felszerelték a nehézgyalogságot, egyetlen olyan hosszú szálfegyver sem maradt.

– Maradjatok egymás mellett! – kiáltotta Tam. – Két éket alakítunk ki. Nekimegyünk a fehérköpenyek melletti trallokoknak.

Ez lesz a legjobb. Legalábbis Tamnak nem támadt ennél jobb ötlete. Megrohanják azokat a szörnyfajzatokat, akik éppen hátba kapták a fehérköpenyeket. Szétzúzzák a tömbjüket, és segítenek elszakadni a fehérköpenyeknek.

Az emberek bólogattak. Persze valószínűnek tűnt, hogy nem igazán értik az alkalmazott taktikát. Nem is volt rá túl nagy szükség. Csupán az volt a lényeg, hogy fegyelmezetten egymás mellett maradjanak, ahogy arra Tam megtanította őket.

Rohanva indultak meg előre. Az idős férfinak eszébe jutott egy másik csatatér. A jeges szél. Az arcába vágó hó. Tulajdonképpen azon a csatatéren kezdődött az egész. Ami most itt ér majd véget.

Az első ék hegyében haladt. A másik élén álló lovasdi veterán, Deoan, korábban az andori seregben szolgált. Tam gyors ütemben vezette előre az embereit. El akarta kerülni, hogy a társai vagy éppen ő maga elkezdjen azon rágódni, ami rájuk vár.

Megpróbálta magához ölelni a lángot és az ürességet, miközben kardot, lándzsát vagy csatabárdot szorongató társai élén megközelítette a hatalmas termetű szörnyfajzatokat. Semmivé foszlott az aggodalma. Eltűntek az érzelmei. Kirántotta a kardot, amit Randtől kapott. A fegyver tokját sárkányok képe ékesítette. Élete legcsodálatosabb fegyverét szorította a kezében. A gondosan rétegzett fém az ősi korokról suttogott. Nagyon jó kis fegyvert kapott. Persze élete során nem igazán akadt olyan kardja, amiről ne ezt gondolta volna.

– Ne felejtsétek, tartani kell az alakzatot! – kiáltotta hátra a követőinek. – Ne hagyjátok, hogy szétziláljanak minket! Ha valaki elesik, a következő átveszi a helyét, a többiek meg behúzzák a sebesültet az ék közepére.

Néhány komor biccentés volt a válasz. A következő pillanatban már rá is zúdultak a folyóparton harcoló fénygyermeket körülvevő trallokok hátára.

Tam éke beszakította a szörnyfajzatok sorát. A hatalmas termetű trallokok megfordultak, hogy harcba szálljanak velük.

Fortuona egy intéssel elküldte a so'jhint, aki megpróbált új fejedelmi öltözéket erőltetni rá. A császárnő bűzlött a füsttől, a karja csúnyán megégett és több helyen is felhasadt. Nem fogja megengedni, hogy egy damane Gyógyítsa. Persze úgy vélte, hogy a Gyógyítás nagyon is hasznos felfedezés – ráadásul számos alattvalója immár jóval nyitottabban gondolt erre a lehetőségre –, ám ennek ellenére nem lehetett egészen bizonyos abban, hogy helyénvaló lett volna, ha a császárnő is aláveti magát egy ilyen kezelésnek. Ezenfelül annyira nem is voltak komolyak a sebei.

Az előtte térdelő Halottvirrasztó gárdistákat viszont valahogy csak meg kellett büntetnie. Immár másodszor tették lehetővé, hogy egy orgyilkos odajusson hozzá. Az úrnőjük ezért ugyan nem hibáztatta őket, de a büntetés megtagadásával kétségbe vonta volna a becsületüket. Fájt a szíve a testőrei miatt, de akkor is tudta, hogy mit kell tennie.

A saját szájával adta ki a parancsokat. Ez a feladat igazából a Hangjára, Seluciára várt volna, ám neki éppen a sebeit látták el. Ezenkívül pedig Karede kiérdemelte azt az apró megtiszteltetést, hogy maga Fortuona rendelje el a kivégzését.

– Átmentek és szemtől szembe megtámadjátok az ellenséges marath'damanekat! – utasította Karedét. – Mindenki, aki csak szolgálatban volt. Küzdjetek bátran a birodalomért, és próbáljátok meg lemészárolni az ellenség marath'damaneit.

Jól látta, hogy Karede arcából eltűnt a feszültség. Ilyen módon a lestőr mégiscsak folytathatta a szolgálatát. Máskülönben alighanem a saját kardjába dőlt volna, ha ezt megengedik neki. Az úrnője tulajdonképpen kegyet gyakorolt.

A Fortuona elfordult attól a férfitól, aki ifjú kora óta a gondját viselte. Attól, aki mindennel szembefordult a védence kedvéért. Csakis Fortuona miatt. Valamikor később az úrnője kiszabja majd saját magára is a méltó büntetést. Most azonban beéri azzal, hogy kinyilvánítja a tiszteletét mindazoknak, akiknek ez lehetséges.

– Darbinda! – fordult most a nőszemély felé, aki makacsul ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is Minnek hívják, pedig a császárnő abban a megtiszteltetésben részesítette, hogy új névvel ruházta fel. Ez a név az ősi nyelven azt jelentette, hogy „a képmások lánya”. – Megmentetted az életemet, és talán a Hollók Hercegéét is. A Vér tagjává teszlek, Sorslátó. Dicsőséggel emlegessék nevedet az eljövendő nemzedékek!

Darbinda összekulcsolta a karját. Annyira hasonlított Knotaira! E földrész gyermekei makacsul szerények voltak. Megdöbbentő módon büszkeséggel töltötte el őket alantas származásuk. Büszkeséggel!

Knotai maga egy közeli fatönkön ült. A jelentéseket olvasta, közben parancsokat harsogott. A magaslat nyugati oldalán küzdő aes sedaiok támadása menthetetlen zűrzavarba fulladt. A férje felemelte a fejét. Találkozott a tekintetük. Egyszer bólintott.

Ha a közelükben lapult is egy kém – és Fortuona igencsak meglepődött volna, ha egyetlen ellenséges hírszerző sem figyelte volna –, akkor most eljött az ideje annak, hogy félrevezessék. A támadás valamennyi túlélője itt állt körülöttük. A császárnő ragaszkodott ahhoz, hogy maga köré gyűjtse őket. Névleg azért, hogy megjutalmazza azokat, akik erre rászolgáltak és kiszabja a méltatlanokat megillető büntetést. Valamennyi testőr, szolga és nemesúr is hallhatta a szavait.

– Knotai! – szólalt meg. – Meg kell vitatnunk, hogy mitévő legyek veled. A Halottvirrasztó Gárda felel a biztonságomért, viszont téged terhel a felelősség az egész tábor védelme miatt. Ha sejtetted, hogy a főparancsnokság nem elég biztonságos, akkor miért nem szóltál erről korábban?

– A rohadt életbe! Csak nem akarod azt mondani, hogy ez az egész az én hibám? – pattant fel a férfi, és egy intéssel elhallgattatta a jelentést tévő felderítőket.

– Én tettelek meg főparancsnoknak! – vágott vissza Fortuona – Éppen ezért főparancsnokként teljes mértékben téged terhel a kudarc. Talán nem így van?

A közelben Galgan tábornok igencsak komor képet vágott! Úgy tűnik, nem értett egyet az úrnőjével. Mások viszont vádló pillantással méregették Knotait. Talpnyaló nagyurak! Azért kennék rá a felelősséget, mert nem Seanchanban született. A császárnő azt viszont igencsak figyelemreméltónak találta, hogy Knotai ilyen gyorsan a maga oldalára állította Galgant. Vagy talán a tábornok szántszándékkal akart mindenkit megtéveszteni? Lehet, hogy ő volt a kém? Talán éppen ő irányította Surothot! Az is lehet, hogy eleve Suroth helyetteseként építették be az udvarba arra esetre, ha a társa csődöt mond.

– Nehogy már a nyakamba varrd az egészet, Tuon! – méltatlankodott Knotai. – Éppenséggel te ragaszkodtál fényverte módon ahhoz, hogy a táborból kövesd az eseményeket, miközben nyugodtan maradhattál volna valamilyen biztonságos helyen!

– Talán éppen azt kellett volna tennem – felelte hidegen a nő. – Ez az egész csata egyetlen nagy katasztrófa. Percről percre visszaszorulsz. Állandóan csak fecsegsz és idétlenül tréfálkozol. Nem vagy hajlandó engedelmeskedni a hagyományoknak. Nagyon is úgy érzem, hogy képtelen vagy a magas beosztásoddal járó, komoly hozzáállásra.

Knotai hangosan felnevetett. Derűsen, tiszta szívből kacagott. Nagyon jól ment neki a képmutatás. Fortuona úgy vélte, a jelenlevők közül egyedül ő figyelt fel a pontosan a férje háta mögött, a szemközti fennsíkról magasba emelkedő két füstoszlopra. Ez igen kedvező előjelnek tűnt. Knotai merész hazardírozása rendkívül nagy nyereséghez vezet. Vagy éppen hatalmas veszteséghez.

– Annyira elegem van már belőled! – mérgelődött Knotai az öklét rázva. – Belőled meg az idétlen seanchan szabályaidból! Csak púp vagy a hátamon!

– Ez esetben én is végeztem veled – felelte dacosan a császárnő, és büszkén felemelte a fejét. – Eleve nem kellett volna bekapcsolódnunk ebbe a csatába. Jobban jártunk volna, ha felkészülünk a délnyugati birtokaink megvédésére. Nem engedem meg neked, hogy elpocsékold a katonáim életét.

– Csak menjetek! – hörögte Knotai. – Azt hiszed, hogy érdekel?

A császárnő megpördült, és elindult.

– Gyertek! – szólt oda a többieknek. – Gyűjtsétek össze a damaneinket! Ezeknek a Halottvirrasztó gárdistáknak a kivételével át fogunk Utazni a seregünk táborába, az Erinin partjára. Utána visszatérünk Ebou Darba. Csak akkor vívjuk meg az igazi Utolsó Csatát, miután ezek a bolondok kivéreztették helyettünk az árnyfattyakat.

Az udvartartása követte. Vajon elég meggyőző volt a színjáték? A kém láthatta, ahogy Tuon halálra ítélt egy olyan férfit, aki szerette őt. Ezzel talán sikerült bebizonyítania, hogy mindenre elszánt? Vakmerő és elég önfejű ahhoz, hogy kivegye a csapatait Knotai kezéből? Meglehetősen hihetőnek tűnt. Tulajdonképpen komolyan felmerült benne a gondolat, hogy tényleg ezt kellene tenniük. Jobb lett volna délen harcolni.

Persze, ha azt teszi, akkor figyelmen kívül kellett volna hagyniuk a szilánkokra hasadó égboltot, a remegő földet és az Újjászületett Sárkány küzdelmét. Ezek azonban nem olyan előjelek voltak, amelyekre csak úgy legyinthetett volna.

A kém azonban nem tudhatott erről. Nem ismerhette ennyire a császárnőt. Csupán egy öntelt, fiatal nőt láthatott, aki eléggé beképzelt ahhoz, hogy egyedül akarjon harcolni. Fortuona legalábbis ebben reménykedett.

A Sötét Úr ráborította a lehetőségek hálóját Randre.

Az ifjú tudta, hogy kettőjük küzdelme – a lehetséges dolgokért folyó harc – döntő fontosságú az Utolsó Csata számára. Rand nem tudta létrehozni a jövő szövetét. Hiszen nem ő volt a Kerék vagy bármi ehhez hasonló. Hiába történt olyan sok rendkívüli vele, mindezek ellenére csupán ember maradt.

Ugyanakkor ő jelentette az emberi nem utolsó reményét. Az emberiségnek megvolt a maga sorsa. Dönthetett a jövőjéről. Hogy melyik úton indulnak el, az most, ebben a csatában dől el. Rand akarata összecsapott a Sötét Úr szándékával. Ez volt az a pillanat, amikor a lehetséges dolgokból eljövendő dolgok lesznek. Ha most megtörne, azzal megengedné az ellenfelének, hogy ő döntsön a jövőről.

ÍME – szólt a Sötét Úr, mikor a fények összeálltak, és Rand belépett egy újabb világba. Ez a világ még nem született meg, azonban akár nemsokára is valósággá válhatott volna.

Rand elkomorodott, és felpillantott az égboltra. Ebben a látomásban az ég nem izzott vörösen. Nem pusztult el a táj sem. Amennyire meg tudta ítélni, Caemlynben állt. Akadtak persze különbségek. Az utcákon gőzhintók dübörögtek, elvegyülve a hétköznapi fogatokkal és a sétáló tömeggel.

A nagyváros kinőtte a régi falait. Jól látta ezt innen, a központi hegy egyik magas pontjáról. Még azt a helyet is felfedezte, ahol Talmanes lyukat robbantott a falba. Nem javították ki. Éppenséggel mintha a város ott ömlött volna ki a vidékre. Épületek boríttották be az egykori környező mezők helyét.

Elkomorodott, megfordult, és elindult lefelé az utcán. Milyen alantas játszmába kezdett a Sötét Úr? Rand biztosra vette volna, hogy ez a teljesen hétköznapi, meglehetősen jómódú nagyváros nem lehetett az Árnyék birodalmának része. A tiszta külsejű embereken nem látszott, hogy elnyomott rabszolgák lettek volna. Nyomát sem látta mindazoknak a szörnyűségeknek, amelyekkel az előző világban találkozott. Abban, amelyiket a Sötét Úr Rand számára hozott létre.

Kíváncsian odasétált egy gyümölcsárushoz. A karcsú asszonyság barátságosan rámosolygott, és kezével az árui felé mutatott:

– Üdvözlöm, jó uram! Renel vagyok, és parányi boltocskám második otthona azoknak, akik meg kívánják kóstolni a világ legtávolibb tájainak legfinomabb gyümölcseit. Van friss teari őszibarackom is!

– Őszibarack? – kiáltotta döbbenten Rand. Mindenki tudta, hogy az a gyümölcs mérgező.

– Ó! Ne féljen, jó uram! Ezekből kivonták a mérget. Ártatlanságukhoz ugyanúgy nem férhet kétség, mint az én igazmondásomhoz – mosolyogott a nő, és bizonyítékképpen beleharapott a gyümölcsbe. Eközben azonban egy sovány kéz bukkant elő a gyümölcsökkel megrakott állvány alól. Rand az előbb még nem is vette észre az ott rejtőzködő utcagyereket, egy kisfiút.

A kölyök megragadott egy vörös gyümölcsöt, amelyikről Rand még csak nem is sejtette, hogy mi lehet. Megpróbált elrohanni.

Annyira sovány volt, hogy nagyon jól látszottak kiálló bordái. Olyan vézna lábakon futott, hogy már az is csodának tűnt, hogy egyáltalán talpon maradt.

Az árus továbbra is Randre mosolygott, miközben oldalra nyúlt, és előhúzott egy parányi rudat. A furcsa valamiből egy kallantyú állt ki. Meghúzta, mire a rudacska hatalmasat csattant.

Magasra fröccsent a vér, amikor az utcagyerek meghalt. Széttárt karral a földre zuhant. Körülötte a tömeg egy pillanatra sem állt meg. Igaz, egy férfi leguggolt a testőrei között, és felkapta a gyümölcsöt. Letörölte róla a vért, beleharapott, és továbbsétált. Nem sokkal később egy gőzhintó gördült át a holttesten. Beletaposta a sáros országútba.

Rand halálra váltan bámult a nőre. Az elrakta a fegyverét, és továbbra is mosolygott.

– Van valamilyen gyümölcs, amit mindenképpen szeretne megkóstolni? – kérdezte.

– De hát megölted azt a gyereket!

A nő zavartan elkomorodott.

– Igen! Talán az öné volt, jó uram?

– Nem, de hát...

A Fényre! Ez a nőszemély a megbánás, vagy az aggodalom leghalványabb jelét sem mutatta! Rand megfordult, de úgy tűnt, hogy senkit sem érdekel, ami az előbb történt.

– Uram – folytatta az árus –, úgy érzem, hogy valahonnan ismerem. Vagy ismernem kellene. Nagyon szép ruhát visel ám. Igaz, kicsit régimódit. Melyik frakciónak a tagja?

– Frakciónak? – kérdezte Rand, és újra az asztal felé fordult.

– És hol vannak az őrei? – tudakolta a nő. – Egy önhöz hasonló gazdag úriembert természetesen testőrök kísérnek.

Ekkor nézett az asszony szemébe. Azonnal futni kezdett, miközben a némber újra a fegyvere után nyúlt. Rand befordult, egy sarkon. Az árus tekintete... teljesen hiányzott belőle az emberiesség, az együttérzés vagy az aggodalom legcsekélyebb jele is. Egy pillanatnyi habozás nélkül végzett volna Randdel is. Ezt biztosan tudta.

Most már többen is felfigyeltek rá a járókelők közül. Megbökték a társaikat, és az ifjú felé mutogattak. Egy férfi utánakiabált:

– Nevezd meg a frakciódat! – Néhányan üldözőbe vették.

Rand bekanyarodott a következő sarkon. Az Egyetlen Hatalom. Merje vajon használni? Nem tudhatta, hogy mi történik ebben a világban. Ahogyan korábban is, most is a nehezére esett, hogy távol tartsa magát a látomástól. Tudta ugyan, hogy ami körülveszi, az nem teljesen valódi, ám ennek ellenére önkéntelenül is azt hitte, hogy ő maga is része az egésznek.

Nem kockáztatta meg a fókuszálást. Inkább a lábára bízta magát. Nem ismerte túlzottan jól Caemlynt, de erre a környékre igenis emlékezett. Ha végighalad ezen az utcán, és ott bekanyarodik... Igen, ott van! Észrevette az ismerős épületet. A cégéren egy férfi térdelt a vörös-arany hajú nő előtt. A Királynő Áldása.

Akkor ért a bejárathoz, amikor üldözői befordultak a sarkon. Megtorpantak, ahogy a menekülő felsietett az ajtóhoz, miközben nem is törődött az oldalt álló, durva külsejű fickóval. Talán új az ajtónálló? Rand nem ismerte a megtermett férfit. Még mindig Basel Gill a csapszék tulajdonosa, vagy már ez is gazdát cserélt? Berontott a tágas ivóba. Vadul vert a szíve. Még délután is ült itt néhány vendég. Miközben a poharukat dajkálták, felnéztek az érkezőre. Randnek szerencséje volt. Maga Basel Gill állt a csapszék mögött. Egy rongydarabbal egy poharat tisztogatott.

– Gill mester! – kiáltotta Rand.

A zömök férfi komor tekintettel megfordult.

– Ismerlek valahonnan? – kérdezte, de aztán alaposan megnézte magának az érkezőt. – Nagyuram?

– Én vagyok az, Rand!

Gill oldalra hajtotta a fejét, de aztán elvigyorodott.

– Hát persze! Te vagy az! Már el is felejtettelek. A cimborád ugye nincs veled? Amelyiknek olyan sötét fény izzott a szemében?

Ezek szerint ezen a helyen az emberek nem ismerték fel az Újjászületett Sárkányt. Mit tett velük a Sötét Úr?

– Beszélnem kell magával, Gill mester! – magyarázta Rand, és elindult az egyik kisebb étkező felé.

– Mi a bajod, te legény? – tudakolta Gill, és utánaeredt. – Valamiféle bajba keveredtél? Már megint?

Rand becsukta az ajtót a kocsmáros után.

– Milyen korban vagyunk?

– Természetesen a negyedik korban.

– Ezek szerint lezajlott az Utolsó Csata?

– Igen, és mi győztünk! – vágta rá Gill. Alaposabban is megnézte magának az ifjút, és összevonta a szemöldökét. – Jól vagy te, fiú? Hogy a csudában nem hallottál...

– Az elmúlt néhány évet az erdőkben töltöttem – vágott a szavába Rand. – Megrémített, ami történt.

– Értem, világos. Akkor nem is hallottál a frakciókról?

– Nem.

– A Fényre, te fiú! Akkor nagy bajba kerültél! De várj csak! Szerzek neked frakciós kitűzőt. A lehető leghamarabb szükséged lesz egyre! – kiáltotta a fogadós. Kinyitotta az ajtót, és kisietett.

Rand összefonta a karját. Rosszkedvűvé vált, amikor felfigyelt arra, hogy az étkezőben álló kandalló a semmibe nyílt.

– Mit tettél velük? – förmedt az ürességre.

ELHITETTEM VELÜK, HOGY ŐK GYŐZTEK.

– Miért?

SOK HÍVEM NEM ÉRTI A ZSARNOKSÁG LÉNYEGÉT.

– Mi köze ennek a...

Rand elhallgatott, mert Gill visszatért. A kocsmáros nem hozta magával a frakció kitűzőjét, bármi is legyen az. Ehelyett három bikanyakú őrkatona kísérte. Randre mutatott.

– Gill... – szólalt meg az ifjú, miközben elhátrált, és megragadta az Igazi Forrást. – Mit művel?

– Azt hiszem, az a kabát ér majd egy keveset – jelentette ki a kocsmáros. A legcsekélyebb mértékben sem tűnt bűnbánónak.

– Csak így egyszerűen kirabol?

– Hát persze – válaszolta az idősebb férfi zavartan. – Már miért ne tenném?

A három nagydarab fickó is belépett a helyiségbe. Gondosan szemmel tartották az ifjút. A kezükben bunkósbotot szorongattak.

– Hát a törvény miatt – válaszolta Rand.

– Már miért lenne törvény lopás ellen? – csodálkozott Gill, és megcsóválta a fejét. – Mégis, milyen ember vagy te, hogy ilyen ostoba gondolatok járnak a fejedben? Ha valaki nem tudja megvédeni a tulajdonát, akkor mégis miért akarja birtokolni azt? Ha egy férfi nem tud vigyázni az életére, akkor miért ne halna meg?

Gill intésére a három őr előrevetette magát. Rand megkötötte őket a Levegő fonataival.

– Elvetted tőlük a lelkiismeretet, igaz? – kérdezte halkan.

A kocsmáros szeme tágra nyílt, amikor észrevette, hogy az ifjú az Egyetlen Hatalmat használta. Megpróbált elfutni. Rand őt is megragadta a Levegő szálaival.

HA AZ EMBEREK AZT HISZIK, HOGY ELNYOMJÁK ŐKET, AKKOR EGY NAPON HARCOLNI FOGNAK. ÉN AZONBAN NEM CSUPÁN AZ ELLENÁLLÁS VÁGYÁT FOGOM ELTÁVOLÍTANI BELŐLÜK, DE MÉG ANNAK A LEGHALVÁNYABB GYANÚJÁT IS, HOGY VALAMI NINCS RENDBEN.

– Tehát akkor kiölöd belőlük az együttérzést? – kiáltotta Rand, és Gill szemébe nézett. A férfi halálra váltan nézett vissza rá. A három fogdmeggel együtt azt hitte, hogy Rand most megöli őket. A tekintetében a legcsekélyebb megbánás sem látszott. Egy cseppnyi sem.

NINCS SZÜKSÉG EGYÜTTÉRZÉSRE.

Rand halálos hideget érzett.

– Ez a hely különbözik attól a világtól, amit az előbb mutattál nekem.

AMIT KORÁBBAN MUTATTAM, NEM VOLT MÁS, MINT AMIRE AZ EMBEREK SZÁMÍTANAK. AZT HISZIK, HOGY A GONOSZ ELLEN KÜZDENEK. ÉN AZONBAN EGY OLYAN VILÁGOT FOGOK LÉTREHOZNI, AHOL NINCS JÓ ÉS NINCS ROSSZ. CSAK ÉN VAGYOK.

– És a rabszolgáid tudják ezt? – suttogta Rand. – Akiket Kiválasztottnak nevezel? Akik azt hiszik, küzdelmük jutalmául megteremthetik a saját világukat, melynek ők lesznek urai és fejedelmei? Ehelyett ezt adod nekik. Olyan, mint a régi világ, csak éppen hiányzik belőle a Fény.

CSAK ÉN VAGYOK.

Nincs Fény. Az emberek nem ismerik a szeretetet. A borzalom valósággal beleömlött Randbe. Megremegett. A Sötét Úr számos lehetőség közül ezt is választhatja, ha ő győz. Nem volt biztos, hogy így is tesz, vagy hogy így kell megtörténnie. Csak hát... Ó, a Fényre, de hát ez iszonyú! Sokkal rémisztőbb, mint a rabszolgák világa, sokkal félelmetesebb, mint az elkínzott és felperzselt sötét világ.

Ez volt az igazi iszonyat. Egy teljes világot megrontottak, kitépték belőle mindazt, ami szép volt. Csupán egy üres gubó maradt hátra. Ez is csinosnak tűnt, de akkor is üres volt.

Rand inkább ezer éven keresztül elviselte volna a kínszenvedést, ha közben megtarthatja lelkének azt a parányi részét, ami lehetővé teszi, hogy megértse a jót, mintsem hogy egyetlen pillanatig is ebben, a Fényt nem ismerő világban éljen.

Haragra lobbanva a sötétség felé fordult. Az árnyék már beborította a teljes falat. Egyre jobban terjedt.

– Hibát követtél el, Shai'tan! – kiáltotta oda a semminek. – Azt hitted, hogy kétségbe fogok esni? Azt hitted, hogy megrendül az akaratom? Esküszöm neked, hogy arra hiába vársz! Amit láttam, attól csak jobban elszántam magamat a harcra!

Valami fortyogni kezdett a Sötét Úrban. Rand felüvöltött, és minden akaraterejével rátámadt a hazugságok sötét világára, és az itt élő, együttérzés nélkül gyilkoló emberekre. Az illúzió szálakra bomlott, és Rand újra ott volt azon a különös helyen, túl az idő ölelésén. Körülötte a Minta szálai hullámoztak.

– Megmutattad nekem, hogy mi van a szívedben?! – kiáltotta dacosan a sötét felé, miközben megragadta a szálakat. – Akkor most megmutatom neked, hogy mi lakozik énbennem, Shai'tan! Létezik annak teljes tagadása, amit alkottál. A Fény nélküli világ ellentéte. Az Árnyék nélküli világ.

Mat elviharzott. Igyekezett megnyugodni. Azt hihetné az ember, hogy Tuon tényleg haragudott rá! A Fényre! Ugye a felesége csak visszajön majd, ha szüksége lesz rá?

– Mat? – szólította meg Min, majd a félszemű ifjú után sietett.

– Menj vele! – szólt Mat. – Tartsd szemmel a kedvemért, Min!

– De hát...

– Nincs szüksége túl sok védelemre – magyarázta Mat. – Mert elég erős. Fényverte hamu, nagyon is az. Ugyanakkor igencsak ráfér, hogy szemmel tartsuk. Megrémít engem ez a nő, Min! Meg hát mindenképpen meg kell nyernem ezt a rohadt háborút. Amíg itt harcolok, addig nem mehetek el vele. Szóval akkor elkísérnéd? Vigyáznál rá? Légy szíves!

Min megtorpant, majd teljesen váratlanul megölelte az ifjút.

– Legyen veled a szerencse, Matrim Cauthon!

– Legyen veled a szerencse, Min Farshaw! – felelte Mat. A lány után nézett, aztán a vállára vetette az ashandareit. A seanchanok máris hozzáláttak a Dashar-domb kiürítéséhez. Visszavonták az erőiket az Erinin partjára, mielőtt teljes mértékben hátat fordítottak volna Merrilor mezejének. Demandred persze nem zaklatta a visszavonulókat. Bolond lett volna, ha nem így tesz. Vér és fényverte hamu! Hát Mat már megint mibe keveredett? Hiszen elzavarta a serege jó egynegyed részét.

Majd visszajönnek – gondolta. Ha ügyesen hazardírozott. Ha a kocka úgy fordul, ahogy arra szüksége volt.

Csakhogy most csatázott, nem kockázott. Túl sok érzékeny apróságot kellett figyelembe vennie. Ha már szerencsejáték, akkor inkább kártya. Mat többnyire nyert kártyázáskor. Többnyire.

Jobb kéz felől egy csoport sötét, seanchan vértet viselő férfi indult el a csatatér felé.

– Hé, Karede! – kiáltott Mat utánuk.

A hatalmas termetű férfi komor pillantást vetett a félszeműre. Mat hirtelen pontosan felfogta, hogy is érezheti magát a fémdarab, amikor Perrin alaposan szemügyre veszi, és utána megmarkolja a kalapácsát. Karede odajött. Alighanem komolyan igyekezett odafigyelni arra, hogy ne látszódjon érzelem az arcán. Mat úgy vélte, hogy halványan már hallja is a férfiban tomboló vihar mennydörgését.

– Nagyon köszönöm – szólalt meg Karede feszült hangon –, hogy segítettél megóvni a császárnőt – örökké éljen!

– Szerintem azt hiszed, hogy igazából valamilyen biztonságos helyen kellett volna tartanom – ellenkezett Mat. – Nem pedig a főhadiszálláson.

– Nem volna helyénvaló, ha megkérdőjelezném a Vér egy tagjának döntését, felséges uram – válaszolta Karede.

– Te igazából nem megkérdőjelezni akarsz – kezdte Mat –, hanem az jár az eszedben, hogy milyen jó volna valami hegyes dologgal keresztüldöfni. Ez azért egészen más.

Karede lassan kifújta a levegőt.

– Felséges uram, megbocsát – nyögte ki, és megfordult, hogy távozzon. – Ideje a halálba vezetni az embereimet.

– Szerintem még nem! – vágta rá Mat. – Velem fogtok jönni.

Karede azonnal visszafordult.

– A császárnő – örökké éljen – azt a parancsot adta...

– Hogy menjetek a csatatérre! – vágott a szavába Mat, miközben egyetlen szemét beárnyékolva végignézett a folyó medrében nyüzsgő trallokokon. – Nagyszerű. Mégis mit gondolsz? Én hová a fenébe megyek?

– Harcba fogsz vágtatni? – kérdezte Karede.

– Nekem inkább holmi őgyelgés járt az eszemben – helyesbített Mat. Megcsóválta a fejét. – Egyszerűen éreznem kell, hogy mire készül Demandred... Szóval vár rám a csatatér, Karede! Nagyon is vidám dolognak tűnik, hogy mögöttetek álljak, amikor beérek a trallokok közé. Nos, akkor jöttök?

Karede nem válaszolt, igaz nem is próbálta meg otthagyni.

– De most komolyan, mik a választási lehetőségeid? – tudakolta Mat. – Csatába mész ezen a helyen, és teljesen értelmetlenül meghalsz. Vagy pedig inkább elkísértek, és életben tartotok a császárnőtök kedvéért. Szinte biztosra veszem, hogy kedvel engem. Talán. Nagyon nehéz kiismerni. Tuon kemény dió.

– Ne merészeld azon a néven emlegetni! – förmedt rá Karede.

– Annak hívom, aminek a fényverte életben csak akarom!

– Kivéve, ha azt akarod, hogy mi is elkísérjünk! – figyelmeztette a testőr. – Ha esetleg az oldaladon indulnék a csatába, Hollók Hercege, akkor semmiképpen nem akarnám, hogy az embereim ilyesmit halljanak a szádból. Rossz előjel volna.

– Hát rossz előjelben mostanában már nem annyira szűkölködünk – legyintett Mat. – Jól van, rendben, Karede. Gázoljunk bele újra ebbe a mocsokba, és lássuk, hogy mire megyünk! Fortuona nevében.

Tam úgy emelte magasba a kardját, mintha egy párbaj előtt tisztelgett volna az ellenfelének. Itt azonban egyetlen tiszteletre méltó ellenfél sem várta. Csupán hörgő, bömbölő, megveszekedett trallokok, akiket sikerült a sarokba szorított fehérköpenyektől idecsalni, a romok közelében tomboló csatába. A szörnyfajzatok szembefordultak a Folyóköz gyermekeivel, és támadásba lendültek. Az ék elején álló Tam felvette a „Nád a szélben” testtartását. Nem volt hajlandó egyetlen lépést sem hátrálni. Hol erre, hol meg arra hajolt el, és szilárdan kitartva áttörte a szörnyfajzatok vonalát. Gyors mozdulatokkal újra és újra lecsapott.

A folyóközi sereg folytatta az előrenyomulást. Tövisként mélyedtek a Sötét Úr talpába. Bogáncsként megtapadtak a kezén. Rájuk zúdult a zűrzavar. Üvöltve és káromkodva megpróbálták szétszakítani a trallok sereget.

Nemsokára azonban már azzal is beérték volna, ha megtarthatják a helyüket. A trallokok igyekeztek körbefogni a támadókat. Az ék alakú hadrendet általában támadások során használják. Ez az alakzat most később is bevált. Az ék oldalai mellett elmozgó szörnyfajzatokra lecsaptak a baltások, a kardosok, a lándzsások.

Tam hagyta, hogy a legények az ösztöneikre és a kiképzésük során elsajátítottakra hallgassanak. Jobban örült volna annak, ha Dannilhoz hasonlóan az ék középpontjában állva kiabálhatott volna oda bátorító biztatást a társainak, ám mivel azon kevesek közé tartozott, akik rendelkeztek igazi harctéri tapasztaktokkal, elöl kellett maradnia. Az ék ugyanis csak akkor ütőképeses, ha csúcsában megbízható, erős harcos áll.

Ezért aztán elszántan és kitartóan küzdött. Körülölelte a semmi nyugalma. Megtörte a körülötte őrjöngő szörnyfajzatokat. A „Harmatot rázni az ágról” mozdulataival kezdte, majd az „Almavirágok a szélben” következett, végül pedig a „Kő hull a kútba”. Mind a három kardforma lehetővé tette, hogy a harcos kitartóan védekezhessen egyszerre több ellenféllel szemben is.

Hiába készült keményen az elmúlt néhány hónap során, Tam távolról sem volt olyan erős, mint ifjú korában. Szerencsére a nádnak nem is kellett olyan erősnek lennie. A régi időkhöz képest kissé kijött a gyakorlatból, ám egyetlen nádszálnak sem kell gyakorolnia, miként kell a szélben hajladozni.

A nád azt tette, amit tennie kellett.

Idős fejjel, a lassan múló hosszú évek alatt Tam egyre jobban megértette az ürességet. Soha ennyire nem volt tisztában a tulajdonságaival, mint most. Hosszú éveken át tanította felelősségre Randet. Olyan sokáig élt Kari nélkül. Azok a hosszú évek, amikor csupán a szél hangját és a levelek susogását figyelte... Tam al'Thor maga volt az üresség. Megosztotta a trallokokkal. Megmutatta mélységét a szörnyeknek, és leküldte oda az ellenfeleit.

Eltáncolt egy kecskebak fejű szörnyfajzat mellett. Oldalra rántotta a kardját, és utána felhasította a szörnyeteg lábát. A trallok megtántorodott, Tam pedig arrébb fordult. Hagyta, hogy a mögötte álló harcos intézze el a bestiát. A magasba rántotta a kardját. A pengére tapadó vér szertefröccsent. A sötét cseppek belevágódtak egy rémálomszerű pofát vágó, rohanó szörnyfajzat szemébe. Elvakulva felüvöltött. Tam kinyújtott karral valósággal előbbre folyt, és a mellvértje alatt felnyitotta a szörnyszülött gyomrát. A teremtmény odazuhant a harmadik trallok lába elé. Ez a rémség bárddal sújtott Tam felé, ám a férfi helyett a saját társát találta el.

Minden mozdulata egy tánc lépése volt. Tam azt akarta, hogy a trallokok is csatlakozzanak hozzá. Csupán egyetlen alkalommal harcolt ilyen módon. Nagyon régen történt. Az üresség nem engedte meg az emlékek visszatérését. Nem is gondolt a múltra. Semmi nem járt az eszében. Csak azért emlékezett arra, hogy egyszer már táncolt ilyen módon, mert a mozgásában megrezzentek az emlékek. Úgy tűnt, hogy a múlt mintha csak az izmaiban izzott volna.

Keresztüldöfte egy szinte teljesen emberi arcú trallok nyakát. Áldozatának csupán az arcát beborító, túl erős szőrzet mutatta a származását. A haldokló hanyatt zuhant és összekuporodott. Tam váratlanul azon kapta magát, hogy nem állt előtte több ellenfél. Megtorpant, és a magasba emelte a kardját. Megérezte a szemből fújó, lágy szellőt. A sötét szörnyetegek megtörtek és menekülni próbáltak a folyó medrében. Lovasok vették üldözőbe őket. A magasban a határvidéki országok zászlói lobogtak. A menekülő trallokok előbb-utóbb nekiszorulnak a Sárkány Légiójának, és elpusztulnak a gyalogság meg az üldöző határvidékiek között.

Tam megtisztította a pengét, és kilépett az ürességből. Valósággal rázúdult a félelmetes helyzet súlya. A Fényre! Csoda, hogy életben maradtak! Ha azok a határvidékiek nem érkeztek volna meg...

Visszacsúsztatta a pengét a lakkozott tokba. A vörös és aranysárkányokon megcsillant a nap fénye. Felragyogott a hüvely. Az idős férfit meglepte, hogy a sűrű felhők ellenére is akad bármi, ami felragyoghatott volna a lakkon. Keresni kezdte a napot.

Megtalálta a felhők mögött. Már közel járt a látóhatárhoz, már majdnem leszállt az este!

Szerencsére úgy tűnt, hogy a romok közelében sikerült megtörni a trallokokat. Már így is iszonyú veszteségeket szenvedtek el, miközben nagy nehezen megpróbáltak átkelni a folyón. Hadtestük kezdett szétmorzsolódni, amikor Lan emberei hátulról rájuk támadtak.

Rövid ideig tartott a küzdelem. Tam kitartott.

Egy fekete ló közeledett. A hátán Lan Mandragoran ült. A zászlótartója és a testőrei követték. A nagyúr alaposan megnézte magának a folyóközi harcosokat.

– Sokat gondolkodtam ám – szólította meg Tamot –, hogy milyen lehetett az a férfi, akitől Rand a gémmel díszített pengét kapta. Kíváncsi voltam, hogy tényleg rászolgált-e arra a kardra. Most már tudom.

Lan a magasba emelte a saját fegyverét, és tisztelgett.

Tam hátrafordult a saját emberei felé. Kimerült, sok sebből vérző harcosok markolták a fegyvereikét. Az ékek útvonala világosan kirajzolódott a síkság összetaposott talaján. Árnyfajzatok tucatjai hevertek halomban ott, ahol a támadó alakzat beléjük mart. Északabbra a második ék harcosai is a magasba emelték a fegyverüket. Kicsit korábban visszaszorították őket az erdőhöz, de ott megvetették a lábukat, és néhányan életben maradtak. Tam képtelen volt másra gondolni, mint azokra a derék legényekre, akik itt vesztették az életüket.

A kimerültségtől tántorgó emberei egyszerűen leültek a csatatér földjére. Mindenfelől hullák vették körbe őket. Néhányan megpróbálták ellátni a sebeiket vagy segítem azoknak a sebesülteknek, akiket behúztak az ék belsejébe. Dél felől azonbam igen nyugtalanító látvány tárult az idős harcos szeme elé. A seanchanok éppen tábort bontottak a Dashar-dombon?

– Akkor tehát nyertünk? – kérdezte Tam.

– Távolról sem – felelte Lan. – Sikerült megszereznünk ezt a folyószakaszt, ám itt csak kisebb erővel folyt a harc. Demandred azért uszította ránk a trallokjait, hogy ne tudjunk segíteni a gázlótól lejjebb a nagyobbik csatában.

A nagyúr megfordult a lovával.

– Gyűjtsd össze az embereidet, fegyvermester! Ennek a csatának nem vet véget a napnyugta. Szükség lesz rátok néhány órán belül. Tai'shar Manetheren!

Lan vágtatva elindult a határvidékiek felé.

Tai'shar Malkier! – kiáltott utána megkésve Tam.

– Akkor... ezek szerint még nem fejeztük be? – kérdezte Dannil.

– Hát nem, te legény! Még nem. De megpihenhetünk, az embereket Gyógyíthatják, és még ételt is kereshetünk.

Látta a mező szélén megnyíló Kapukat. Cauthon eléggé talpraesett volt ahhoz, hogy lehetővé tegye a sebesültek elszállítását Mayene-be. Úgy majd...

Az átjárókon keresztül valósággal kizúdult a tömeg. Százak jöttek ott, ha nem ezrek. Tam elkomorodott. A közelben a fehérköpenyek kezdték összeszedni magukat. Keményen megviselték őket a trallokok támadásai, de Tam csapatának éppen időben történő érkezése megakadályozta a pusztulásukat. Arganda serege is rendezte sorait a romok mellett. A Farkasőrség zászlaja ismét a magasba emelkedett. A véres zászlórudat trallok tetemek hegye vette körbe.

Az idős harcos nagy nehezen elindult. Mintha ólomból lett volna a lába. Akkor sem volt ennyire kimerült, amikor hónapokon keresztül gyökerestül kellett kiásnia a fatörzseket.

A legelső Kapu mellett magával Berelainnel találkozott. Az úrnőt néhány aes sedai vette körül. Ez a gyönyörű nő annyira nem illett ide a véres és sáros csatatérre. Fekete és ezüstszínű ruhát viselt. A hajában vékony korona csillogott... A Fényre! Tényleg nem illett ide!

– Tam al'Thor – szólalt meg az úrnő –, te vagy ennek a hadtestnek a parancsnoka?

– Hát, úgy nagyjából – válaszolta Tam. – Úrnőm, megbocsát, de ki ez a rengeteg ember?

– Caemlyn menekültjei – felelte Berelain. – Átküldtem hozzájuk néhány embert, hogy ellássa a sebesültjeiket. Nem voltak hajandóak elfogadni a Gyógyítást, hanem ragaszkodtak ahhoz, hogy elhozzam őket a csatába.

Tam megvakarta a fejét. Mit keresnek ezek itt? Az összes hadra fogható férfit – és a legtöbb nőt – már rég besorozták valamelyik seregbe. A Kapukon keresztül leginkább gyerekek és öregek jöttek. Akadtak közöttük igazi nagymamák is, akiket azért hagytak hátra, hogy felügyeljenek a legkisebbekre.

– Ne haragudjon az úrnő – csattant fel Tam –, de ez itt egy halálos csatatér!

– Magam is éppen ezt próbáltam meg elmagyarázni nekik – hangzott az úrnő válasza. Berelain hangjában leheletnyi felháborodottság érződött. – Azt állítják, hogy igenis tudnak segíteni. Sokkal jobb, mint ha a Fehérhídra vezető országút mentén kuporogva kellene kivárniuk az Utolsó Csata végét. Legalábbis ezt mondják.

Tam komor arccal figyelte a csatamezőt elözönlő gyerekeket. Görcsbe rándult a gyomra, ahogy a kicsik eltűntek a hullahegyek között. Jó pár apróság először visszariadt a látványtól. Mások viszont figyelmes arckifejezéssel kutatni kezdtek, hogy megtalálják a még élő katonákat. Azokat, akiket meg lehet Gyógyítani. Ott állt közöttük az a néhány vén hadfi is, akiket a menekültek őrzésére hátrahagytak. Nagyon figyeltek, mert némelyik trallok még nem volt egészen halott.

A nők és a gyerekek elkezdték összegyűjteni a nyílvesszőket az elesettek közül. Ez még jól is jöhet. Nagyon jól! Tam ekkor döbbenten figyelt fel az egyik Kapun keresztül kiözönlő sok szál kolompárra. Azonnal elindultak a halottak közé, hogy néhány Sárga nővér útmutatását követve kiválogassák a sebesülteket. Tam azon kapta magát, hogy csendben bólogat. Ugyanakkor még mindig aggódott azért, hogy mit szólnak a gyerekek a rémisztő látványhoz. Persze – gondolta –, ennél sokkal rosszab dolgok várnak rájuk, ha ma elbukunk itt. Ha valaki segíteni akar, akkor azt nem szabad megakadályozni ebben.

– Mondd csak, Tam al'Thor – szólalt meg Berelain –, jól van... Galad Damodred? Látom itt az embereit, de nincs itt a zászlója.

– Elszólította innen a kötelesség, felséges úrnőm – válaszolta Tam. – Le, a folyó mentén. Sajnos már órák óta nem hallottam felőle.

– Ó, akkor Gyógyítsuk meg az embereidet, és adjunk nekik enni. Talán majd értesülünk közben, hogy mi történt Damodred nagyúrral.

Elayne lágyan megérintette Gareth Bryne arcát. Először az egyik, aztán a másik szemét zárta le. Biccentett a katonáknak, akik megtalálták a nagyúr holttestét. Egy pajzsra fektették, és elvitték. Bryne lába az egyik oldalon, a feje pedig a másik oldalon lógott le.

– Hirtelen bömbölni kezdett, aztán üvöltve elvágtatott – magyarázta Birgitte. – Nyílegyenesen neki az ellenség tömegének. Lehetetlen volt megállítani.

– Siuan meghalt – szólalt meg a királynő. Érezte, hogy szinte megroggyan a veszteség súlya alatt. Siuan... az a nő mindig olyan erős volt. Óriási erőfeszítés árán elcsitította az érzelmeit. Továbbra is a csatára kellett összpontosítania. – Érkezett üzenet a főhadiszállásról?

– Dashar-domb mellett kiürítették a tábort – jelentette Birgitte. – Nem tudom, hol van Cauthon. A seanchanok cserbenhagytak minket.

– Emeld magasra a zászlómat! – mondta a királynő. – Amíg hírt nem kapunk Matről, addig átveszem a parancsnokságot. Hívd ide a tanácsadóimat!

Birgitte indult, hogy végrehajtsa a parancsokat. Elayne testőrei, ezek a bátor nők nyugtalanul figyelték, ahogy a trallokok rázúdultak a folyópartot védő andoriakra. Az ellenség teljesen ellepte a magaslat és a láp közötti átjárót. Komolyan úgy tűnt, hogy kitörhetnek Shienar földjére. Egwene seregének egy része a folyosó másik vége felől támadta a trallokokat. Ez némiképpen enyhítette az Elayne csapataira nehezedő nyomást. A magasból azonban egyre több szörnyfajzat lendült támadásba. Úgy tűnt, hogy elsősorban Egwene embereit tizedelik meg.

Elayne rendkívül komoly elméleti harcászati képzésben részesült, bár eddig ezt csupán csekély mértékben hasznosíthatta a harcmezőn. Most mégis jól látta, hogy milyen rosszul áll a szénájuk. Persze már értesült arról, hogy a folyón feljebb Lan és a határvidékiek szétzúzták a trallok hadtestet. Ez azonban alig jelenthetett enyhülést a gázló védelmezői számára.

A nap lassan eltűnt a látóhatár mögött. A trallokok semmi jelét nem adták annak, hogy vissza akarnának vonulni. A királyné katonái vonakodva máglyákat és fáklyákat gyújtottak. Négyszög alakba rendezve a csapatait nagyobb eséllyel védekezhettek, ám ez egyben azt jelentette, hogy lemondtak az előrenyomulás reményéről. Itt is harcoltak aielek és cairhieniek is. Mégis a védelem és a csata terve elsősorban a pikás négyszögekre támaszkodott.

Lassan körbevesznek minket – gondolta. Ha a trallokoknak sikerül a tervük, akkor harapófogóba vehetik és összeroppanthatják az andoriakat. – A Fényre, ez szörnyű!

A nap fénye valósággal felragyogott a látóhatárt borító felhők mögött. Az éjszaka beálltával még jobban előnybe kerültek a trallokok. A sötétség közeledtét a lehűlő levegő jelezte. A királynő úgy vélte, hogy igencsak butaság volt azt gondolnia, hogy ez a csata napokig is eltarthat. Az Árnyék minden erejét bevetette. Az emberiségnek nem maradtak napjai, csupán órái.

– Felséged – szólalt meg Guybon főkapitány, aki közben megérkezett a harctéri parancsnokokkal. Véres zubbonyuk, behorpadt páncéljuk jól mutatta, hogy senki sem vonhatta ki magát a közelharcból, még a legmagasabb rangú tisztek sem.

– Tanácskozzunk! – nézett Elayne a vezéreire. Guybon mellett Theodohr, a lovasság parancsnoka, és Birgitte, a kapitánytábornok állt.

– Visszavonulás? – kérdezte Guybon.

– Tényleg azt hiszed, hogy képesek volnánk elszakadni tőlük? – ellenkezett Birgitte. Guybon néma maradt, majd megrázta a fejét.

– Akkor erről ennyit – legyintette a királynő. – Hogy fogunk győzni?

– Tartjuk a vonalainkat – jelentette ki Theodohr. – Reméljük, hogy a Fehér Torony megnyeri a sharai fókuszálók elleni küzdelmet, és a segítségünkre siet.

– Nagyon nem tetszik, hogy itt kell ücsörögnünk! – mordult fel Birgitte. – Hiszen...

Egy vakító, fehéren izzó sugárnyaláb csapott le a királynő testőreire. Többtucatnyian semmivé foszlottak. Guybon alól egyszerűen eltűnt a lova, ám ő csodával határos módon megmenekült. Elayne hátasa két lábra állt.

Durván káromkodva négy lábra kényszerítette a lovat. De hát ez öröktűz volt!

– Lews Therin! – bömbölte egy, az Egyetlen Hatalom segítségével felerősített hang a magasból. – Levadászom az asszonyokat, akiket szeretsz! Gyere ide elém, te gyáva! Harcolj!

A talaj Elayne mellett robbant darabokra. A csapás ereje elsöpörte a zászlótartóját. A lobogó is lángba borult. Ezúttal a királynő már nem bírt nyeregben maradni. Feljajdult, amikor keményen a földre zuhant.

A gyerekek! Nagyot nyögött, és az oldalára fordult, amikor erős kezek ragadták meg. Birgitte. Több testőrnő is segített az őrzőnek felrángatni Elayne-t a nyeregbe.

– Tudsz fókuszálni? – kérdezte Birgitte. – Nem? Nem is baj. Úgyis figyelik a fókuszálókat. Celebrain, emelj magasra egy másik zászlót! Egy szakasznyi testőr élén vágtass le a folyópartra! Én az ellenkező irányba viszem a királynőt!

Az őrző lova mellett álló nő némán tisztelgett. Épp megkapta a halálos ítéletét!

– Birgitte, ne! – kiáltotta Elayne.

– Demandred úgy döntött, hogy te leszel a csali. Így hívja ide az Újjászületett Sárkányt – figyelmeztette Birgitte, miközben megfordultak a lovával, – Nem engedem meg, hogy ez megtörténhessen! Gyí!

Vágtába ugratta a lovát, miközben egy villám csapott le Elayne testőrei közé. A robbanás ereje messzire hajította a holttesteket.

A királynő összeszorította a fogát. A seregeit komolyan fenyegette annak a veszélye, hogy lerohanják, és bekerítik őket, közben pedig Demandred újabb és újabb csapást mért rájuk. Öröktűzzel, villámokkal és a Föld fonataival csapott le a védekezőkre. Ez az ember olyan veszélyes volt, mint egy egész hadsereg.

– Nem hagyhatom itt őket! – kiáltotta Birgitte háta mögül.

– Ó, dehogynem! Épp azt teszed – mérgelődött az őrző, miközben vadul sarkantyúzta a hátasát. – Ha Mat elesett – a Fény adja, hogy ez ne így legyen –, akkor kénytelen leszel kialakitani egy új főhadiszállást! Oka van annak, hogy Demandred lecsapott a Dashar-dombra, és utána pedig közvetlenül téged vett célba. Megpróbál végezni az összes parancsnokunkkal. Az a kötelességed, hogy egy biztonságos és titkos helyen vedd át a parancsnokságot. Mihelyt elég távolra jutottunk ahhoz, hogy Demandred felderítői ne érezzék meg, ha fókuszálsz, nyitsz majd egy Kaput, és újra te leszel a parancsnok. Egyelőre azonban, Elayne, fogd be végre a szádat, és engedd, hogy megvédjelek!

Annyira igaza volt. Hogy égne meg a Fényben, de akkor is neki volt igaza! A terhes nő erősen kapaszkodott, miközben Birgitte keresztülvágtatott a csatatéren. A lova lába felcsapta a sarat, miközben a biztonság felé menekültek.

Legalább nem lesz olyan nehéz megtalálnom – gondolta Galad. miközben lova hátán ülve az ellenfél felől Elayne serege irányába lecsapó, lángoló vonalakat figyelte.

Belenyomta a sarkát lopott lova véknyába, és elvágtatott a magaslaton a keleti lejtő irányába. Lelki szemeivel közben újra és újra maga előtt látta Gawyn haldokló testét a karjában.

– Állj ki ellenem, Lews Therin! – mennydörgött Demandred hangja, de olyan erővel, hogy még a talaj is megremegett. Elragadta Galadtól az öccsét. Most pedig ez a szörnyfajzat Galad húgát üldözi.

Az elszánt harcos mindig is tisztában volt azzal, hogy mi a helyénvaló. Mégis, sohasem érezte ennyire világosan, mi az, amit meg kell tennie. Azok a fénycsíkok felértek a legjobb térkép jelzéseivel. Lángoló nyílként mutatták, hogy merre kell mennie. Galadot maga a Fény vezette. Felkészítette erre a pillanatra. Elhozta erre a helyre.

Keresztülhasította a Demandredet körbevevő sharai erők hátsó vonalait. Közvetlenül a folyómeder fölé magasodó sziklahát szélén vágtatott. Innen jól látszódtak Elayne csapatai. A száguldó lovas körül nyilak fúródtak a földbe. Az íjászokat a legcsekélyebb mértékben sem tartotta vissza, hogy esetleg a saját társaikat találhatják el.

Galad kezében megvillant a kard. Kihúzta a lábát a kengyelből, felkészült arra, hogy mindjárt ugrania kell.

Amikor egy nyílvessző fúródott a ló oldalába, a harcos már le is vetette magát róla. Nagyot csattant a földön, továbbcsúszott, és közben lemetszette egy közelben álló számszeríjas kezét. Egy vigyorgó, fókuszáló férfival nézett farkasszemet. A rókafejű medálból hirtelen hideg öntötte el a mellét.

Keresztüldöfte a fókuszáló torkát. A férfi tovább őrjöngött. Minden egyes szívverése vérszökőkutat pumpált ki a seben. A halál érkezése nem lepte meg, csak feldühítette. Sokan felfigyeltek hangos üvöltésére.

– Demandred! – harsogta Galad. – Demandred! Az Újjászületett Sárkányt hívtad! Harcolni akarsz vele! Nincs itt, de itt van a bátyja! Kiálsz ellenem?

Többtucatnyi számszeríj szegeződött már rá. Galad mögött összerogyott a lova. Véres hab fröcsögött az orrlyukaiból.

Rand al'Thor. A testvére. Gavvyn halála miatt Galad nem is törődött ezzel a hírrel. Később persze valahogy majd fel kell dolgoznia, már ha életben marad. Egyelőre még azt sem tudta eldönteni, hogy büszke, vagy pedig szégyelli magát a dolog miatt.

Egy különös, pénzérmékből kialakított vértezetet viselő alak közeledett a sharaiak között. Egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy tudja, Demandred igen büszke férfiú. Meglehetősen hasonlított al'Thorra. Nagyon is egyformának tűnt a kisugárzásuk.

A Kitaszított alaposan megnézte magának a kihívóját. Galad véres karddal a kezében állt ott. A haldokló fókuszáló még mindig a földet kaparta karommá merevedett ujjaival.

– A bátyja? – kérdezte Demandred.

– Tigraine fia – felelte Galad. – Aki a lándzsa hajadonja lett. Aki a Sárkánybércen szülte meg az öcsémet. Lews Therin sírján. Két öcsém is volt. A másikat ezen a csatatéren ölted meg.

– Milyen érdekes nyakláncod van. Látom – biccentett Demandred, miközben a medálból ismét hideg áradt. – Csak nem gondolod, hogy ez majd megvéd? Te is a nyomorúságos öcséd sorsára jutsz! Már úgy értem, hogy a halottéra.

– Harcolunk, árnyak fia? Vagy csak beszélgetünk?

Demandred előhúzta a kardját. A pengén és a tokon is megvillantak a gémek.

– Remélem, te komolyabb ellenfélnek bizonyulsz, mint az öcséd, kis barátom! Kezdek ingerültté válni. Lews Therin nyugodtan gyűlöljön, vagy őrjöngjön miattam, de azt nem engedem meg senki, hogy semmibe vegyen.

Galad elindult a számszeríjasok és a fókuszálók gyűrűjében, Ha nyer, akkor is meg fog halni. De a Fényre, akkor legalább magával viheti a Kitaszítottak egyikét. Ez nagyon is megfelelő vég volna.

Demandred támadásba lendült, és kezdetét vette az erőpróba

Nynaeve megvetette a hátát a cseppkőoszlopban és megpróbálta megmenteni Alanna életét. A barlangot csupán a Callandor fénye világította meg, ahogy visszaverődött a falakról.

Hol vannak most azok, akik a Fehér Toronyban az orrukat húzták, mert az egykori javasasszony mindvégig kitartott a hagyományos gyógyítási módszerek mellett? Azzal gúnyolták, hogy mire mehet két kéz meg egy tű akkor, ha csődöt mond az Egyetlen Hatalom is?

Bármelyikőjük is lett volna itt Nynaeve helyén, akkor a világ elbukott volna.

Borzalmas körülmények között kellett megpróbálnia a lehetetlent. Alig volt fény, és csupán azokat a dolgokat használhatta, amiket az övtáskájában magával hozott. Ennek ellenére sikerült bevarrnia a sebet. Ez a tű és a fonál mindig ott volt nála. Az összekevert gyógynövényeket a súlyosan sebesült nő szájába erőltette. Önmagukban talán nem fognak túl sokat segíteni, de minden apróság számíthat. Alanna nem gyengül el, enyhül a kínja és nem áll le a szíve, miközben Nynaeve megpróbálja ellátni.

A tátongó sebhely szörnyű látvány nyújtott, de hát már korábban is volt alkalma összevarrni rettenetes sebeket. Bár a lelke mélyéig megrázta a látvány, Nynaeve keze leheletnyit sem remegett, miközben bevarrta a vágást és a haldoklót visszacsábította a végső szakadék pereméről. Rand és Moridin továbbra sem mozdultak. A javasasszony azonban érezte, a két férfiból áradó zümmögő erőt. Rand harcolt. Olyan küzdelem várt rá, amit Nynaeve még csak nem is láthatott.

– Matrim Cauthon, te fényverte bolond! Még mindig élsz?

Mat felpillantott, amikor Davram Bashere odaügetett mellé a beálló alkonyati sötétségben. A félszemű ifjú a Halottvirrasztó gárdistákkal ekkor már a folyó mentén harcoló andori csapatok hátsó egységei között járt.

A hadurat a felesége és saldaeai testőrei vették körül. Figyelembe véve az asszony véres ruháját, nyilvánvaló volt, hogy kivette a maga részét a küzdelemből.

– Igen, még élek – felelte Mat. – Általában elég ügyesen életben tudok maradni. Ha jól emlékszem, ezt eddig csupán egyszer szúrtam el, és egy alkalom igazából nem is számít. Ön meg mit keres itt? Nem...

– Belepiszkáltak a fényverte elmémbe! – vágta rá Bashere duzzogva. – Bizony, ezt tették. Átbeszéltük a dolgot Deirával. Nem fogok ugyan irányítani, de miért is ne ölnék meg néhány trallokot?

Mat biccentett. Tenobia halála miatt az idősebb férfi lett Saldaea királya. Eddig azonban nem volt hajlandó elfogadni a koronát. Mélységesen megrázta a tény, hogy belenyúltak az elméjébe. Bashere csupán annyit mondott, hogy Saldaea Malkier oldalán harcol, ezért az emberei kövessék Lant. A trón kérdését majd később lerendezik, ha mindenki túlélte az Utolsó Csatát.

– Veled meg mi történt? – kérdezte. – Úgy hallottam, hogy elesett a főhadiszállás.

– A seanchanok cserbenhagytak minket – biccentett a félszemű ifjú.

– Vér és fényverte hamu! – hördült fel a hadúr. – Mintha nem lenne így is éppen elég bajunk. Átkozott seanchan kutyák!

A Mat körül álló Halottvirrasztó gárdisták rezzenéstelen arcal meredtek a semmibe.

Elayne seregei éppen csak hogy, de azért mégis meg tudták tartani a folyó partját. A trallokok azonban a folyó felső része felől lassan elkezdték bekeríteni a királynő erőit. Az andori vonalak csupán a katonák elszántságának és gondos felkészülésének köszönhetően álltak még. Minden hatalmas négyzet pikákat szegezett maga elé. Egy-egy óriási sündisznóra hasonlítottak.

Csakhogy a védekező alakzatokat nem nehéz elválasztani egymástól, ha Demandred megfelelő módon erőltet ékeket közéjük. Mat ezt lovassági csapásokkal igyekezett megakadályozni. Bevetette az andoriakat és a Bandát is. A trallokok így nem tudnak beözönleni a pikás alakzatok közé és nem sikerült bekeríteniük Elayne-t.

Az ifjú hadvezér valósággal kitapintotta a csata dübörgő pulzusát. Érezte, hogy mit tesz Demandred. Bárki más úgy vélte volna, hogy mostanra már leegyszerűsödött az összecsapás. Az Árnyéknak csupán kellő erőt kellett volna bevetnie ahhoz, hogy megtörje a pikás egységeket és összezúzza a védekezőket. A valóság ennél sokkal összetettebb volt.

Lan határvidéki csapatai a folyó felső folyása mentén felszámolták a trallokok ellenállását. Parancsokra volt szükségük. Remek. Matnek nagyon is szüksége volt rájuk a következő lépés végrehajtása során.

A hatalmas pikás alakzatok közül három meginogni látszott. Ha azonban be tudna küldeni egy vagy két fókuszálót mindegyiknek a közepébe, akkor azzal megszilárdíthatná őket. A Fény legyen kegyelmes ahhoz, aki elterelte Demandred figyelmét. A Kitaszított korábbi támadásai egész pikás egységekkel végeztek. Demandrednek nem kellett elpusztítania egy alakzat összes harcosát. Teljesen elegendő volt, ha az Egyetlen Hatalom csapásával szétzilálta az alakzatukat. Utána már a trallokokra bízhatta a lerohanásukat.

– Bashere – folytatta Mat. – Ugye valaki már hozott hírt a lányáról?

– Senki – felelte Deira. – Sajnálom.

Fényverte hamu! – gondolta Mat. – Szegény Perrin.

Szegény Mat. Most mégis mitévő legyen a Kürt nélkül? A Fényre! Hiszen még abban sem volt biztos, hogy akár az átkozott Kürt segítségével is sikerülhet a terve.

– Menjenek fel Lanhoz a folyó mentén! – kiáltotta a saldaeaiak után. – Mondják meg neki, hogy támadja meg az andori jobbszárny bekerítésével próbálkozó trallokokat. Meg azt is, hogy nemsokára elküldöm a parancsait.

– De hát engem...

– Rohadtul nem érdekel, hogy megérintette az Árnyék! – förmedt rá Mat. – Az a fényverte nagy igazság, hogy minden ember szíve magán viseli a Sötét Úr érintését. Attól még ön is fog tudni harcolni. Most viszont vágtassanak el Lanhoz és mondják meg neki, hogy mi a teendője!

Bashere mintha dühbe gurult volna. Utána viszont – meglepő módon – szélesen elmosolyodott a csüngő bajusza árnyékában. Ostoba saldaeaiak. Imádják, ha üvöltöznek velük. Mat szavai mintha erőt öntöttek volna a hadúrba. Feleségével az oldalán azonnal elvágtatott. Az asszony hátranézett és hálásan rajongó pillantást vetett a fiatalemberre. Mat nagyon rosszul érezte magát.

Most pedig... először is kell egy hadsereg. Meg egy Kapu. Egy rohadt Kapura volt szüksége. Fajankó! – gondolta. Miért kellett elzavarnia a damanekat? Nem tarthatott volna meg legalább egyfet belőlük? Még akkor is, ha a közelükben elfogta a viszketés. Mintha pókok nyüzsögtek volna a bőrén.

Megállította Pipit. A Halottvirrasztók is felzárkóztak köré. Néhányan fáklyát gyújtottak. Mostanra már megkapták, ami miatt idejöttek. Mat oldalán többször is összecsaptak a sharaiakkal. Látszott azonban rajtuk, hogy nem érik be ennyi vérontással.

Épp oda megyünk – gondolta a vezérük, és Pipivel az Elayne pikás alakzataitól délre elhelyezkedő csapatok felé indult. A sárkányhívek. Mielőtt a seanchanok hátat fordítottak volna a Dashar-dombnak, Mat ezt a sereget ide küldte, hogy segítsenek Elayne csapatainak.

Még mindig nem tudta, hogy hányadán is áll velük. Nem volt ott Merrilor mezején, amikor összegyűlt ez a sereg. Persze a jelentéseket hallotta. A világ minden szegletéből érkeztek emberek, valamennyi nemzetből. Akadtak közöttük szegények, de gazdagok is. Nem törődtek a régi hűségeskükkel, vagy a nemzeteket megosztó határokkal. Egyesítették erejüket, hogy itt harcoljanak az Utolsó Csatában. Rand ugyanis feloldott minden esküt és szétszaggatott minden köteléket.

Gyors ügetésben elindult. A Halottvirrasztók futni kezdtek, nehogy lemaradjanak. Megkerülték az andori csapatok hátát. A Fényre! A védelmi vonalakat kezdték benyomni. Ez elég nagy baj. Persze a kockát már korábban elvetette. Most már nem tehetett mást, mint hogy megpróbálja meglovagolni a csata fényverte csődörét, közben abban reménykedik, hogy az nem berzenkedik túl sokat.

Miközben a sárkányhívek felé sietett, valami hihetetlen dologra figyelt fel. Itt énekelnek? Megállt. Az ogierek is lecsaptak a trallokokra. Keresztülverekedték magukat a száraz folyómedren, hogy kisegítsék Elayne balszárnyát. A mocsár túlsó oldalán megpróbálták megakadályozni, hogy a trallokok a lápvidéket megkerülve indítsanak támadást.

Olyan szilárdan álltak ott, mint az áradattal dacoló tölgyfák. Hatalmas, hosszú fejszékkel küzdöttek és eközben hangosan énekeltek. A trallok tetemek hegyekben hevertek körülöttük.

– Loial! – bömbölte Mat, és felállt a kengyelben. – Loial!

Az egyik ogier kivált a küzdők közül és hátranézett. Mat összerezzent. Mindig is oly nyugodt barátja dühösen összeszorította a száját, a füle a fejére tapadt és vérben fürdő fejszét szorított a kezében. Arckifejezését látva Mat halálra rémült. Inkább szállt volna szembe tíz olyan emberrel, akik valamiért azt vették a fejükbe, hogy csalt, mint hogy egyetlen dühös ogier ellen kelljen harcolnia!

Loial odakiáltott valamit a többieknek, majd ismét bekapcsolódott a küzdelembe. Csapásaik alatt újabb és újabb közeli trallokok hulltak el. Bár nagyjából egyforma magasságúak lehettek, az ogierek mégis mintha csak az árnyfattyak fölé tornyosultak volna. Nem úgy küzdöttek, mint a katonák. Mozgásuk sokkal inkább a fát hasogató favágókra hasonlított. Először egyik, utána meg a másik sújtott le. Összezúzták a trallokokat. Mat pontosan tudta, hogy az ogierek még a fák kivágásának a gondolatát is gyűlölték. Ugyanakkor szemmel látható örömmel pusztították a trallokokat.

A trallok ököl megtört. A szörnyszülöttek menekülni próbáltak. Elayne katonái kihasználták az alkalmat, előbbre nyomultak és szembeszálltak az árnyfattyak seregének következő hullámával. Több száz ogier kezdett visszavonulni Mat irányába. Az ifjú figyelmét nem kerülte el, hogy jó pár seanchan ogier – kertész – is akadt közöttük. Erre nem ő adott parancsot. E két csoport most egymás mellett harcolt, de látszott, hogy igyekeztek tudomást sem venni a másikról.

A hatalmas termetű harcosokat – a férfiakat és a nőket egyaránt – rengeteg vágás borította, elsősorban a karjukon és a lábukon. Nem viseltek ugyan páncélt, de úgy tűnt, hogy a legtöbb vágás nem hatolt mélyre. Mintha a bőrük keménysége vetekedett volna a fák kérgével.

Loial odalépett Mat és a Halottvirrasztó gárdisták elé. A vállára vetette a fejszéjét. A nadrágja egészen combig sötétvörös lett. Mintha borban gázolt volna.

– Mat – szólalt meg, miután mélyen beszívta a levegőt. – Megtettük, amire megkértél minket. Itt harcoltunk. Egyetlen trallok sem jutott át közöttünk.

– Jól harcoltatok, Loial – felelte az ifjú. – Köszönöm!

Várta a barátja válaszát. Alighanem hosszú és lelkes előadásban lesz része. Loial azonban néma maradt. Teleszívta hatalmas tüdejét. Amikor kifújta a levegőt, azzal egy egész szobát meg lehetett volna tölteni. Beszélni azonban nem beszélt. A társai közül jó páran lényegesen idősebbek voltak. Ők is némák maradtak. Néhányan fáklyát gyújtottak. A nap izzása közben már teljesen eltűnt a látóhatár mögött. Beköszöntött az éjszaka.

Csendes ogierek. Ez volt ám a furcsa dolog. Harcoló ogierek? Mat soha az életben nem látott még csak hasonlót sem. Bár elméjét számos idegen férfi emlékei töltötték meg, egyikőjük sem lehetett hasonló dolog szemtanúja.

– Szükségem van rátok – folytatta. – Meg kell változtatnunk a csata menetét, különben végünk! Gyertek!

– A Kürtzendítő parancsa! – harsogta Loial. – Kézbe a fejszét!

Mat összerezzent. Ha valaha is szüksége lesz arra, hogy Caemlynből valaki átbömböljön Cairhienbe egy fontos üzenetet, akkor most már tudta, hogy erre kit kell megkérnie. Annyi volt csupán a gond, hogy a kikiáltó szavait valószínűleg még a Fertőben is jól fogják hallani.

Ügetésre fogta Pipit, az ogierek pedig felzárkóztak a Halottvirrasztó gárdisták köré. Cseppnyi gondot sem okozott nekik, hogy tartsák az ütemet.

– Felséges uram – kezdte megint Karede. – Én meg az embereim azt a parancsot kap...

– Hogy menjetek ki a harcvonalba és haljatok meg. Szerinted én meg mi a fészkes fenét próbálok elintézni nektek, Karede? Legyél már szíves még egy darabig nem felmetszeni a hasadat. Légy szíves!

A testőr arca még jobban elsötétedett, de csendben maradt.

– Igazából ő sem akarja, hogy meghaljatok. Ugye érted? – próbálkozott Mat. Ennél többet nem mondhatott, mert azzal elárulta volna a tervét. Hogy majd visszahívja Tuont.

– Ha a halálommal a császárnőt szolgálhatom – örökké éljen –, akkor örömmel feláldozom az életem.

– Neked rohadtul elment az eszed, Karede! – förmedt rá Mat. – Sajnálatos módon azonban ez rám is legalább ugyanennyire igaz. Úgyhogy jó társaságban vagy. Hé, ti ott! Ki vezeti ezt a sereget?

Elérték a sárkányhívők hátsó egységeit. Itt sorakoztak a tartalékok, meg a sebesültek és azok, akik éppen kipihenték az előző összecsapást.

– Nagyuram? – válaszolt az egyik felderítőjük. – Az alighanem Tinna úrnő.

– Menj és hozd ide! – parancsolta Mat. A fejében még továbbra is hangosan dübörögtek a dobókockák. Ráadásul még most is úgy érezte, hogy valami észak felé rángatja. Mintha a mellére tekeredő szálak megpróbálták volna odahúzni.

Ne most, Rand! – gondolta. – Rohadtul nem érek rá!

Nem jelentek meg a megszokott színek. Csak feketeség. Olyan sötét, mint egy myrddraal szíve. A rángatás még erősebb lett.

Mat elhessegette maga elől a látomást. Ne most!

Egy fontos feladat várt itt rá. Volt egy terve is. A Fény adja, hogy beváljon.

Tinnáról kiderült, hogy egészen szemrevaló nőszemély. Fiatalabb, mint amire Mat számított. A magas és erőteljes felépítésű ifjú nő befonva viselte hosszú, barna haját. Úgy tűnt azonban, hogy néhány göndör tincset csak erőnek erejével sikerült engedelmességre kényszerítenie. Szoknya helyett nadrágot hordott. Az oldaIán lógó kard és az ingujját borító sötét trallok vér elárulta, hogy nem riad vissza a küzdelemtől.

Odaügetett a fővezérhez, megállt és rezzenéstelen tekintettel tetőtől talpig végigmérte.

– Szóval akkor Cauthon nagyúr méltóztatik emlékezni ránk?

Igen, ez a nőszemély egyértelműen Nynaeve-re hasonlított.

Mat a magaslat irányába pillantott. Az aes sedaiok és a sharaiak tűzharca könyörtelen, zűrzavaros kavargássá fajult.

Igyekezz győzni odafent, Egwene! Számítok ám rád!

– A sereged – fordult Tinna felé. – Úgy hallom néhány aes sedai is csatlakozott hozzátok.

– Hát néhány – felelte a nő bizalmatlanul.

– Te is az vagy?

– Nem vagyok az. Igazából nem.

– Mi az, hogy igazából nem? Ezt meg hogy értetted? Figyelj, te nőszemély, szükségem van egy Kapura. Ha nem szerzünk egyet, lehet, hogy elveszítjük a csatát. Ugye akad itt néhány fókuszáló aki el tudna küldeni oda, ahova mennem kell?

Tinna összeszorította az ajkát.

– Nem kötözködni akarok, Cauthon nagyúr. A régi beidegződések azonban erősek, mint a kenderkötél. Megtanultam, hogy bizonyos dolgokról ne beszéljek. Távoznom kellett a Fehér Toronyból, mert... ezt nehéz elmagyarázni. Sajnálom, de nem ismerem az Utazás fonatait. Azzal viszont tisztában vagyok, hogy a hozzánk csatlakozók legtöbbje gyenge egy Kapu megnyitásához. Igen nagy erőre van szükség hozzá, és ez meghaladja a legtöbbünk képességét…

– Én majd nyitok egyet.

A vörös ruhás nő a sebesültek közül állt fel. Alighanem éppen Gyógyított valakit. A sovány, csontos teremtés savanyú képet vágott, ám Mat annyira megörült neki, hogy kis híján megcsókolta. Ami valószínűleg olyan érzés lett volna, mintha üvegszilánkokat nyalogat. Gyorsan elhessegette magától az ostoba gondolatot.

– Teslyn! – kiáltotta. – Ön meg mit keres itt?

– Ha nem tévedek, akkor éppen az Utolsó Csatában harcolok – felelte a nő, és letörölte a kezét. – Talán nem mindannyian ezt tesszük?

– De hát a sárkányhívek között? – csodálkozott Mat.

– Miután visszatértem a Fehér Toronyba, kiderült, hogy már nem érzem ott jól magamat – felelte Teslyn. – Megváltozott. Nem zárkóztam el a feltáruló lehetőség elől, mivel ez a szükség felülmúlt minden mást. Szóval egy Kapura lesz szükséged? Milyen nagyra?

– Olyan méretű kell, hogy a lehető legtöbb katonát átvezethessük rajta. A sárkányhíveket, az ogiereket és a Vörös Kéz Bandájának ezt a lovassági zászlóalját – válaszolta Mat.

– Össze kell kapcsolódnunk, Tinna – döntött az aes sedai. – Ne vinnyogj azért, hogy nem tudsz fókuszálni. Érzem benned a képességet, és ránk már nem vonatkozik egyetlen régi hűségeskü és ígéret sem. Gyűjtsd össze a többi nőt. Hová megyünk, Cauthon?

– A magaslat legtetejére – vigyorgott Mat.

– A magaslatra! – hördült fel Karede. – De hát a csata kezdetén feladtad a magaslatot. Átengedted az árnyfattyaknak!

– Bizony, azt tettem.

És most... most végre itt a lehetőség arra, hogy befejezze, amit megkezdett. Elayne seregei tartották a folyót. Egwene nyugaton harcolt... Matnek meg kellett szereznie a magaslat északi részét. Tisztában volt azzal, hogy a seanchanok távozása után Demandred észreveszi, hogy a Fény seregeinek legnagyobb része a magaslat alacsonyabb lejtőin harcol. Jelentős sharai és trallok erőket küld majd fel északkeletre, hogy a folyómeder irányában lezúdulva Elayne seregei mögé kerüljenek. Az ellenállókat bekerítenék és így, már csak Demandred kegyelmében bízhatnának. Meg kellett akadályoznia, hogy a Kitaszított csapatai lezúduljanak a magaslatról. Nem számított, hogy az ellenség túlerőben van. A Fényre! Vakmerő támadás várt rájuk, de néha már máskor is előfordul, hogy egyetlen elszánt vágással kellett megoldania mindent.

– Veszélyesen elvékonyodnak a vonalaink! – figyelmeztette Karede. – Mindent kockára teszel azzal, hogy felviszed a magaslatra azokat a csapatokat, amelyekre itt volna szükség.

– Nem te akartál kimenni az arcvonalba? – vágott vissza Mat, – Loial, velünk vagy?

– Hogy keresztüldöfjük az ellenség szívét, Mat? – kérdezte az ogier, és megragadta a fejszéjét. – Ennél sokkal rosszabb helyet is el tudnék képzelni magamnak, miközben hármatok egyikét követem. Remélem, Rand rendben van. Ugye szerinted sincs baja?

– Ha Rand már meghalt volna, akkor azt mi is tudnánk – felelte Mat. – Ezúttal kénytelen lesz megállni a saját lábán. Matrim Cauthon most nem tudja megmenteni. Teslyn, ide azzal a Kapuval! Tinna, add ki a parancsot a csapataidnak! Készüljenek fel arra, hogy az átjárón keresztül kell rohamot indítaniuk. Ki kell ragadnunk a magaslat északi lejtőit az Árnyék kezéből. Utána pedig tartanunk kell az elfoglalt területet, függetlenül attól, hogy mit küldenek ellenünk!

Egwene kinyitotta a szemét. Nem lett volna szabad egy szobában lennie, most mégis ott feküdt. Egy nagyon szép helyiségben. A hűvös levegőben só illata érződött. Puha matracra fektették.

Álmodom – gondolta. – Vagy talán már meg is haltam. Ez lenne a fájdalom magyarázata? A tébolyító, őrjítő kínra? Ennél még a semmi is sokkal jobb volna. Sokkal jobb, mint ez a szenvedés. Gawyn nincs többé. Egwene egy darabkáját egyszerűek kimetszették.

– Elfelejtettem, hogy mennyire fiatal – suttogta valaki a szobában. Ismerős volt a hang. Silviana? – Vigyázzatok rá! Vissza kell térnem a csatába.

– Hogy áll a küzdelem?

Egwene ismerte ezt a hangot is. Rosil a Sárgák közé tartozott. A novíciákkal és a beavatottakkal együtt elment Mayene-be, hogy segítsen a Gyógyítóknak.

– A csata? Bajban vagyunk – felelte Silviana. Nem volt szokása mézzel édesíteni a keserű valóságot. – Vigyázz rá, Rosil! Erős ez a lány. Nem kételkedem abban, hogy kibírja a megpróbáltatást, de soha sem lehetünk biztosak.

– Korábban is segítettem olyan nőket, akik elveszítették az őrzőjüket, Silviana – felelte a Sárga nővér. – Biztosíthatlak, hogy nagyon értek hozzá. Néhány napon át tehetetlen lesz, de utána majd megkezdődik a talpra állása.

Silviana felhördült.

– Az a kölyök... tudnom kellett volna, hogy tönkre fogja tenni. Már az első nap, amikor észrevettem, hogy Egwene milyen szemmel bámulja. Fülön kellett volna ragadnom azt a legényt, hogy elküldjem a legtávolabbi tanyánkra. Jó tíz évig le sem tehette volna a vasvillát.

– Nem lehet ilyen könnyedén parancsokat adni a szívnek, Silviana.

– Az őrzők az aes sedaiok gyenge pontját jelentik – ellenkezett Silviana. – Mindig is azt jelentették, mindig is azt fogják. Az a siheder... az az ostoba suhanc.

– Az az ostoba suhanc megmentette az életemet, amikor rám támadtak a seanchan orgyilkosok. Nem lennék itt, nem gyászolhatnék, ha ő nem lép közbe. Úgy vélem bölcs dolog volna emlékezni erre, Silviana, ha egy elhunytról beszélsz.

A többiek elhallgattak. Egwene megpróbálta leküzdeni a veszteség miatti fájdalmat. Hát persze. Mayene-ben volt. Silviana ide hozta a Sárga nővérekhez.

– Emlékezni fogok rá, anyám – válaszolta. Valahogy rávette magát, hogy a hangjában bűnbánat csengjen. – Pihend ki magad. Én majd...

– Csak a halottak pihenhetnek, Silviana – felelte az ifjú nő, és felült.

A két aes sedai egy gyönyörű szoba ajtaja előtt állt. A falakat kék szövettapéta fedte. A mennyezetet gyöngyház berakással díszítették. Az aes sedaiok egyszerre fonták össze a karjukat, és egyforma szigorú pillantással méregették a beszélőt.

– Emberfeletti megpróbáltatáson mentél keresztül, anyám – jegyezte meg Rosil. Az ajtó mellett Leilwin őrködött. – Egy őrző elveszítése olyan súlyos csapás, ami bármelyik nőt megrendítené. Nem kell szégyenkezned amiatt, hogy a gyászodra összpontosítasz.

– Egwene al'Vere gyászolhat – válaszolta Egwene, és felkelt. – Egwene al'Vere elveszítette a férfit, akit szeretett. A kötésen keresztül érezte a kedvese halálát. Az amyrlin mélységesen együtt érez Egwene al'Vere-rel, mint ahogy kinyilvánítaná együttérzését bármelyik aes sedai iránt, akinek hasonló veszteséggel kell megbirkóznia. Utána viszont tekintettel az Utolsó Csatára az amyrlin elvárná attól a nőtől, hogy összeszedje magát és visszatérjen a küzdelembe.

Elindult. Minden lépése határozottabbra sikerült. Felemelte a kezét Silviana felé és Vora sa'angrealja. felé biccentett.

– Szükségem lesz rá.

Silviana habozva a kezében tartott pálcára nézett.

– Ha ti ketten szeretnétek elkerülni, hogy a saját bőrötökön pasztaljátok meg, mire is vagyok képes – folytatta halkan –, akkor nem javasolnám, hogy engedetlenül viselkedjetek.

Silviana Rosilra nézett, aki felsóhajtott és vonakodva biccentett. A társa erre átadta a pálcát.

– Nem értek egyet azzal, amit teszel, anyám – figyelmeztette a Sárga nővér –, de ha ragaszkodsz hozzá...

– Azt teszem.

– ...akkor szeretnék valamit javasolni. Az érzelmek azzal fenyegetnek, hogy összezúznak. Ez az igazi veszély. Mivel elveszítetted az őrződet, komoly gondot fog okozni a saidar megidézése. Ha mégis képes volnál rá, valószínűleg nem tudod majd megőrizni az aes sedaiok hűvös nyugalmát. Ami veszélyes lehet. Nagyon veszélyes.

Egwene megnyitott magát a saidar előtt. Pontosan az történt, amire Rosil utalt. Csak nehezen tudta magához ölelni az Igazi Forrást. Túl sok érzelem küzdött a figyelméért. Rázúdultak és kizökkentették a hűvös nyugalomból. Elpirult, amikor másodszor is csődöt mondott.

Silviana már nyitotta volna a száját, valószínűleg azért, hogy visszaküldje Egwene-t az ágyba, az ifjú nő azonban abban a pillanatban megtalálta a saidart. Elméjében kivirágzott a rózsabimbó, elöntötte az Egyetlen Hatalom. Dacos pillantást vetett Silvianára, majd hozzálátott, hogy Kaput nyisson.

– Nem hallgattad meg a tanácsom végét, anyám – folytatta Rosil. – Nem leszel képes a háborgó érzelmeidet teljes mértékben elhárítani. Egyetlen út áll nyitva előtted. Egy szörnyű út. Kénytelen leszel a fájdalmat és a gyászt annál is erősebb érzésekkel elfedni.

– Az cseppet sem lesz nehéz – felelte Egwene. Vett egy mély lélegzetet és még jobban magába fogadta az Egyetlen Hatalmat. Szabad utat engedett a haragnak. Elöntötte a düh. Az árnyfattyak az egész világot veszélyeztették. Rázúdult az őrjöngő harag, mert az Árnyék elragadta Gawynt.

– Szükségem lesz arra, hogy valaki vigyázzon rám – folytatta dacosan, és nem törődött Silviana korábbi megjegyzésével. Gawyn egyáltalán nem jelentett gyenge pontot. – Egy másik őrzőre van szükségem.

– De hát... – kezdte volna Rosil.

Egwene egyetlen pillantással elhallgattatta. Igen, a legtöbb nő ilyenkor várni szokott. Igen, Egwene al'Vere kegyetlen kínokkal küszködött. Gawynt sosem lehet majd pótolni. Ugyanakkor nagyon is hitt az őrzőkben. Valakinek vigyázni kell az Amyrlin-trónra. A kötés révén ráadásul mindenki jobban tud harcolni, mint nélküle. Ha őrző nélkül menne, azzal elvenne egy harcost a Fénytől.

Volt itt valaki, aki már megmentette az életét. De nem! – jajdult fel egy hang a lelkében, amikor a tekintete megállapodott Leilwinen. – Ne egy seanchant!

Az elméjében felcsendült az amyrlin nevetése. Viselkedj végre felnőtt módjára! Igenis lesz új őrzője.

– Hajótlan Leilwin – szólalt meg hangosan. – Magadra vállalod ezt a kötelességet?

A megszólított térdre rogyott és lehajtotta a fejét.

– Én... Igen!

Egwene megalkotta a kötés fonatát. Leilwin felállt. Mélyen beszívta a levegőt. Már nem tűnt annyira kimerültnek. Egwene Kaput nyitott a szoba túlsó felébe. Az így szerzett tudás éppen elég volt ahhoz, hogy most már oda is átjárót nyithasson, ahol az emberei küzdöttek. Robbanások, kiabálás és a pajzsokra lecsapó fegyverek csattogása áradt be a nyíláson.

Egwene határozott léptekkel elindult a vérontás felé. Az amyrlin haragja készen állt a bevetésre.

Demandred kardmester volt. Galad számított erre, ám mindig is igyekezett a gyakorlatban is meggyőződni a feltevései igaz voltáról.

A figyelő sharaiak gyűrűjében ide-oda táncoltak. A kihívó könnyebb vértet viselt. A zubbonya alatt csupán láncing volt. Gyorsabb léptekkel mozgott. Demandred érmékből készült vértezete jóval súlyosabbnak bizonyult az egyszerű láncingnél, viszont jobban állta a kardot.

– Ügyesebb vagy az öcsédnél – szólalt meg. – Könnyen meghalt.

Megpróbálta felbőszíteni Galadot. Nem sikerült neki. Kihívója hűvösen, óvatosan mozgott. Az „Udvaronc kopog a legyezővel” volt a nyitó vágása. Demandred „Lecsapó sólyommal” hárítot. Félresodorta Galad támadásait. A Kitaszított ekkor hátrébb lépett, és oldalra tartva a kardját körbesétált a gyűrűn belül. Kezdetben még nagyon sokat beszélt. Mostanra már beérte egy-egy csípős megjegyzéssel.

A sötétben csupán a sharaiak fáklyái világítottak. Némán köröztek egymás körül. Egy kör, kettő.

– Gyere már! – szólalt meg Demandred. – Várok!

Galad néma maradt. Minden egyes pillanat aranyat ért. Amíg sikerült az időt húznia, addig a Kitaszított nem pusztíthatta Elayne seregeit és nem csaphatott le a húgára. Úgy tűnt, hogy erre az ellenfele is rájött. Gyors támadást indított. Háromszor csapott le. Fentről, oldalról, visszakézből. Galad mindegyiket hárította. A karjuk olyan gyorsan mozgott, hogy alig lehetett látni. Valami megmozdult oldalt. Demandred fókuszálva felemelt egy sziklát és az ellenfele felé hajította. Galad éppen csak hogy elugrott előle és felemelt karddal fogadta a következő vágásokat. Dühös csapások zúdultak a férfi pengéjére. „A vadkan leront a hegyoldalon” nagyot csattant Galad kardján. Sikerült ellenállnia, de nem tudta elkerülni a kiforduló penge hegyét. Megsérült az alkarja.

Demandred hátrébb lépett. A kardján Galad vére csillogott. Gondosan szemmel tartva egymást ismét megtettek egy kört. Galad érezte, hogy a forró vér már a kesztyűjébe is belefolyt. A sebből tovább szivárgott lefelé a karján. Még a kis vérveszteség is lelassítja az embert.

Mélyen beszívta, majd kifújta a levegőt. Lemondott a gondolatokról és elengedte az aggodalmakat. Amikor Demandred döfött, Galad számított a mozdulatára, félrelépett és két kézzel megmarkolva a kardját, hatalmas csapást mért hátulról az ellenfele térdvédőjét tartó bőrszíjra. A fémrész ugyan elhárította a pengét, a bőr azonban engedett. Galad hátraugrott, Demandred pedig bicegve lépett tovább.

A Kitaszított elvigyorodott.

– Sikerült megsebesítened – jelentette ki. – Ez nagyon régóta nem sikerült senki másnak.

Galad alatt megremegett és felszakadt a talaj. Kétségbeesetten előrevetette magát, hogy közelebb kerülve Demandredhez, véget vessen a fókuszálásnak. Az ellenfele csak nem akarja saját magát is a földre dönteni. A Kitaszított felhördült, meglendítette a kardját, ám Galad túlságosan is közel állt hozzá.

Mivel nem volt elég hely ahhoz, hogy lendületet vegyen, ezért a kihívó magasba emelte a fegyvert és lecsapott a markolattal. Megpróbálta bezúzni Demandred arcát. Ellenfele elkapta Galad csuklóját, míg a férfi megragadta a Kitaszított sisakját. Egy kézzel ugyan, de erősen fogta, és megpróbálta előrehúzva eltakarni Demandred szemét. Galad felnyögött. Mind a ketten beleadták teljes erejüket. Szinte mozdulatlanná merevedtek.

Iszonyatos volt a halk zaj, ahogy Galad karján megpattant az előbb felmetszett izomszál. A fegyver kifordult tehetetlenné váló ujjai közül. A karja görcsbe rándult. Demandred eltaszította, és a pengéje villámgyorsan megvillant.

Galad térdre rogyott. Könyökből lemetszett jobb karja mellé zuhant a földre.

A Kitaszított zilálva hátralépett. De hiszen megrémült. Remek! Galad megragadta a vérző csonkot és odaköpött Demandred lába elé.

A Kitaszított felhördült és ismét meglendítette a pengét.

Minden elsötétedett.

Androl úgy érezte, mintha sosem érezte volna a friss levegőt. Körülötte füstölgött és remegett a talaj. A szél felkavarta a füstöt. Mindent belengett a lángoló tetemek bűze.

A társaival együtt elindult a magaslat legfelső része irányába. A nyugati oldalon kereseték Taimot. A sharai sereg legnagyobb része itt harcolt. A Fehér Torony erői ellen küzdöttek.

A fókuszálók kisebb csoportjai elszántan bombázták az ellenfeleiket. A szembenállók persze visszavágtak. Androl jobbnak látta, ha egyedül mozog a felszaggatott tájon. Átlépett a füstölgő földben tátongó könyörtelen sebhelyeken. Meggörnyedt és megpróbálta azt a látszatot kelteni, mintha sebesült katonaként csupán az járt volna az eszében, hogy biztos helyre jusson. Még mindig Nensen arcát viselte, ám így meggörnyedve lehajtott fejjel ez nem sokat számított.

Hirtelen megérezte a kicsit arrébb egyedül osonó Pevara aggodalmát.

Mi az? – üzente. – Jól vagy?

Rövid, feszült várakozás, aztán megérezte a nő gondolatait.

Jól vagyok. Rám ijesztett néhány sharai. Sikerült meggyőznöm őket, hogy velük vagyok, mielőtt rám támadtak volna.

El nem tudom képzelni, hogyan tudja bárki is megkülönböztetni a jó barátot az ellenségtől – üzente vissza Androl. Remélte, hogy Emarin és Jonneth biztonságban vannak. Azok ketten együtt maradtak, de ha...

Megdermedt. A kavargó ködben észrevette maga előtt, hogy a trallokok gyűrűje védelmezően körülvett valamit. Az egyik magasba törő sziklaszirt körül álltak. Több ilyen is kiemelkedett errefelé a hegyoldalból. Olyan volt, mint egy szék ülőkéje.

Androl előbbre kúszott. Megpróbálta megnézni, ki van ott.

Androl! – Pevara felharsanó üzenete miatt majd kiugrott a bőréből.

Mi van már?

Te ijedtél meg valamitől – üzenete a nő. – Én csak arra válaszoltam.

Igyekezett nyugodtan lélegezni.

Találtam valamit. Egy pillanat.

Közelebb húzódott és valóban megérezte, hogy a gyűrűn belül fókuszálnak. Csak nem...

A trallokok széthúzódtak, amikor valaki odabent ugató hangon egy parancsot kiáltott. Mishraile kinézett, aztán rosszkedvűen legyintett.

– Csak Nensen az!

Androl szíve a torkában dobogott.

A fekete ruhás alak eddig a csata menetét szemlélte. Most megfordult. Taim. A kezében egy vékony, fekete-fehér korongot tartott. A hüvelyujjával megdörzsölte, miközben vicsorogva a harcmezőt bámulta. Mintha csak mélységes megvetést érzett volna az odalent küszködő gyengébb fókuszálók iránt.

– Na, mi van?! – förmedt Androlra, miközben megfordult a korongot visszaejtette az övtáskájába.

– Láttam Androlt – válaszolta Androl. Lázasan gondolkozott. A Fényre, ezek itt arra számítanak, hogy odamenjen hozzájuk. Ezt is tette. Elsietett a trallokok között, és ezzel gyakorlatilag az oroszlán szájába dugta a fejét. Ha közelebb mehetne...

– Követtem egy darabig – folytatta Nensen érdes, kásás hangján. Elég nehéz volt utánoznia. Pevara ugyan bármilyen hangot fonattá tudott volna alakítani, ám Androl nem értett ehhez eléggé.

– Nem érdekel az az alak! Ostoba. Mit csinál Demandred?

– Meglátott – felelte Androl. – Nagyon nem tetszett neki, hogy ott vagyok. Visszaküldött hozzád és azt mondta, hogy megöl mindenkit, ha bárki elhagyja ezt a helyet.

Androl... – üzente aggódva Pevara. Ha megpróbált volna válaszolni, akkor kizökken az összpontosításból. Minden lelkierejére szükség volt, hogy ne kezdjen el remegni, ahogy közelebb ment Taimhoz.

Egykori vezetőjük két ujjal megdörzsölte a homlokát és becsuta a szemét.

– Én meg azt hittem, hogy rád bízhatom ezt az apróságot – vicsorogta, miközben Szellemből és Tűzből összetett fonatot hozott létre. Úgy csapott le Androlra, mint egy vipera.

A férfi testét valósággal elöntötte a fájdalom. A lábánál kezdődött és azonnal feláramlott a magasba. Felsikoltott és a földre zuhant.

– Hogy tetszik? – kérdezte Taim. – Moridintől tanultam. Azt hiszem, megpróbál Demandredre uszítani.

Androl a saját hangján sikoltozott. Ettől halálra rémült, ám úgy tűnt, hogy a többiek nem vették észre. Amikor végre Taim elengedte a fonatot, enyhülni kezdett a kín. Androl még mindig a mocskos talajon fetrengett. Végtagjai vadul rángatóztak a szenvedés emléke miatt.

– Kelj fel! – förmedt rá Taim.

Androl megpróbált feltápászkodni.

Jövök – üzente Pevara.

Maradj, ahol vagy! – válaszolta. A Fényre, alig állt a lábán. Amikor felkelt, megtántorodott és rázuhant Taimra. Megbicsaklott a lába.

– Idióta! – mérgelődött a sötét alak. Ellökte magától Androlt. Mishraile elkapta. – Ne mozogj!

Taim újabb fonatba kezdett. Androl megpróbált odafigyelni a szálakra, de túl ideges volt ahhoz, hogy ügyeljen a részeltekre. A fonat egy darabig ott lebegett előtte, aztán beborította.

– Mit csinálsz? – kérdezte remegő hangon. Nem volt szükség arra, hogy megjátssza a félelmet. Még mindig érezte az előző kínt.

– Azt mondtad, hogy láttad Androlt? – kérdezte Taim. – Rád raktam a Ködök tükrét. Kifordítottam a fonatot. Úgy nézel ki, mint Androl. Csinálj úgy, mintha te lennél az a kapuőr! Keresd meg Logaint és öld meg! Késsel vagy fonattal, rohadtul nem érdekel.

– Átváltoztattál... Androl külsejét adtad rám – dadogta Androl.

– Androl Logain egyik talpnyalója! – mordult rá Taim. – Nem fog gyanakodni rád. Csupán egy rendkívül könnyű dolgot kérek tőled, Nensen. Gondolod, hogy most az egyszer, kivételesen képes leszel arra, hogy megtedd?

– Igen, M'Hael.

– Remek! Mert ha hibázol, megöllek.

A fonat a helyére került és eltűnt. Mishraile felmordult, elengedte Androlt és hátrébb lépett.

– Szerintem Androl ennél sokkal rondább, M'Hael.

Taim felmordult, aztán Androl felé legyintett.

– Jó lesz ez így is. Tűnj el előlem! Hozd el Logain fejét, vagy vissza se gyere!

Androl tántorogva elindult. Alig kapott levegőt. Érezte a hátán a többiek tekintetét. Jóval arrébb megpróbált elbújni a megperzselődött bozót mögé. Kevés híján felbukott az ott rejtőzködő Pevarában, Emarinban és Jonnethben.

– Androl! – suttogta Emarin. – Az álcád! Mi történt? Taim volt az?

Androl meggörnyedve leült. A szíve még mindig hevesen dobogott. Utána viszont felemelte az övtáskát, amit ellopott Taim derekáról, miközben nekiesett.

– Ő volt az. Tudom, hogy nem fogjátok elhinni, de az történt...

Arganda elsimította a parányi papírdarabkát. A lova, Tomboló nyergében ülve előhúzta zsebéből a kódjegyzéket. A trallokok továbbra sem fogytak ki a nyilakból. A főtiszt eddig sikeresen elkerülte, hogy meglőjék. A mellette ügető Alliandre királynőt sem találták még el. Szerencsére a makacs, fiatal nőt sikerült rávenni arra, hogy Arganda tartalék egységei mellett maradjon, ahol nem fenyegette olyan nagy veszély. Miután megvívták a romok melletti csatát, Arganda serege a Farkasőrséggel és a fehérköpenyekkel együtt elindult lefelé, hogy csatlakozzon a Sárkány Légiója és a határvidékiek támadásához. Több gyalogosuk volt, mint a szövetségeseiknek. A katonák hosszú sorban vonultak a vezéreik után.

Igen nagy harc várt rájuk ezen a helyen is. A száraz folyómederben a szörnyfajzatok és a sharaiak megpróbálták körbevenni Andor seregeit. Arganda már jó pár órája küzdött itt, amikor lement a nap. Árnyékba borult a táj. Amikor azonban megkapta az üzenetet, hátravonta a csapatait.

– Igazán írhatna olvashatóbban is! – mérgelődött, és a fáklya felé tartotta a kódok felsorolását. A parancsok rendben voltak. Feltéve, hogy valakinek nem sikerült feltörnie a kódot.

– Vagyis? – kérdezte Turné.

– Cauthon életben van – mordult fel Arganda.

– Hol van?

– Nem tudom – felelte a parancsnok, majd feltekerte a papírost és eltette a kódokat. – A hírvivő szerint Cauthon Kaput nyitott, aztán a fickó képébe vágta ezt a levelet és elküldte, hogy keressen meg engem.

Dél felé fordult és belebámult a sötétbe. Felkészülve az éjszakai harcra az emberei olajat hoztak a Kapukon át. Meggyújtották a farakásokat. A máglyák fényében Arganda felfedezte a közeledő folyóközieket. Pontosan, ahogy a parancsai ígérték.

– Hé, Tam al'Thor! – kiáltotta és a magasba emelte a kezét. Azóta nem látta a parancsnokát, hogy elköszönt tőle, miután a romok tövében véget ért a csata. Azóta jó pár óra is eltelt.

A folyóköziek legalább olyan viharvertnek látszottak, mint amennyire Arganda érezte magát. Nagyon, de nagyon hosszú nap volt a háta mögött és a küzdelem korántsem nem ért véget. Bárcsak itt volna Gallenne! – gondolta, miközben al'Thor közeledő emberei fölött elpillantva megnézte magának a közeledő trallokokat. – Milyen jó volna veszekedni valakivel.

Kicsit lejjebb a folyó mentén üvöltözés és hangzavar támadt azon a helyen, ahol az andori pikások – éppen csak hogy – visszatartották a trallok hullámokat. Mostanra már a Mora mentén folyt a küzdelem. Majdnem egészen a Dashar-domb magasságáig. Az emberei segítettek megvédeni az andoriak szárnyát.

– Mi újság, Arganda? – kérdezte Tam, amikor odaért.

– Cauthon életben van – felelte a főtiszt. – Ez pedig meglehetősen figyelemreméltó, tekintve, hogy valaki felrobbantotta a főhadiszállást, felgyújtotta a sátrát, legyilkolt egy csomót a damanei közül és elzavarta a feleségét. Cauthon valahogy kikeveredett belőle.

– Még szép! – kiáltotta Abell Cauthon. – Hiszen az én fiam!

– Üzente, hogy jönni fogtok – folytatta a főtiszt. – Azt mondta, hogy szereztetek nyílvesszőket. Tényleg?

Tam bólintott.

– Az utolsó parancsunk Kapukon át átküldött minket Mayene-be, ahol Gyógyítás és készletek vártak ránk. Nem tudom, hogy tudhatta ez a legény, hogy jönnek a nyilak, de pontosan abban a pillanatban érkezett egy szállítmány a folyóközi asszonyoktól, amikor már indultunk volna ide. Vannak tartalék íjaink is, ha szükségetek van rájuk.

– Hát az lesz. Cauthon azt akarja, hogy valamennyi csapatunk induljon el vissza felfelé a folyó mentén a romokhoz. Keljünk át a száraz medren és utána északkelet felől szálljuk meg a magaslatot.

– El nem tudom képzelni, hogy mire készül, de feltételezem, tudja, hogy mit csinál... – biccentett Tam.

A két seregtest elindult felfelé a folyó mentén a sötétben. Hátrahagyták az elszántan küzdő andoriakat, cairhienieket és aieleket.

A Teremtő vigyázzon rátok, barátaim! – gondolta Arganda.

Átkeltek a száraz folyómedren és elindultak felfelé az északkeleti lejtőkön. Csend volt odafent. A magaslat ezen részén nem tombolt harc, de könnyű volt észrevenni a fáklyák sorát.

– Ez bizony kemény dió lesz, ha azok sharaiak odafent – nézett fel Tam a sötétben úszó lejtőn.

– Cauthon üzenete szerint kapunk segítséget – felelte Arganda.

– Milyen segítséget?

– Nem tudom. Nem részletez...

Mennydörgés hallatszott. A főtiszt összerezzent. Úgy tűnt, hogy a legtöbb fókuszáló a fennsík túlsó oldalán harcolt. Ez azonban távolról sem jelentette, hogy ide nem raktak néhányat. Annyira gyűlölte ezt az érzést. Nem tudott megbirkózni a gondolattal, hogy szemmel tartja egy fókuszáló, aki csak éppen azt nem döntötte el még, hogy tűzzel, villámcsapással vagy földdel ölje meg.

Fókuszálók. Sokkal szebb lenne a világ, ha nem léteznének. De nem. Mégsem mennydörgés zaját hallotta. Az éjszakából fáklyás lovasok törtek elő. Átkeltek a medren, hogy csatlakozzanak Arganda hadoszlopához. A határvidéki lobogók között középen az Arany Daru emelkedett a magasba.

– Legyek mindjárt fényverte trallok! – káromkodott Arganda. – A határvidékiek úgy döntöttek, hogy csatlakoznak hozzánk?

Lan Mandragoran kardja ezüstfényben csillant, ahogy tisztelgett vele. Felnézett a lejtőn.

– Akkor tehát itt harcolunk.

Arganda bólintott.

– Remek – válaszolta halkan Lan. – Éppen most kaptam jelentést a fennsíkon északkeleti irányban mozgó, hatalmas sharai seregtestről. Világos számomra, hogy megpróbálnak onnan lejőve a folyóparti trallokok ellen küzdő bajtársaink hátába kerülni. Ha körülfognak, akkor azt tesznek velünk, amit csak akarnak. Úgy tűnik, nekünk kell megakadályoznnnk a tervük végrehajtását.

Tam felé fordult.

– Készen állsz arra, hogy megpuhítsd őket, íjász?

– Azt hiszem, az még sikerülni fog – felelte az idős férfi.

Lan bólintott, majd a magasba emelte a kardját. A mellette ülő malkieri meglengette az Arany Darut. Vágtatva indultak el felfelé a lejtőn. Odafönt már közeledett a hatalmas ellenséges sereg. Hosszan elnyúló arcvonalukat sok ezer fáklya fénye világította meg.

Tam al'Thor parancsára az íjászai hadrendbe álltak. Megfeszültek a húrok.

– Lőjetek! – harsogta Tam, és máris magasba emelkedett a sharaiak felé az első nyílzápor.

Ahogy a két sereg között csökkent a távolság, az ellenséges íjászok is lőni kezdtek. Arganda arra számított, hogy a sötétben nem lesznek olyan pontosak a lövéseik. Csak hát ez mindkét félre egyformán igaz volt.

A folyóköziek a halál újabb és újabb hullámát bocsátották szárnyra. A nyilak még a lecsapó sólymot is megszégyenítették volna a gyorsaságukkal.

– Megálljunk! – harsogta újra Tam. Az íjászok leengedték a fegyvert. A következő pillanatban Lan lovassága már le is csapott a szétzilálódott sharai vonalakra.

Hol szerezte Tam a harctéri tapasztalatait? – tűnődött Arganda, és felidézte magában hányszor is látta küzdeni az idős férfit. Jómaga több olyan ősz szakállú tábornokot ismert, akik feleannyira se érzékelték a csatateret, mint ez a birkapásztor.

A határvidékiek visszavonulót fújtak. Tam íjászai ismét lőni kezdték az ellenséget. A vezérük odaintett Argandának.

– Indulás! – kiáltotta a főtiszt a gyalogságnak. – Valamennyi század, előre!

Az előbb az íjászok és a nehézlovasság is csúnyán belemart az ellenségbe, ám ez a két fegyvernem nem sokra ment, ha az Árnyék harcosai már kialakították a védelmi vonalaikat. A sharai lándzsások nemsokára már összefüggő pajzsfallal várják a lovasság visszatérését és az íjászaik is felkészültek arra, hogy kilőjék a nyeregből az ellenséget. Ami most következik, az a gyalogágra vár.

Arganda leakasztotta a buzogányát. A sharaiak láncinget vagy bőrvértet viseltek. A feje fölé emelte és az emberei élén elkezdett felfelé nyomulni. Félúton találkoztak az ellentámadást indító sharaiakkal. Tam hadseregtestében fehérköpenyek, ghealdaniak, Perrin Farkasőrségének tagjai és a Mayene-i Szárnyas Őrség túlélői harcoltak. A veteránok egyetlen seregnek tartották magukat. Alig hat hónappal korábban Arganda saját édesapja sírjára esküdött volna meg, hogy ezek az alakok soha az életben nem lennének hajlandóak egymás mellett harcolni. Az meg végképp elképzelhetetlen lett volna, hogy azonnal a bajtársaik segítségére siessenek. Pedig a Farkasőrség is éppen ezt tette most, amikor a fehérköpenyeket kis híján lerohanta az ellenség.

Feltűntek a sharaiak oldalán az első üvöltő trallokok is. A Fényre! Már a trallokok is jönnek?

Arganda addig használta a buzogányát, míg úgy nem érezte, hogy mindjárt leesik a karja. Ekkor kezet váltott és folytam a küzdelmet. Csontok repedtek, kezek és karok hanyatlottak amerre járt. Csataménje oldalát vastagon borította a vér.

A magaslat túlsó feléről hirtelen fény villant a lent védekező andoriak irányába. Arganda először észre sem vette, mert annyira lekötötte a véres közelharc. A lelke legmélyén azonban összerezzent. Demandred alighanem újrakezdte a támadásait.

– Legyőztem a bátyádat, Lews Therin! – dübörgött végig a Kitaszított hangja a csatatéren, olyan erővel zengett, mint a mennydörgés. – Mindjárt meghal. Elvérezve, kiszivárog belőle az élet.

Arganda hátrébb táncoltatta a lovát és megfordult, mert egy szinte emberi arcú, elképesztően nagydarab trallok félrelökte maga mellől a sebesült sharait és hangosan felüvöltött. A vállsebéből már folyt a vér, de a szörnyszülött még csak észre sem vette. Oldalra fordult és meglendítette a rövid nyelű láncos cséphadaróját. Mintha csak egy óriási szögekkel kivert gerendával készült volna lecsapni.

Az ádáz fegyver Tomboló mellett vágódott a talajba. A mén ijedten megugrott. Arganda megpróbálta visszanyerni az uralmat a hátasa fölött, ám a trallok óriás közelebb lépett és egyetlen hatalmas ökölcsapással telibe találta a csatamén fejét. A ló a földre zuhant.

– Hát cseppet sem izgat a húsodból való hús? – dübörgött Demandred hangja a távolban. – Mennyire szereted azt, aki a bátyádnak nevezte magát? Hagyod meghalni a fehér ruhás férfit?

Tomboló feje szétnyílt, mint egy tojás. A ló lába görcsösen rángatózni kezdett. Arganda felpattant. Nem tudta, hogy egészen pontosan mikor került le a csatamén hátáról, de az ösztönei megmentették. Sajnálatos módon azonban az előbbi ugrás eltávolította a testőreitől, akik ebben a pillanatban élethalálharcot vívtak egy sharai osztag ellen.

A gyalogság tovább nyomult előre és sikerült lassan visszaszorítani a sharaiakat. A főtisztnek azonban nem jutott ideje a bámészkodásra. A trallok máris támadott. Arganda erősebben megszorította a buzogányát és felnézett az előtte tornyosuló szörnyfajzatra. Az óriás átlépett a haldokló ló felett, miközben láncos cséphadaróját pörgette a magasba.

Arganda sohasem érezte ennyire kicsinek magát.

– Gyáva! – bömbölte Demandred. – Hát hogy hívhatod magadat e földek megmentőjének? Az a cím engem illet! Állj ki ellenem! Öljem talán meg ezt a véredet, hogy magam elé idézzelek?

A főtiszt vett egy mély lélegzetet és előreszökkent. Úgy vélte, hogy a trallok erre semmiképpen nem számít. És valóban a bestia fegyvere jóval a háta mögött mart a talajba. Arganda teljes erővel lesújtott az oldalára. A buzogány összezúzta a trallok medencecsontját.

A szörnyfajzat ekkor visszakézből megütötte. Fehér fény támadt, és elhalkult a csata tombolása. Valaki üvöltött. Lábak dobogása, kiáltozás. Sikoltozás és bömbölés. Bömbölés és sikoltozás… semmi.

Valamivel később – a sebesült nem tudhatta, hogy mennyi idő telt el – megérezte, hogy felemelik. A trallokok? Nagyot pislogott és elszánta magát, hogy ha már másra nem is képes, de legalább szemen köpi a gyilkosát. Ehelyett feltették egy ló hátára al'Lan Mandragoran mögé.

– Életben vagyok? – kérdezte Arganda. A bal oldalába maró fájdalom hulláma viszont egyértelművé tette, hogy hát igen, ez a helyzet.

– Leterítetted azt a behemót dögöt, ghealdani – válaszolta Lan, és megsarkantyúzta a lovát. Vágtában indultak el a hátsó vonalak felé. A többi határvidéki is elkísérte őket. Arganda felfigyelt rájuk. – A trallok csupán a haláltusáját vívta, amikor megütött. Azt gondoltam, hogy meghaltál, de csak azután tudtam visszajönni érted, hogy hátravetettük az ellenséget. Nagyon keményen elbántak volna velünk, ha az a másik sereg nem lepte volna meg a sharaiakat.

– Milyen másik sereg? – kérdezte Arganda a karját dörzsölgetve.

– Cauthon elhelyezett még egy hadtestet a magaslat északi oldalán. Ott várakoztak. Ránézésre azt mondanám, hogy sárkányhívek meg egy lovassági zászlóalj. Talán a Banda tagjai. Nagyjából akkor, amikor ti a trallokokkal tusakodtatok, a lesben álló sereg lecsapott a sharaiak balszárnyára. Kettészakították őket Egy jó ideig eltart, amíg rendezni tudják a soraikat.

– A Fényre! – kiáltotta Arganda, aztán nagyot nyögött. Most már tudta, hogy a bal karja eltört. De legalább életben maradt. Egyelőre ezzel is be tudta érni. Az arcvonal felé pillantott, ahol a katonái még mindig tartották az alakzatukat. Alliandre királynő ott ügetett fel és alá a soraik között. Lelkesítő szavakát kiabált a katonáinak. A Fényre! Annyira jó lett volna, ha a felséges asszony inkább Mayene-ben szolgálna az ispotályban.

Ebben a pillanatban még tartott a nyugalom. A sharaiak kellőképpen megrendültek a támadástól ahhoz, hogy hátrébb húzódjanak. A szembenálló seregek között így jókora üres terület húzódott. Az ellenfél valószínűleg nem számított egy ilyen váratlan és erős támadásra.

Várjunk csak! Jobb kéz felől árnyak jelentek meg. Hatalmas termetű alakok mozogtak a sötétben. Jönnek a trallokok? A főtiszt összeszorította a fogait. Megpróbálta legyűrni a fájdalmát. A buzogányát ugyan elhagyta, de a csizmaszárban még mindig ott volt a kése. Küzdeni fog az életéért... küzdeni...

Ogierek – ismerte fel és nagyot pislogott. – Ezek itt nem trallokok, hanem ogierek! Azok az ocsmány árnyfattyak ugyanis nem hoznának fáklyákat magukkal, mint ezek a lények.

– Dicsőség az Építőknek! – köszöntötte Lan hangosan az érkezőket. – Szóval ti is segítettetek lesújtani a sharaiak szárnyára. Ott voltatok a seregben, amit Cauthon küldött. Ő hol van? Beszélnem kell vele!

Az egyik ogier mély hangon felnevetett.

– Ezzel nem te vagy az egyetlen, dai shan! Cauthon olyan, mint a bozótosban mogyorót kereső mókus. Az egyik pillanatban itt van, a másikban pedig már el is tűnt. Velem viszont azt üzente neked, hogy mindenáron meg kell akadályoznunk a sharaiak előrenyomulását.

A magaslat túloldala felől több fény villanása látszott. Ott még most is tartott az aes sedaiok és a sharaiak küzdelme. Cauthon tehát megpróbálja harapófogóba zárni az árnyék erőit. Arganda megkísérelte elnyomni magában a fájdalmat, hogy gondolkozni tudjon.

De mi a helyzet Demandreddel? A főtiszt jól látta, hogy a Kitaszított újabb pusztító csapást mért a Fény erőire. A sugárnyaláb lecsapott a folyón túli védők közé. A pikás alakzatok meginogtak. Kezdtek szétzilálódni, amikor minden egyes csapás több száz harcossal végzett.

– Az egyik oldalon kissé távolabb sharai fókuszálók – mondta dühösen – a másikon pedig a Kitaszítottak egyike! A Fényre! Nem is sejtettem, hogy ilyen sok trallok vár ránk. Végtelen sokan vannak.

Most már viszont nagyon is jól látta a szörnyfajzatokat. Valósággal rázúdultak Elayne csapataira. Az Egyetlen Hatalom fellobbanó tüzeinek fényében ezrével nyüzsögtek odalent.

– Nekünk végünk, igaz?

Lan arcán táncra perdült a fáklyák fénye. Mintha csak parázs lett volna a szeme. Az arcát meg gránitból faragták volna. Nem javította ki Argandát.

– Most mit tegyünk? – töprengett Arganda. – Ha nyerni akarunk... A Fényre! Ahhoz meg kell futamítanunk ezeket a sharaiakat. Ahhoz, hogy megmentsük a pikásokat – akiket nemsokára körbezárnak a trallokok –, minden katonánknak legkevesebb öt szörnyfajzattal kell végeznie! És akkor Demandredről még nem is beszéltem.

Lan nem válaszolt.

– Nekünk befellegzett – ismerte fel Arganda.

– Ha az így van, akkor kihúzzuk magunkat, és egészen addig küzdünk, míg el nem jön értünk a halál, ghealdani – felelte végre Lan. – Ráérsz megtörni, ha már meghaltál. Jó pár embernek nem adatott meg az ilyen végső küzdelem.

A lehetséges jövő szálai ellenálltak Randnek, amikor megszőtte belőlük elképzelései világát. Nem tudhatta, hogy ez mit jelent. Talán nagymértékben valószínűtlen volt, amit megkövetelt, talán egyszerű látomást hozott létre, amikor a szálakkal megmutatta a lehetséges világot. Közben meglátta a rég elmúlt világokat, és azokat is, melyek újra létezhetnek. Tükröket tartott az elé a valóság elé, ahol most élt.

Nem ő hozta létre ezeket a világokat. Csupán hagyta, hogy… testet öltsenek. Arra kényszerítette a szálakat, hogy megnyissák a megkövetelt valóságot. Végül engedelmeskedtek. A sötét újra fénybe borult, és a semmi helyét átvette a valami.

Belépett a világba, ami nem ismerte a Sötét Urat.

Úgy döntött, hogy Caemlynben bukkan elő. Talán azért, mert Sötét Úr ezt a várost használta fel az utolsó látomása során. Rand be akarta bizonyítani saját magának, hogy az a rettenetes jelenés igenis elkerülhető. Látnia kellett a nagyvárost, ám most úgy, hogy semmi sem szennyezte be.

Vett egy mély lélegzetet, és az úton elindult a palota felé. Most virágoztak a vajláncfák. A ragyogó, sárga szirmok valósággal kibuggyantak a kertekből, és beborították a kerítéseket. Gyerekek játszadoztak az árnyékukban. Vidáman a levegőbe szórták a szirmokat.

A ragyogó égboltot egyetlen felhő sem csúfította el. Rand felpillantott a magasba, felemelte a karját, és a virágzó ágak alól kilépett az erős, meleg napsütésbe. A palota bejárata előtt egyetlen őr sem állt. Csupán egy barátságos szolga magyarázott valamit néhány látogatónak.

Rand továbbhaladt. A bejárat felé közeledve a lába nyomokat hagyott az aranyló szirmok között. Egy gyerek sietett felé. Az ifjú megállt, és a kislányra mosolygott.

Az apróság megtorpant. Felemelte a kezét, hogy megérintse a Rand csípőjéről lógó kardot. Szemmel láthatóan zavarba jött.

– Ez mi? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– A múlt emléke – suttogta Rand.

A többi gyerek kacagását meghallva a kislány elfordult. Elszaladt, és hangosan nevetni kezdett, amikor az egyik társa egy ölnyi szirmot dobott fel a magasba. Rand folytatta az útját.

EZT JELENTI A TÖKÉLETESSÉG SZÁMODRA? A Sötét Úr hangja valahonnan a távolból hallatszott. Képes volt ugyan annyira behatolni ebbe a valóságba, hogy megszólítsa Randet, ám arra már nem futotta az erejéből, hogy a korábbi látomásokhoz hasonló módon megjelenjen. Ez a hely éppenséggel az ő tagadása volt.

Mert ez a világ akkor jön majd létre, ha az Utolsó Csatában Rand megöli a Sötét Urat.

– Gyere, és nézz körül! – szólította fel mosolyogva az ifjú.

Nem kapott választ. Ha ugyanis a Sötét Úr megengedné, hogy teljes mértékben bekerüljön ebbe a valóságba, akkor megszűnne létezni. Ezen a helyen már meghalt.

Minden dolog elmúlik, majd pedig visszatér. Ezt jelentette az Idő Kereke. Mi értelme lett volna csatát nyerni a Sötét Úr elleni, ha közben tudja az ember, hogy valamikor majd vissza fog térni. Rand ennél többre volt képes. Itt.

– Találkozni szeretnék a királynővel – szólította meg a palota kapujában álló szolgált. – Itthon van?

– A kertben bizonyára megtalálod, fiatalember – felelte férfi. Ő is megnézte magának Rand kardját. A szemében kíváncsíság, nem pedig aggodalom csillogott. Ebben a világban ugyanis az emberek még csak el sem tudták képzelni, hogy valaki bántani akarná a másikat. Az lehetetlen lett volna.

– Köszönöm – válaszolta a vendég, és elindult a palota belseje felé. A termek ismerősnek tűntek, de valamennyire azért megváltoztak. Caemlynt szinte porig rombolták az Utolsó Csata idején. Felperzselték a palotát. Az újjáépítés végeredménye hasonlított a régi dicsőségre, de nem volt teljesen ugyanolyan.

Rand végigsétált a folyosókon. Valami nyugtalanította. A tudata mélyén valami nem tetszett neki. De mi is volt az?

Nem szabad belefeledkeznem ebbe a helybe – jött rá. – Nem lehetek önelégült. Ez a világ nem volt valós, nem teljesen. Még nem.

Talán éppen erre készült a Sötét Úr? Ravaszul ráveszi Randet arra, hogy megteremtse a maga paradicsomát? Ahová belépve fogságba esik, miközben tombol az Utolsó Csata? A harcmezőn küzdő emberekre halál várt.

Erről nem szabad elfeledkeznie. Nem engedhette meg magának, hogy elnyelje ez a látomás. Erre azonban csak erőnek erejével tudott összpontosítani, miközben belépett a galériába. A hosszú folyosót mintha ablakok szegélyzeték volna. Ablakok bizony, ám keresztülnézve rajtuk nem Caemlyrit látta. Az új üveg átjárókon keresztül más helyeket láthatott. Mintha állandó Kapuk sorakoztak volna egymás mellett.

Az egyik helyen egy tengeröböl mélyére pillantott. Mindenfele színes halak cikáztak. A következő ablakon át a Ködhegység egyik békés, havasi legelője bukkant fel. Piros virágok ágaskodtak a zöld fűben. Mintha egy szorgalmas festő keze munkáját dicsérő képet nézett volna. A virágok ragyogása a padlóra fröccsent festékre emlékeztette.

A szemközti fal ablakai a világ nagyvárosait mutatták. Tearben a Kő a harmadik kor emlékét őrző múzeum volt. A létesítményt a Védelmezők irányították. E nemzedék gyermekei sosem viseltek fegyvert. Döbbenten hallgatták nagyszüleik meséit a régi harcokról. Egy újabb ablakban megláthatta Malkier Hét Tornyát. Újjáépítették őket, ám most már emlékműként szolgáltak, nem pedig erődítményként. A Sötét Úr halálakor eltűnt a Fertő. Az árnyfattyak azonnal holtan estek össze. Mintha hozzá lettek volna kötve a Sötét Úrhoz, ugyanúgy, ahogy az enyész vezette trallok ököl.

Az ajtókon nem látott zárat. A pénzverés mostanra már félig elfelejtett, bogaras dolognak tűnt. A fókuszálók segítettek abban, hogy mindenkinek jusson ennivaló. Elsétált a Tar Valonba nyíló ablak előtt. Az aes sedaiok minden eléjük járulót meggyógyítottak és Kapukat nyitottak, hogy az emberek eljussanak a szeretteikhez. Mindenkinek megvolt mindene, amire csak szüksége lehetett.

A következő ablak előtt megtorpant. Rhuideant látta maga előtt. Létezik, hogy ezt a várost valaha is sivatag ölelte körül? Shara és Cairhien között virágzott a pusztaság. Ráadásul az ablakon keresztül nagyon is jól látta a choramezőket. Egy egész erdőség vette körül a mesés várost. Bár nem hallhatta a hangjukat, nagyon jól látta, hogy az aielek énekelnek.

Nem voltak fegyvereik. Többé már nem járták el a lándzsák táncát. Az aielek újra a béke népe lettek.

Folytatta az útját. Bandar Eban, Ebou Dar, a seanchan földek. Shara. Minden nép életébe beleshetett az ablakokon át, bár ebben a korszakban az emberek már nem nagyon törődtek az országhatárokkal. A térképen a piros vonalak ugyanúgy a múlt emlékek voltak, mint Rand kardja. Ki törődött azzal, hogy melyik nemzet földjén él? Mi oka lenne arra bárkinek is, hogy „birtokolják” a földet? Jutott belőle mindenkinek. A puszta virágba borulása lehetővé tette új városok, új csodák felemelkedését. Több olyan ablak előtt is elsétált, amelyekről nem tudhatta, hogy hová nyílnak. Az viszont örömmel töltötte el, hogy a Folyóköz fejedelmi külsőt öltött. Szinte már úgy tűnt, hogy Manetheren újjászületettet.

Az utolsó ablak előtt azonban megtorpant. Ezt a völgyet valamikor az Átokföld vette körül. A magányos, lapos kőlapon egykor régen elégettek egy testet. Mára már beborította az élet: az indák, a fű, a virágok. A kavicsok között akkora szőrös pók szaladt, mint egy gyerek ökle.

Rand síremléke. A hely, ahol az Utolsó Csatát követően elégették a holttestét. Egy darabig ott téblábolt még az ablak előtt. Végül összeszedte magát, kisétált a galériából, és elindult a palotakertek irányába. Időnként megszólított egy-egy szolgát. Mindenki nagyon segítőkész volt. Senki sem tudakolta, hogy miért akarja a látni a királynőt.

Úgy vélte, hogy majd rengeteg ember között találja meg. Hiszen, ha mindenki beállíthatott a királynőhöz, akkor bizonyára rengetegen akartak találkozni vele. Jut vajon bármi másra is ideje? Amikor azonban elsétált a palota chorafája alatt, csupán egy magányos asszonyt pillantott meg a kertben.

Ebben a világban nem voltak nehézségek. Az emberek könnyedén megoldást találtak a vitáikra. Inkább adtak, mintsem, hogy vitatkozzanak. Mégis mi szükség volna egy királynőre?

Elayne ugyanolyan gyönyörű volt, mint amikor búcsút vettek egymástól. Természetesen már rég nem volt terhes. Az Utolsó Csata óta száz év is eltelt. Úgy tűnt, a királynő egyetlen napot sem öregedett.

Rand közelebb ért. Felnézett a kert falára, arra a helyre, ahonnan bepottyant ide. Akkor, amikor legelőször találkoztak. A kert mostanra már átalakult, de a fal maradt. Kibírta Caemlyn balsorsát, és átvészelte az új kor hajnalát. Elayne felpillantott a padról. Azonnal tágra nyílt a szeme, és a szája elé kapta a kezét.

– Rand?

Az ifjú alaposabban is megnézte magának a kedvesét. A keze közben megpihent Laman kardjának markolatán. Milyen távolságlartóan állt! Miért vette fel ezt a testtartást?

Elayne elmosolyodott.

– Micsoda tréfa! Leányom, hol vagy? Magadra vetted a Ködök tükrét, hogy újra megtréfálj?

– Szó sincs tréfáról, Elayne – válaszolta Rand, aztán fél térdre ereszkedett a változatlanul ifjúnak tűnő nő előtt, hogy ugyanolyan magasan legyen a fejük. A szemébe nézett.

Valami nagyon nem volt rendben.

– Ó! De hát ez hogyan volna lehetséges? – kérdezte a királynő.

De hiszen ez nem Elayne... Vagy mégis ő az? Olyan különös hangsúllyal beszélt, és a mozdulatai is furcsának tűntek. Tényleg megváltozhatott ennyire? Hiszen eltelt száz év.

– Elayne? – kérdezte a hívatlan vendég. – Mi történt veled?

– Mi történt volna? Semmi sem történt! Annyira remek, csodálatos a mai nap. Szépséges és békés. Annyira szeretek a kertben ülni és a napfényt élvezni.

Rand elkomorodott. Ez az erőltetetten derűs hangvétel. Ez a semmitmondó jókedv... Elayne sohasem volt ilyen.

– Ezt bizony meg kell ünnepelnünk! – kiáltotta a királynő, és összecsapta a kezét. – Meg fogom hívni Aviendhát! Ezen a héten nem neki kell énekelnie, bár valószínűleg beosztatta magát az óvodába. Általában oda jelentkezik önkéntesnek.

– Önkéntes az óvodában?

– Rhuideanban – felelte Elayne. – Ott is, de itt is mindenki imád a kisdedekkel játszani. Nagy ám a vetélkedés, hogy ki vigyázhat a gyerekekre! Persze megértjük, hogy mindenki csak kicsit lehet ott.

Aviendha. Ahogy gyerekekre vigyáz, és a chorafákhoz énekel! Nem volt persze ebben semmi rossz sem. Miért ne élvezhetné az ilyenfajta tevékenységet?

Ugyanakkor mégsem volt rendben a dolog. Rand mindig is azt gondolta, hogy aiel kedvese csodálatos anya lesz, ugyanakkor csak a legnagyobb nehézség árán tudta elképzelni, hogy Aviendha egész nap mások gyermekeivel játszadozik...

Elayne szemébe nézett. Egészen mélyre. Valahol hátul a tekintete legmélyén egy árnyék is rejtőzött. Ó, csupán egy ártatlan árnyalat, de akkor is árnyék. Mint a... pont, mint a...

Ugyanilyen árnyék látszott azoknak a szemében, akiket átállítottak a Sötét Úr szolgálatába.

Rand felpattant és hátratántorodott.

– Mit műveltél itt? – harsogta felnézve az égre. – Shai'tan! Felelj nekem!

Elayne félrehajtott fejjel figyelt rá. Nem ijedt meg. A félelem nem létezett ezen a helyen.

– Shai'tan? Annyi bizonyos, hogy valahonnan ismerem ezt a nevet, csak hát olyan hosszú idő telt el. Kezdek kicsit feledékennyé válni .

– SHAI'TAN! – üvöltötte Rand.

SEMMIT SEM TETTEM, ELLENFELEM – távolról hallatszott a hang. – EZ ITT A TE MŰVED.

– Ostobaság! – vágta rá Rand. – Megváltoztattad őt! Mindenkit megváltoztattál.

AZT GONDOLTAD, HOGY VÁLTOZATLANOK MARADNAK, MIUTÁN ELTÁVOLÍTOTTÁL ENGEM AZ ÉLETÜKBŐL?

A szavak mennydörgésként rázták meg az ifjút. Döbbenten hátralépett, miközben Elayne felkelt. Látszott, hogy aggódik a vendégéért. Igen, Rand most már nagyon is látta a gyönyörű szempár mélyén lapuló dolgot. Elayne nem volt saját maga... mert Rand megfosztotta attól a lehetőségtől, hogy önmaga lehessen.

ÉN A MAGAM OLDALÁRA ÁLLÍTOM AZ EMBEREKET – folytatta Shai'tan. – ÍGY IGAZ. UTÁNA MÁR NEM VÁLASZTHATJÁK A JÓT. HA EGYSZER MÁR MEGSZEREZTEM ŐKET MAGAMNAK. EZ ITT MIBEN KÜLÖNBÖZIK AZ ÉN MÓDSZEREMTŐL, ELLENFELEM? HA ÍGY CSELEKSZEL, AKKOR EGYEK VAGYUNK.

– Nem! – kiáltotta Rand. Ép kezét a fejére szorította, és térdre rogyott. – Nem! A világ tökéletes volna nélküled!

TÖKÉLETES. VÁLTOZATLAN. ROMBA DÖNTÖTT. TEDD HÁT MEG, HA ERRE VÁGYSZ, ELLENFELEM. HA MEGÖLSZ, ÉN FOGOK NYERNI. NEM SZÁMÍT, HOGY MIT TESZEL, ÉN FOGOK GYŐZNI.

Rand felüvöltött, és összekuporodott, amikor lecsapott rá a Sötét Úr következő támadása. Az előbb létrehozott rémálma valósággal szétrobbant. Fényszalagok vágódtak szanaszét, mintha füstcsíkok törtek volna a magasba.

Az ifjút körülvevő sötétség rázkódott és remegett.

NEM MENTHETED MEG ŐKET.

A ragyogó, remegő Minta újra Rand köré tekeredett. Az igazi Minta. Ami valójában történik. Amikor megpróbálta létrehozni a Sötét Úr nélküli világ vízióját, akkor valami iszonyút teremtett. Valamilyen szörnyűségeset. Olyasmit, ami rosszabb volt a megelőző világnál.

A Sötét Úr újra támadott.

Mat kihátrált a harcból. Az ashandarei megpihent a vállán. Karede azt követelte, hogy harcoljanak. Minél reménytelenebbnek tűnt egy helyzet, a testőr annál lelkesebbnek tűnt. Hát mostanára bizonyára már odavan az örömtől. Igazából táncolnia és kacagnia kellene. Hiszen megkapta azt, amit kért. De még mennyire!

Mat leült egy halott trallok tetemére. Nem volt már ülőalkalmatosság a közelben. Ivott egy nagy kortyot a vizestömlőjéből.

Nagyon is jól érezte a csata ritmusát, ahogy a vére dübörgött, A lüktetés szinte elveszett a messzeségben. Demandred nagyon okosnak bizonyult. Nem csapott le Mat folyóparti csalijára, ahová a félszemű ifjú csupán egy csekélyebb létszámú hadtestet vezérelt. Ellenfele odaküldte ugyan a trallokokat, de visszatartotta a sharaiakat. Ha Demandred a magaslatról lezúdulva megtámadta volna Elayne seregét, akkor Mat támadásba küldte volna nyugat és északkelet felől a saját erőit, hogy a magaslaton keresztültörve hátba támadják az Árnyékot. Demandred ezzel szembeni az azzal próbálkozott, hogy a csapatait Elayne háta mögé juttassa. Mat ennek egy időre elejét tudta venni. De vajon mennyi ideg lesz képes még erre?

Az aes sedaiok igen nehéz helyzetbe kerültek. Úgy tűnt, azt az összecsapást a sharai fókuszálók nyerik meg. Szerencse – gondolta Mat. – Ma igen nagy kalappal van szükségünk belőle. Nehogy cserbenhagyj ám!

Egy ilyen végszó nagyon is illett volna Matrim Cauthonhoz. A Minta előszeretettel kikacagta. Az ifjú jól látta, milyen cudar módon tréfálkozik a sors. Akkor halmozza el szerencsével, amikor annak nincs jelentősége, utána pedig mindent kiragad a markából. Pontosan akkor, amikor az számítana.

Vér és fényverte hamu! – morgott magában, miközben elrakta az üres vizestömlőt. Csupán a Karede kezében tartott fáklya miatt látott bármit is. Ebben a pillanatban nem érezte nagyon szerencsésnek magát. Ez persze néha előfordult. Nem tudhatta, hogy meddig tarthat a szerencséje.

Hát, ha a szerencse ma nem mosolyog Matrim Cauthonra, attól még Matrim Cauthon makacsul folytathatja a küzdelmet. Nem tervezte, hogy meghal ezen a napon. Számos tánc vár még rá. Ott van az a sok dal, amit el kell énekelni, meg az a rengeteg csókra váró asszony. Legalábbis egy nő.

Felállt, és visszasietett a Halottvirrasztó gárdisták, az ogierek, Tam követői, a Banda tagjai és a határvidékiek közé. Itt volt mindenki, akit ide vezényelt. Ismét folytatódott a küzdelem. Kemény harc árán sikerült néhány száz hossznyival hátrébb szorítaniuk a sharaiakat. Demandred azonban észrevette, hogy mire készül az ellenfele, ezért a folyó melletti trallokokat felküldte a hegyoldalon, hogy csatlakozzanak a küzdőkhöz. Az volt a magaslat legmeredekebb része. Elég nehéz lehetett felmászni ott. Demandred így biztos lehetett abban, hogy sikerült nyomás alatt tartania Matet.

A trallokok jelentették az igazi veszélyt. A folyó partján éppen elég nyüzsgött közülük ahhoz, hogy majd körülfogják Elayne-t, miközben egy részük felküzdi magát a magaslatra. Ha Mat bármelyik serege is megfutamodik, akkor minden odavész.

Csak hát a félszemű ifjú eldobta a kockát, és kiküldte a parancsait. Most már semmi mást nem kellett tennie, mint hogy harcol, vérzik és reménykedik.

A magaslat nyugati oldala felől folyékony tűzre emlékeztető fény fröccsent a magasba. A sötét éjszakai levegőben a megolvadt kő izzó darabkái száguldoztak. Mat először azt gondolta, hogy Demandred úgy döntött, abból az irányból folytatja a támadását, ám úgy tűnt, hogy a Kitaszított még mindig az andori seregeket akarta elpusztítani.

Újra felvillant a fény. Az aes sedaiok irányából jött. A félszemű hadvezér a sötétség és a füst ellenére is biztosra vette, hogy a magaslaton a sharaiak megpróbáltak elmenekülni kelet felé. Önkéntelenül is elmosolyodott.

– Azt nézd meg! – kiáltotta, majd Karede vállára csapott, és megmutatta neki a fényjelenséget.

– Az meg micsoda?

– Nem tudom – vágta rá Mat. – De alaposan odapörköltek vele a sharaiaknak, így nagyon is úgy vélem, hogy felettébb kedvelem. Folytassuk a harcot!

Karede és a többiek élére állva újabb rohamot indított a sharai katonák ellen.

Olver meggörnyedve haladt a hátára szíjazott nyílköteg súlya alatt. Ragaszkodott ahhoz, hogy ő is teljes adagot kapjon. Mégis mi történne akkor, ha az Árnyék egyik szolgája ellenőrizni kezdené a rakományt, és rájönne arra, hogy a fiú zsákjának közepét könnyű rongyokkal töltötték ki.

Setalle és Faile teljesen feleslegesen bámultak ennyire aggódó pillantásokkal. Esze ágában sem volt összeesni. A csomag nem volt annyira nehéz. Persze, ez majd nem fogja visszatartani attól, hogy némi kényeztetést csaljon ki Setalléből, ha majd egyszer visszatérnek. Sokat kell majd gyakorolni az effajta dolgokat, ha nem akar olyan kilátástalan helyzetbe kerülni, mint Mat.

Miközben a menetoszlop tovább tántorgott az Átokföld szívében elhelyezkedő ellátó központ felé, a fiú némán, vonakodva azért csak beismerte, hogy talán mégis tudna örülni egy kicsivel könnyebb csomagnak. Persze nem azért, mintha elfáradt volna, de hát mégis, így hogy fog harcolni, ha majd úgy adódik? Baj esetén gyorsan el kell dobnia a csomagot. Ez a böhöm förtelem viszont már ránézésre is azt sugallta, hogy könnyedén semmit sem lehet tenni vele. A lábát szürke por borította. Nem volt cipője, és a ruháját igazából egy rongyárus sem vette volna meg. Korábban Faile és a Banda megtámadta az Árnyék ellátó központjai felé tartó egyik nyomorúságos karavánt. Nem kellett különösen sokat küzdeniük. Csupán három árnybarát és egy gátlástalan kereskedő kísérte a csontsovány, tántorgó foglyokat.

A készletek jelentős részén Kandor címerét, egy vörös lovat fedeztek fel. A legtöbb fogoly maga is Kandor gyermeke volt. Faile szabadon engedte őket. A túlélőket el akarta küldeni dél felé. Mindössze a foglyok fele indult útra. A többiek azonban ragaszkodtak ahhoz, hogy csatlakozzanak a megmentőikhez, és részt vegyenek az Utolsó Csatában. Igaz, Olver már számos olyan koldust látott az utak mentén ácsorogni, akik jobb erőben voltak, mint ezek a szerencsétlenek. Másrészt viszont az egykori foglyok segítettek abban, hogy Faile karavánja meggyőzőnek tűnjön.

A hitelesség nagyon is fontos volt. Olver felpillantott, ahogy a fáklyák két sora között húzódó ösvényen megközelítették az ellátó központot. Az éjszaka hidegében számos, vörös kendős aiel ácsorgott a fényben. Figyelték az érkezőket. A fiú gyorsan lesütötte a szemét, mert nem akarta, hogy felfedezzék a gyűlöletét. Mindig is tudta, hogy az aielekben nem szabad megbízni.

Néhány őr – nem aielek, hanem az árnybarátok – parancsszavára a menetoszlop megtorpant. A meggyilkolt kalmár ruháját viselő Aravine előresietett. Faile-ról ordított saldaeai származása, ezért úgy döntöttek, ésszerűbb lesz, ha nem ő próbálja meg eljátszani az Árnyékot szolgáló árnybarát szerepét.

– Hol vannak az őreitek? – kérdezte az egyik katona. – Most Lifa következik, nem? Mi történt?

– Azok a fajankók! – kiáltotta Aravine, és a földre köpött. Olver majdnem elmosolyodott. Rá sem lehetett volna ismerni a nőre. Tehetséges színjátszónak bizonyult. – Holtan hevernek ott, ahol hagytam őket! Megmondtam nekik, hogy éjszaka ne mászkáljanak. Nem tudom, mi intézte el azt a három ostobát, de felfúvódott, megfeketedett bőrrel találtuk meg őket a tábor peremén. – Úgy tűnt, hogy mindjárt elhányja magát. – Ázt hiszem, valami belepetézett a felpuffadt gyomrukba. Nem akartuk kivárni, hogy mi kel ki belőle.

A katona felmordult.

– És te ki volnál?

– Pansai – vágta rá Aravine. – Lifa üzlettársa.

– Mióta van Lifának üzlettársa?

– Amióta felmetszettem a hasát, és átvettem a karavánját.

Amit csak tudtak Lifáról, azt a megmentett foglyoktól hallották. Nem valami sokat. Olver izzadni kezdett. Az őr alaposan megnézte magának Aravine-t, majd elindult hátra a menetoszlop mellett. Faile katonái elvegyültek a kandori foglyok között. Megpróbáltak a legmegtörtebb rabszolgának kinézni.

– Hé, te ribanc! – kiáltotta az őr, és Faile-ra mutatott. Hangosan röhögni kezdett. – Saldaeai vagy? Azt hittem, azok a némberek inkább megölik a férfit, mintsem hogy élve essenek fogságba.

Durván meglökte a fiatal nőt.

Olver nem mert levegőt venni. Ó, vér és fényverte hamu! Faile úrnő nem tudja elviselni ezt az arcátlanságot. Az őr azt ellenőrizte, hogy a foglyok tényleg elcsigázottak-e vagy sem. Az úrnő testtartása, viselkedése le fogja buktatni. A nemeshölgy...

Faile meggörnyedt, valósággal összeesett, és olyan halk vinnyogó hangon válaszolt, hogy Olver nem hallotta a szavait.

A fiú tátott szájjal követte az eseményeket. Gyorsan észbe kapott, és lehajtotta a fejét. Hogy a csudába! Hogyan tanulhatta mag egy ilyen finom úrinő azt, hogy alázatos szolga módjára viselkadjen?

Az őr felmordult.

– Gyerünk! – intett oda Aravine-nek. – Ott várjatok, míg értetek nem küldünk.

A menetoszlop továbbvánszorgott, míg Aravine meg nem parancsolta nekik, hogy üljenek le. Ő maga oldalt állt. Összefonta karját a mellén, és egy lábbal topogott. Mennydörgés támadt. Olver valamiért remegni kezdett. Felpillantva egy myrddraal szem nélküli arcát pillantotta meg.

Összerezzent, mintha egy léken át beejtették volna a tó fagyos vizébe. Elakadt a lélegzete. A myrddraal nem is annyira lépdelt, hanem siklott. Köpenye élettelenül és mozdulatlanul csüngött, miközben megkerülte a foglyokat. Egy feszült pillanat után folytatta az útját és elindult vissza a tábor felé.

– Fókuszálókat keresnek – suttogta Faile Mandevwinnek.

– A Fény irgalmazzon nekünk! – suttogta vissza a férfi.

Alig bírták ki a várakozást. Végül egy kövérkés, fehér ruhás asszonyság jött oda hozzájuk. Elkészítette egy Kapu fonatait. Aravine parancsszavára a foglyok feltápászkodtak, majd a nő intett, hogy induljanak. Olver is beállt a többiek közé. Faile közelében lépdelve maga mögött hagyta a vörös földet, a hideg levegőt, és egy olyan helyen bukkant elő, ami a szaga alapján alighanem lángban állt.

Egy meglehetősen viharvert táborban bukkantak elő. Nyüzsögtek itt a trallokok. A közelben jó pár hatalmas üstben bugyogott a víz. Közvetlenül a tábor mögül egy meredek lejtő vezetett fel. Valamilyen széles fennsík irányába. Odafentről számos füstoszlop emelkedett a magasba. Olver abból az irányból is, de bal kéz felől is csata hangját hallotta. Amikor elfordult a lejtőtől, a távolban megpillantotta egy magas, karcsú hegy körvonalait. Úgy emelkedett ki a lapos síkságból, mint az asztal közepére állított gyertya.

Felnézve a tábor fölötti magaslatra hatalmasat dobbant a szíve. Egy emberi test gördült le fentről. A kezében még mindig görcsölen markolta a zászló rúdját. A lobogót egy hatalmas, vörös kéz ékesítette. A Vörös Kéz Bandája! A zászló és a harcos is a tűz körül húst sütögető trallokok közé zuhant. Belegördült a lángokba. Parázs szóródott szét minden irányba, a dühöngő szörnyszülöttek pedig kirángatták váratlan vendégüket a tűzből. A harcos már rég túljutott azon, hogy érdekelje, mi is történik vele.

– Faile! – suttogta Olver.

– Láttam – válaszolta a nő. Az ő csomagjába rejtették a Kürtöt őrző zsákot. Faile úgy folytatta, mint aki magában beszél. – A Fényre! Hogyan jutunk el így Mathez?

Félreálltak, hogy átjöhessen a karaván maradéka is a Kapun. Ezek a társaik megőrizték a kardjaikat, ám a fegyvereket ugyanúgy összekötve, csomagban cipelték a hátukon, mint a nyílvesszőket. Azt a látszatot akarták kelteni, hogy ezek a pengék is a harctéri ellátmány részei voltak.

– Vér és fényverte hamu! – suttogta Mandevwin, miközben csatlakozott két társához. A közelben egy karámban foglyok jajveszékeltek. – Talán minket is odazárnak? Éjjel kiszökhetnénk.

Faile megrázta a fejét.

– Elveszik a holminkat! Fegyvertelenek maradunk.

– Akkor mit csináljunk? – kérdezte Mandevwin. Oldalra sandított, ahol néhány trallok éppen maga után vonszolta a harcvonalban begyűjtött friss hullákat. – Kezdjünk el harcolni? Talán Mat úr észrevesz minket, és segítséget küld.

Olver nem igazán lelkesedett ezért a tervért. Akart ő harcolni, de ezek a trallokok nagyok voltak. Az egyik szörnyfajzat éppen ott ment el a közelben. A farkasfej a fiú irányába fordult. A szeme akár egy emberé is lehetett volna. Éhes arckifejezéssel tetőtől talpig végigmérte Olvert. A fiú hátralépett és a csomagja után nyúlt, ahová elrejtette a kését.

– Szétfutunk – suttogta Faile, miután a trallok továbbment. – Egy tucat különböző irányba fogunk menekülni, és reméljük hogy ezzel összezavarjuk őket. Néhányunknak talán sikerül elmenekülnie.

Elkomorodott.

De hol van Aravine?

Mintegy végszóra a társuk keresztüllépett a Kapun. A fókuszáló, fehér ruhás nő ott jött a nyomában. Aravine Faile felé mutatott.

A fiatal nő abban a pillanatban felemelkedett a levegőbe. Olver feljajdult, Mandevwin pedig káromkodva ledobta a csomagját, és megpróbálta előrántani a kardját, miközben Arrela és Selande kiabáltak valamit. A következő pillanatban azonban a mind a hármójukat fonatok emelték a magasba. A Kapun át fegyverrel a kézben, vörös kendős aielek rohantak keresztül.

Azonnal elszabadult a pokol. Faile néhány katonája az életét vesztette, amikor puszta kézzel próbált meg védekezni. Olver hasra vetette magát, hogy megkeresse a kését. Mikor a keze ráfonódott a fegyver markolatára, a küzdelem már véget is ért. A többieket már legyűrték, vagy megkötve lebegtek a levegőben.

Túl gyors volt! – gondolta a fiú kétségbeesve. Miért nem figyelmeztette senki sem arra, hogy az összecsapás ilyen gyorsan véget érhet?

Úgy tűnt, hogy a felnőttek megfeledkeztek róla, de a fiú nem tudta, hogy mitévő legyen.

Aravine odasietett a levegőben lógó Faile-hoz. Mégis mit jelentsen ez az egész? Aravine... elárulta őket?

– Nagyon sajnálom, úrnőm – szólította meg az asszony Faile-t. Olver alig hallotta a szavait. Senki sem törődött a gyerekkel? Az aielek a katonákat figyelték. Egymás közelébe lökdösték őket, hogy könnyebben szemmel tarthassák a foglyokat. Nem is egy társuk vérbe fagyba feküdt a földön.

Az úrnő magatehetetlenül vonaglott a magasban. Az erőfeszítéstől sötétvörös lett az arca. Betömték a száját. Faile képtelen lett kolna csendben maradni egy ilyen helyzetben. Aravine kiszedte a Kürt zsákját Faile csomagjából. Belenézett. Tágra nyílt a szeme. Gondosan bezárta a zsákot, és a melléhez szorította.

– Azt reméltem, hogy hátat fordíthatok a régi életemnek – suttogta magatehetetlen foglyának. – Hogy mindent újrakezdhetek. Azt gondoltam, hogy elrejtőzhetek, vagy esetleg elfelejtkeznek rólam. Azt, hogy visszatérhetek a Fénybe. A Sötétség Nagyura azonban nem felejt. Nem lehet elbújni előle. Aznap éjjel megtaláltak, ahogy Andor földjére léptünk. Nem akartam én, hogy így legyen, de így kellett cselekednem.

Elfordult.

– Egy lovat nekem! – harsogta. – Személyesen viszem el ezt a csomagot Demandred nagyúrnak, ahogy arra parancsot kaptam.

A fehér ruhás asszony odalépett Aravine mellé. Halkan vitatkozni kezdtek. Olver körülnézett. Senki sem figyelt rá.

Remegni kezdett a keze. Tudta ugyan, hogy a trallokok otromba jószágok, és hogy felettébb ocsmány az ábrázatuk, de... ezek itt felértek egy rémálommal. Szörnyetegek közé került. Ó, a Fényre!

Mit tenne Mat ebben a helyzetben?

– Dovte'andi se tovya sagain – suttogta Olver, és előhúzta a kését. Teli torokból üvöltve a fehér ruhás némberre vetette magát, és a kést markolatig a hátába vágta valamivel a dereka fölött.

Az árnybarát felsikoltott. Faile a földre zuhant, mert elengedték a Levegő fonatai. Abban a pillanatban feltárultak a rabszolgák karámjának kapui, és kétségbeesetten üvöltöző emberek próbáltak meg rohanva elmenekülni.

– Emeld magasabbra! – kiáltotta Doesine. – Fényverte gyorsasággal!

Leane engedelmeskedett. A többi nővérrel együtt Földet font. A talaj megremegett előttük. Vadul rángatózott és meggyűrődött, mint egy összegyűrt szőnyeg. A következő pillanatban már el is bújtak a földsánc mögé, amikor a magasból lecsapott a tűz.

A szedett-vedett társaságot Doesine vezette. A tucatnyi aes sedait néhány őrző és pár katona kísérte. A férfiak elszántan szorították a fegyverüket, melyek mostanában nagyjából annyira votak hasznosak, mintha egy vekni kenyérrel próbáltak volna meg harcolni. A levegő valósággal rázkódott és sistergett az Egyetlen Hatalomtól. Kezdetleges mellvédjük hangosan dübörgött, ahogy rázúdultak a sharaiak tűzcsapásai.

Leane kilesett a kövek felett. Erősen tartotta az Egyetlen Hatalmat. Már magához tért a szörnyű élményből. Mélyen megrázta, hogy Demandred fogságába került. A szörnyeteg azt tehetett volna vele, amit csak akart. Egy hajszálon múlott az élete. Leane-t megdöbbentette a Kitaszított őrült szavaiban izzó indulat. Soha életében nem tapasztalta azt, hogy valaki úgy gyűlölt volna bárki mást is, mint ahogy Demandred gyűlölte az Újjászületett Sárkányt.

Egy csapat sharai elindult lefelé a lejtőn. Fonatok sorával kezdték el támadni a kezdetleges erődítményt. Leane kimetszette a támadó hullámot a levegőből. Így érezhette magát az a sebész, aki eltávolítja a megfeketedett húst. Most már sokkal gyengébben tudta megragadni az Egyetlen Hatalmat, mint valamikor régen.

Éppen ezért fókuszálás közben nagyobb hatékonyságra kellett törekednie. Figyelemre méltó volt, hogy egy nő, miként tudja a legcsekélyebb dologból is a legtöbbet kihozni.

A sánc felrobbant.

Leane oldalra vetette magát. Valósággal elborította a záporozó föld. Továbbgördült a füstben. Köhögni kezdett, de továbbra is erősen szorította a saidart. A sharai férfiak! Az ő fonataikat nem láthatta. Felegyenesedett és körülnézett. A robbanás csupán cafatokat hagyott meg a ruhájából. A karját elborították a karcolások. Észrevette, hogy egy közeli árokból kék szövet látszik ki. Leane négykézláb odamászott mellé.

Megtalálta a holttestet. A feje viszont hiányzott.

Érezte, ahogy valósággal elöntötte a veszteség és a gyász érzése. Sosem állt túl közel Doesine-hez, ám ezen a helyen egymás oldalán harcoltak. A veszteségek, a pusztulás egyre jobban megviselte az aes sedait. Mennyit bír még elviselni? Hány társa halálának lesz még szemtanúja?

Nagy nehezen összeszedte magát. A Fény szerelmére, hiszen ez itt valóságos katasztrófa! Számítottak az ellenséges Rémurak felbukkanására, ám a sharaiak százával vetették harcba a fókuszálókat. Egy egész nemzet valamennyi harcra kiképzett fókuszálója támadt rájuk. A csatamezőn itt is, ott is színes foltok látszottak. Az elesett aes sedaiok holttestei. Őrzőik őrjöngő üvöltéssel rohantak felfelé a hegyoldalon. Megzavarta az elméjüket a hozzájuk tartozó aes sedai halála. A magasból lecsapó fonatok gyorsan végeztek velük. Leane abba az irányba tántorgott, ahol egy csapatnyi Piros és Zöld nővér tartotta még magát a nyugati lejtő egyik bemélyedésében. A terep egyelőre megvédte őket, de erősen kérdéses volt, hogy meddig tudnak még kitartani.

Mindezek dacára elfogta a büszkeség. Hiába volt túlerőben a félelmetes ellenség, ha az aes sedaiok kitartottak. Ez a küzdelem még csak nem is hasonlított a seanchan támadás éjszakájára, amikor a megosztott torony egész egyszerűen tövig meghasadt. Az aes sedaiok keményen kitartottak. Valahányszor szétszórták egy osztagukat, a túlélők összegyűltek, és folytatták az ellenállást. A magasból őrjöngő tűzözön zúdult rájuk, de lentről legalább ugyanennyi tűzcsapás süvített felfelé. A villámok mind a két felet egyformán sújtották.

Leane óvatosan megközelítette a nővéreit. Raechin Connoral mellé ért. A nővér egy sziklatömb tövében kuporogva a Tűz fonataival támadta az előrenyomuló sharaiakat. Leane odafigyelt az ellencsapás fonataira, majd az egyiket a Víz gyors szálával félresiklatta. A tűzgömb parányi sziklák tömegére hasadt szét.

Raechin odabiccentett.

– Én meg már azt hittem, hogy neked többé semmi hasznodat nem látjuk. Meg hogy csak ahhoz értesz, hogy csábító pillantásokat vess a férfiakra.

– A domani nők művészetének az a lényege, hogy a lehető legkisebb erőfeszítés árán szerezd meg magadnak amit csak akarsz, Raechin – felelte Leane hűvösen.

Raechin felhördült, és néhány tűzgömböt bocsátott útjára a sharaiak felé.

– Valamikor majd igenis a tanácsodat fogom kérni – válaszolta. – Ha valóban létezik egy módszer arra, hogy a férfiak azt tegyék, amit te akarsz tőlük, akkor bizony én ezt nagyon szeretném megtanulni.

Ez az elképzelés annyira hihetetlennek tűnt, hogy Leane az elkeserítő helyzet ellenére, kis híján elnevette magát. Egy Piros nővér? Ahogy kifesti magát meg szépítkezni kezd, és eltanulja a domani nők titkos mesterfogásait? Hát, miért is ne – gondolta, és kiütött még egy tűzlabdát. Hiszen változóban volt a világ, és az ajahok a maguk finom módján ugyan, de követték a változást.

A nővérek ellenállása egyre több sharai fókuszáló figyelmét vonta magára.

– Nemsokára fel kell adnunk ezt az állást – döntötte el Raechin.

Leane némán bólintott.

– Azok a sharaiak... – mordult fel a Piros nővér. – Ezt nézd meg!

Leane felhördült. Korábban a sharaiak a környéken harcoló csapataik jelentős részét valahová máshová vezényelték át. Úgy tűnt, hogy másutt volt szükség rájuk. A fókuszálók most a katonák helyett egy hatalmas csapatnyi igencsak kétségbeesett embert tereltek maguk előtt. Úgy tűnt, nekik szánták azt a szerepet, hogy felfogják az aes sedaiok csapásait. Jó pár szerencsétlen husángot vagy valamilyen szerszámot fogott a kezében, ám a legtöbbjük rémülten, görnyedten haladt, és csak rettegve markolta a fegyverét.

– Vér és fényverte hamu! – káromkodott Raechin, mire Leane a magasba vonta az egyik szemöldökét. A Piros nővér új módszert alkalmazott. Most már villámcsapásokat küldött a halálra rémült emberek mögé. A villámok azonban még így is többször közéjük vágtak. Leane a hányingerrel küszködve ugyan, de maga is bekapcsolódott.

Nemsokára Manda Wan kúszott oda hozzájuk. A hamuval borított Zöld nővér rettenetesen nézett ki. Talán pont annyira, mint én, gondolta Leane, és a tekintete végigsiklott a saját összemarcangolt, hamuval borított karján.

– Visszavonulunk – jelentette be Manda. – Lehet, hogy Kapukat kell használnunk.

– És hova mennénk? – kérdezte Leane. – Itt hagyjuk a csatát?

Erre egyikőjük sem tudott mit mondani. Hát nem. Ebből a harcból nem lehetett visszavonulni. Vagy győznek, vagy minden odavész.

– Túlságosan szétzilálódtunk – folytatta Manda. – A legkevesebb, hogy hátrébb vonulunk, és rendezzük a sorainkat. Össze kell gyűjtenünk a nővéreinket, és ennél jobb dolog nem jutott eszembe. Hacsak nincs egy másik ötleted?

Manda Raechin szemébe nézett. Leane túl gyenge volt az utóbbi időben ahhoz, hogy sokat számítson a véleménye. Miközben a két társnője halkan vitatkozott, ő némán újabb és újabb ellenséges fonatokat metszett ki a levegőből. A közelben harcoló aes sedaiok kimásztak a mélyedésből, és elindultak lefelé a lejtőn. Ott majd rendezik a soraikat, kaput nyitnak a Dashar-dombra, és eldöntik, mitévők legyenek.

De várjunk csak! Ez meg mi a csoda? Leane érezte, hogy valaki nagy erővel fókuszál a közelben. Összekapcsolódtak volna a sharaiak? Összeszorított szemmel megpróbált kivenni valamit a sötétben. Már igencsak az éjszaka derekán jártak, de a lángban álló táj tüzei éppen elég fényt adtak. Meg sajnos kegyetlenül füstöltek is. Leane Levegőt használva megpróbálta elfújni a mindent eltakaró füstöt. A kavargás azonban saját magától is eloszlott, mintha erős szél támadt volna.

A hegyoldalon határozott léptekkel Egwene al'Vere haladt el mellettük. Száz máglya ereje ragyogott benne. Leane még sohasem látott egyetlen nőt sem, aki ilyen hatalmas erőt tartott volna magában. Az amyrlin maga elé nyújtotta a kezét, és egy fehér pálcát szorított. A szeme mintha világított volna.

Felragyogott a fény, és Egwene egyszerre egytucatnyi tűzfonatot küldött az ellenség felé. Egytucatnyit!

Valósággal beborították a hegyoldal felsőbb részét. A robbanások a magasba vágták a sharai fókuszálók testét.

– Manda – szólalt meg Leane –, azt hiszem, találtunk egy jobb gyülekezési pontot.

Talmanes a lámpással meggyújtott egy faágat, azzal pedig rágyújtott a pipájára. Csak egyet szippantott, majd az egészet kiöntötte a kőpadlóra. A dohány valamikor megromolhatott. Undorítóan rossz volt az íze. A férfi köhögni kezdett, és dohányt megpróbálta beletaposni a padlóba.

– Nagyuram, jól van? – kérdezte az arra sétáló Melten. Jobb kezével oda sem figyelve két kalapáccsal zsonglőrködött.

– Fényverte módon még életben vagyok – válaszolta a főtiszt. – Ez nagyságrendekkel több annál, mint amire jogosan számíthattam.

Melten kifejezéstelen arccal biccentett, majd továbbment és beállt a sárkányok körül sürgölődő egyik osztagba. A mély barlang valósággal zengett a fára zúduló kalapácsok hangjától, miközben a Banda tagjai minden tőlük telhetőt megtettek azért, hogy rendbe hozzák a fegyvereket. Talmanes megkocogtatta a lámpást, mert kíváncsi volt, mennyi olaj maradt még. Az égő folyadék rémes bűzt árasztott, de már kezdett hozzászokni. Még néhány órára elegendő olajuk maradt.

Ennek kifejezetten örült, mivel – legalábbis amennyire tudta – ebből a barlangból egyetlen kijárat sem vezetett fel a felszínre, a csatatérre. Csupán Kapukon keresztül lehetett lejutni ide. Valamelyik asha'man mégis tudott róla. Furcsa fickó lehetett. Mégis milyen ember ismeri azokat a barlangokat, ahová csak az Egyetlen Hatalom segítségével lehet lejutni?

Bizonyos szempontból a Banda csapdába került itt lent. Biztonságban voltak, ugyanakkor mindentől elzárták őket. Mat üzeneteiből csak nagyon kevés dolog derült ki.

A főtiszt összerezzent. Azt hitte, hogy a magasból meghallotta a harcoló fókuszálók küzdelmének zaját. Csupán a füle tréfálta meg. A sziklák jól őrizték a csendet. Ezek az ősi kövek a világtörés óta nem láttak fényt, már ha valaha is láttak.

Talmanes megrázta a fejét, majd odament az egyik csoporthoz.

– Hogy állunk?

Dennel a fejével néhány papiros felé biccentett. Aludra ezekre felvázolta, pontosan hogyan is kell rendbe hozniuk ezt a sárkányt. Az a nőszemély közben kissé arrébb állva éppen egy másik csapatot látott el pontos utasításokkal. Enyhe akcentusú hangja visszhangot vetett a csarnokban.

– A legtöbb csőnek semmi baja sem esett – szólalt meg Dennel.

– De hiszen, ha jobban belegondolunk, eleve számítani lehetett arra, hogy hébe-hóba azért csak kijut nekik némi tűz, meg egy kevés robbanás...

Elnevette magát, de aztán elhallgatott és a szeme sarkából Talmanesre pillantott.

– Ne hagyd, hogy az arckifejezésem aláássa a jókedvedet – felelte Talmanes, miközben elrakta a pipáját. – Továbbá az se zavarjon, hogy éppen a világ közeledő végét kívánjuk megakadályozni, meg hogy sokszoros az ellenség túlereje. Talán meg sem kellene említenem, hogy vereség esetén még a lelkünket is elpusztítja minden gonoszság Sötét Ura.

– Bocsásson meg, nagyuram!

– Csak tréfáltam.

Dennel hatalmasat pislantott.

– Tényleg?

– Igen.

– Nagyuram tréfált?

– Pontosan.

– Nagyuramnak nagyon sajátos humorérzéke van – vélte Dennel.

– Ezt már más is mondta – biccentett Talmanes, majd lehajolt és megvizsgálta a sárkány kerekes állványát. A megperzselődött gerendákat csavarokkal és deszkákkal fogták össze. – Ez a megoldás nem tűnik túl megbízhatónak.

– Nem lesz vele baj, nagyuram. Persze gyorsan nem fogunk tudni mozogni. Ahogy azt mondtam, a csövek egészen jól átvészelték a dolgot, de ezek a kocsik... Hát, minden tőlünk telhetőt megtettünk azzal, amit össze tudtunk szedni, meg amit Baerlonból kaptunk. Ennyi idő alatt ennyire futotta a képességünkből.

– És egy percünk se maradt – biccentett Talmanes. – Mat nagyúr bármelyik pillanatban harcba hívhat minket.

– Már ha még bárki is él odafent – morfondírozott Dennel, és felnézett a mennyezet felé.

Felettébb nyugtalanító gondolat. A Banda története esetleg idelent, ebben a kelepcében érhet véget. Ebben az esetben nem várna túl hosszú szenvedés a társaságra. Vagy véget ér a világ, vagy elfogy az ennivalójuk. Egy hét múlva már nem élnének. Ez lenne a sírhelyük, itt a sötétben.

Fényverte hamu, Mat! Nehogy nekem veszíteni merj odafenn! Nehogy! A Banda még nem adta fel a harcot. Nem fognak a sötétben a föld alatt éhen dögleni.

Talmanes a magasba tartotta a lámpását, és már fordult volna, hogy továbbmenjen, de ekkor észrevett valamit. A sárkányok körül dolgozó katonák furcsa árnyékot vetettek a falra. Olyan volt, mintha egy bő köpenyt és arcát eltakaró kalapot viselő alak állt volna ott.

Dennel a tekintetével követte Talmanes pillantását.

– A Fényre! Olyan, mintha maga az öreg Árnyjanó bámulna bennünket! Nem?

– De bizony! – biccentett Talmanes, majd határozott hangon elkiáltotta magát. – Mi ez a nagy csönd idelent? Nótára fel, emberek!

Néhányan abbahagyták a munkát. Aludra felállt a sárkány mellől, csípőre tette a kezét, és szúrós pillantást küldött a főtiszt felé. Így aztán maga Talmanes vágott bele a dalba:

Addig isszuk a sok jó bort, míg nem üres a pohár,
megcsókoljuk a lányokat, amíg az egyik sem sír már.
Pörögjön hát most a kocka, amíg el nem repülünk,
majd az öreg Árnyjanóval hetykén táncra perdülünk!

Csend.

Aztán néhányan énekelni kezdtek:

Büszkén zeng a kiáltásunk, mennydörög a szitokszó,
szolgálólányt átöleljük, nincsen még, mi ilyen jó!
A Sötét Urat kizsebeljük, és nyeregbe lendülünk,
majd az öreg Árnyjanóval hetykén táncra perdülünk!

A hangjuktól hamarosan már zengett a barlang. Elszánt gyorsasággal dolgoztak, hogy felkészüljenek a rájuk váró feladatra.

Mert ezt a feladatot igenis végrehajtják. Talmanes erről személyesen fog gondoskodni. Még akkor is, ha sárkánytűzzel kell kirobbantaniuk magukat ebből a sírkamrából.

Amikor Olver megszúrta a fehér ruhás némbert, Faile köteléke semmivé foszlott. A földre zuhant. Megtántorodott, de talpon maradt. Mandewvin káromkodva ért földet mellette.

Aravine. A Fényre! Aravine. A kedves, gondos és tehetséges Aravine, az árnybarát.

Aki elvette a Kürtöt.

Aravine Olver áldozatára pillantott, majd pánikba esve kiragadta a szolga kezéből a ló kantárját és a nyeregbe vetette magát.

Faile rohanva mozgásba lendült, miközben a közeli karámból üvöltve kitörtek a foglyok. A föléjük tornyosuló trallokokra vetették magukat, és megpróbálták kicsavarni a kezükből a fegyvereket. Már majdnem elérte az árulót, amikor Aravine vágtázni kezdet, és elszáguldott a Kürttel. A lankásabb lejtő felé igyekezett, ahol felmehetett egészen a magaslat csúcsára.

– Ne! – kiáltotta Faile. – Aravine! Ne tedd ezt!

Rohanni kezdett a menekülő után, de belátta, hogy ennek semmi értelme.

Egy ló kell. Egy lóra van szüksége. Villámgyorsan körülnézett és észrevette azokat az igás állatokat, akiket keresztülhoztak a Kapun. Odarohant Fürgéhez. Elmetszette a nyereg szíját, és azzal együtt lerántotta a hátas rakományát is. Néhány mozdulat elég volt. Felugrott a kanca hátára, megragadta a zablát, és a lábával mozgásra ösztönözte.

A bozontos kanca vágtázva elindult Aravine után. Faile ráhajolt a nyakára.

– Fuss, Fürge! – kiáltotta. – Ha maradt még benned erő, akkor ideje felhasználni. Szépen kérlek! Fuss, kislány, rohanj!

Fürge csattogó patával száguldott a letaposott talajon. A magasból hangos dübörgés hallatszott. A trallokok sötétben szoktak táborozni. Csupán a főzőgödrök tüze, és nagy ritkán egy-egy fáklya világított. Faile úgy érezte, mintha egy rémálomban vágtázott volna.

Kicsit arrébb néhány trallok próbálta meg elállni az útját. A fiatal nő még jobban ráborult a ló nyakára és a Fényhez imádkozott, hogy ne tudják lerántani a hátasáról. Fürge lassított, és a két lovas ekkor zárkózott fel Faile két oldalára. Az egyikőjük lándzsája átdöfte egy trallok nyakát, míg a másik ugyan elvétette a célját, ám a lova félrelökte a másik szörnyfajzatot. Így elég hely maradt ahhoz, hogy Fürge átugrasson a megzavarodott trallokok között.

Gyorsan utolérte a két lándzsás férfit. Egyikőjük kövér, a másik ösztövér volt. Harnan és Vanin.

– Ti ketten! – kiáltotta Faile.

– Úrnőm! – kacagta Harnan.

– Hogyan?! – kiáltotta teljes erővel a nő, mert megpróbálta túlharsogni a patkók dobogását.

– Hagytuk, hogy egy karaván megtaláljon minket! – üvöltötte Harnan. – Szépen el is fogtak. Pár órával ezelőtt egy Kapuval kerültünk át ide. Felkészítettük a foglyokat a kitörésre. Urnőnk érkezése valósággal kapóra jött.

– De a Kürt! Megpróbáltátok ellopni a Kürtöt!

– Nem! – bömbölte vissza Harnan. – Mat dohányából akartunk lopni!

– Azt gondoltam, azért ásta el, mert ott akarja hagyni! – rikkantotta Vanin a másik oldalról. – Gondoltam, Mat úgyse bánná. Különben is jön még nekem pár márkával. Amikor aztán kinyitottam a zsákot, és megtaláltam Valere átkozott Kürtjét... Fényverte hamu! Lefogadom, hogy Tar Valonban is hallották az üvöltésemet.

Faile vicsorogni kezdett, ahogy elképzelte a jelenetet. Akkor tehát a Vörös a meglepetéstől kezdett el üvölteni. Ez a hang aztán rávette a medveszerű szörnyeteget a támadásra.

Hát, már nem volt értelme a múlton rágódni. A térdével szorította Fürge oldalát, és megpróbálta még gyorsabb száguldásra ösztökélni. Aravine bevágtatott a trallokok közé. Abba az irányba sietett, ahol elvékonyodott a meredek partszakasz. Őrjöngve ráüvöltött a trallokokra, hogy segítsenek. A vágtató lovak azonban minden szörnyfajzatnál gyorsabban haladtak.

Demandred. Aravine arról beszélt, hogy a Kürtöt odaviszi az egyik Kitaszítotthoz. Faile halkan felhördült, és most már valósággal rátapadt hátasa nyakára. Meglepő módon Fürge lehagyta Vanint és Harnant. Úrnőjük még csak nem is kérdezte, hogy hol találták a lovakat. Minden figyelmét Aravine-re összpontosította.

Üvöltözés támadt a táborban. Vanin és Harnan levágott oldalra, hogy útját állják a Faile felé száguldó lovasoknak. A fiatal nő oldalra rántotta a kantárt, Fürge pedig átugrott egy rakás felhalmozott készleten, és keresztülvágtatott az apró tűz körül ülő, különös ruhát viselő emberek csoportján. Azok érthetetlen kiejtéssel kiabáltak a menekülő után.

Lépésről lépésre sikerült megközelítenie az árulót. Fürge zihálva vette a levegőt, és izzadság borította be a szőrét. Saldaea lovassága a világ legjobbjai közé tartozott. Faile ismerte a lovakat, Nem létezett olyan fajta, amin ne ült volna. Most, a csatatéren száguldva a legszebb teari telivérért sem cserélte volna el Fürgét. A kétes származású, bozontos kanca egy versenylovat is megszégyenítő gyorsasággal száguldott.

Az elszánt bosszúálló felvette az alatta dübörgő paták ritmusát. Előhúzott egy kést az inge ujjából. Fürge a sarka nyomásának engedve átvetette magát egy apró mélyedés fölött. Egy pillanatra a levegőben lebegtek. Faile figyelembe vette a szelet, az esésüket, a mozgásukat. Hátraengedte, majd előrelendítette a karját. A kés egy pillanattal azelőtt röppent ki az ujjai közül, hogy Fürge lába elérte volna a talajt.

A penge célba talált. Belemerült Aravine hátába. Az áruló kicsúszott a nyeregből, és a földre zuhant. Elengedte a zsákot.

Az üldöző levetette magát Fürge hátáról. Földet érve továbbcsúszott a lendülettől. Csak egészen a zsák mellett torpant meg. Meglazította a zsinórokat, és odabent megpillantotta a csillogó Kürtöt.

– Saj... sajnálom... – suttogta Aravine. A hátára fordult, a lába nem mozgott. – Ne áruld el Aldinnak, hogy mit tettem. Neki mindig... kijutott... a legszörnyűbb nőkből...

Faile felkelt, és szánakozva pillantott le az árulóra.

– Imádkozz, hogy a Teremtő befogadja a lelkedet, Aravine! – búcsúzott, miközben visszamászott Fürge hátára. – Mert ha nem, akkor a Sötét Úré leszel. Én átengedlek neki.

A sarkát Fürge oldalába nyomta.

Ekkor már jó pár trallok közeledett. Mind az ifjú nő felé fordult. Hangosan ordibáltak, és több myrddraal is előkígyózott közülük. Faile felé mutogattak. A tömeg mozgásba lendült, és megpróbálták elzárni az útját.

Összeszorította a száját, és elindult vissza abba az irányba, amerről jöttek. Talán felzárkózhat Harnan vagy Vanin mellé. Esetleg valaki más tud segíteni.

A tábor ekkor már teljesen felélénkült. Mindent betöltött a hangos kiabálás. Észrevette a nyomában vágtató lovasokat.

– Nála van Valere Kürtje! – üvöltötte valaki.

Valahol a hegy tetején Mat Cauthon csapatai az árnyék ellen küzdöttek. Csak olyan kevés hiányzott hozzá.

Az első nyílvessző egész közel vágódott a talajba. Több is követte. Faile odaért a foglyok karámjaihoz. A darabokra zúzott kerítés körül holttestek hevertek a földön. Fürge hangosan fújtatott. Alighanem az ereje végén járhatott. A menekülő észrevett egy másik lovat is a közelben. A felnyergelt aranyderes herélt a lábainál heverő halott katonát bökdöste az orrával.

Faile lassított. Mitévő legyen? Váltson lovat? De utána hogyan tovább? Hátrapillantott, majd egy gyors mozdulattal előrehajolt, mert egy nyílvessző suhant el nem sokkal a feje fölött. Most már legalább egy tucatnyi sharai katona vágtatott a háta mögött. Üldözői parányi gyűrűkkel megerősített szövetpáncélt viseltek. Trallokok százai loholtak a nyomukban.

Még friss lovon sem tudom magam mögött hagyni őket – gondolta. Fürgével beléptetett néhány ellátmánnyal teli szekér mögé és leugrott a hátáról, hogy odarohanjon a másik lóhoz.

– Faile úrnő? – kérdezte egy halk hang. A fiatal nő lepillantott. A szekér alatt Olver kuporgott. A kezében tartotta a kését.

Az üldözők már majdnem odaértek. Nem maradt idejük a töprengésre. Faile előrántotta a Kürtöt a zsákból, és Olver kezébe nyomta.

– Vigyázz rá! – parancsolta. – Rejtsd el! Később majd az éjszaka folyamán vidd el Mat Cauthonhoz!

– Itt hagy? – kérdezte Olver. – Egyedül?

– Kénytelen vagyok – felelte az úrnő. Néhány csomag nyílhegyet tömött a zsákjába, közben érezte, hogy izgatottan lüktet a szíve, majd kiugrik a helyéről. – Ha elvágtattak azok a lovasok, keress magadnak másik búvóhelyet! Vissza fognak jönni, hogy átkutassák azt a helyet, ahol leszálltam. Miután...

Miután elkaptak.

Kénytelen lesz saját maga ellen fordítani a kését, különben kínzói esetleg kiszedik belőle, hogy mit tett a Kürttel. Megragadta Olver karját.

– Sajnálom, hogy rád hárítom ezt a terhet, kisfiú. Nincs itt senki más. Korábban is megálltad a helyedet, most is meg fogod. Vidd el a Kürtöt Mathez, vagy minden odavész!

Kirohant a szekér rejtekéből. Ügyelt arra, hogy jól látszódjon a zsák. Néhány furcsa ruhás idegen észrevette és mutogatni kezdett. A menekülő magasra emelte a zsákot és felmászott a herélt nyergébe. Belenyomta a sarkát a ló oldalába, majd vágtára ösztökélte.

A trallokok és az árnybarátok a nyomába szegődtek. Nem törődtek a trallok tábor kellős közepén, egy szekér alatt rejtőzködő kisfiúval és a súlyos terhével.

Logain alaposan megnézte magának a vékony korongot. A fekete és a fehér részt egy vékony, hullámszerű vonal választotta el egymástól. Bizonyára cuendillar. A férfi érintése miatt hártyavékony anyagrétegek váltak le a korongról. Mintha gúnyt akartak volna űzni az elnyűhetetlen anyagból.

– Miért nem törte meg őket Taim? – kérdezte Logain. – Hiszen megtehette volna. Olyan törékenyek, mint a vénségesen vén bőr.

– Nem tudom – válaszolta Androl, és a csapata többi tagjára nézett. – Talán még nem jött el a megfelelő időpont.

– Ha a megfelelő időpontban törjük el, akkor azzal a Sárkánynak segítünk – szólt közbe a magát Emarinnak nevező férfi. Igencsak idegesnek tűnt. – Ha viszont rossz pillanatban törjük meg... akkor mi lesz?

– Semmi jó, úgy vélem – felelte neki Pevara. Egy Piros nővér.

Logain vajon képes lesz valaha is bosszút állni azokon, akik megszelídítették? Volt idő, amikor kizárólag a gyűlölet tartotta életben. Mára már felfedezett egy új éhséget is önmagában. Legyőzte az aes sedaiokat, megtörte az ellenállásukat és néhányra rá is tette a maga pecsétjét. Az elégtétel azonban... üres volt. Az ürességet némiképpen feledtette a mélyről fakadó szomjúság, hogy megölje a M'Haelt. Ez azonban nem volt elég. Mi is kellene még?

Valamikor Újjászületett Sárkánynak hívta magát. Valamikor arra készült, hogy ő lesz a világ ura. Hogy a helyére teszi a dolgokat. A csata egyik külső területén állva végighúzta az ujját a Sötét Úr börtönének pecsétjén. Itt délnyugatra a mocsarak közelében rejtőzködött az asha'manjei apró alaptábora. A magaslat felől távoli mennydörgés hallatszott. Az aes sedaiok és a sharaiak robbanó fonatokkal támadták egymást.

Számos asha'manje is harcolt ott, ám a sharai fókuszálók többen voltak, mint az aes sedaiok és az asha'manek együttesen. Más emberei bejárták a csatateret, becserkészték és megölték a Rémurakat.

Gyorsabb ütemben veszítette az embereit, mint az Árnyék. Túl sok ellenfél sorakozott fel velük szemben.

Magasba tartotta a pecsétet. Érezte benne az erőt. Hogyan lelhetne a segítségével megoltalmazni a Fekete Tornyot? Ha az emberek nem félnek tőlünk, nem rettegnek tőlem, mi fog velünk történni, ha meghalt a Sárkány? A kötésen át megérezte az aes sedai elégedetlenségét. Gabrelle szemébe nézett. A nő korábban még a csatát figyelte, de mostanra a férfi felé fordult. Kérdés látszott a tekintetében? Vagy fenyegetés?

Korábban tényleg azt gondolta, hogy sikerült megszelídítenie az aes sedaiokat? Ki kellett volna nevetnie magát ezért a gondolatért. Az aes sedaiokat nem lehet megszelídíteni, soha!

Sokatmondó mozdulattal az övéről lógó zacskóba csúsztatta a pecséteket. A tekintete Gabrelle szemébe merült, miközben befűzte a zacskót. A kötésen át erősebb aggodalom áradt. Egy pillanatra Logain úgy érezte, hogy a nő érte aggódik, nem pedig miatta.

Ez a nőszemély talán már rájött arra, hogyan lehet befolyásolni a kötést. Megpróbálta a megfelelő érzelmek segítségével elringatni a férfit. Hát nem. Az aes sedaiokat nem lehet megszelídíteni. Azzal, hogy magához kötötte őket, még nem sikerült visszaszorítani a belőlük áradó fenyegetést. A kötés csupán újabb nehézségekhez vezetett.

A gallérjához nyúlt és kihúzta az ott viselt sárkányos kitűzői, Androl felé nyújtotta.

– Androl Genhald, lementél a halál tárnájába és visszatértél. Most már kétszeresen is az adósod vagyok. Felruházlak a teljes jogú asha'man rangjával. Viseld büszkén a rangjelzésedet!

Korábban már visszaadta a kardos jelvényt, így Androl jogosan tarthatta avatottnak magát.

Pillanatnyi habozás után tiszteletteljes mozdulattal átvette a kitűzőt.

– És mi lesz a pecsétekkel? – kérdezte Pevara karba tett kézzel. – A Fehér Tornyot illetik meg. Az amyrlin az őrzőjük.

– Azok alapján, amit hallottam, az amyrlint nyugodtan tekinthetjük halottnak – felelte Logain. – A távollétében én nagyon is megfelelő helyettesítő vagyok.

Megragadta az Igazi Forrást, maga alá gyűrte, lebirkózta majd Kaput nyitott a magaslat legtetejére.

Azonnal rázúdult a háború teljes ereje, a zűrzavar, a füst és a sikoltozás. Keresztüllépett az átjárón, a többiek pedig követték. Demandred kitartó fókuszálása világító oszlopként ragyogott. Mennydörgő hangon az Újjászületett Sárkányt gúnyolta.

Rand al'Thor nem volt itt. A hozzá legközelebb álló valaki pedig éppenséggel Logain volt. Ő is helyettesítheti.

– Megyek és megküzdök vele – szólt oda a többieknek – Gabrelle, te itt maradsz és megvárod a visszatérésemet, mert előfodulhat, hogy Gyógyításra lesz szükségem. A többiek elintézik Taim embereit, és azokat a sharai fókuszálókat. Ne hagyjatok senkit sem életben, aki átállt az Árnyék oldalára. Nem számít, hogy önként vagy kényszer hatására tette. Az egyiknek igazságot szolgáltatunk, a másikat megváltjuk a szenvedéstől.

Némán bólintottak. Gabrelle, mintha lenyűgözve bámulta volna. Talán azért, mert Logain úgy döntött, hogy lecsap az ellenség szívére. Az aes sedai nem látta meg az összefüggéséket. Még egy Kitaszított sem lehetett olyan erős, mint amilyennek Demandred tűnt.

Valamilyen sa'angreal volt nála. Mégpedig egy nagy erejű. Legalább olyan hatalmas, mint Callandor, vagy esetleg még annál is erősebb. Ha Logain megszerezné, számos dolog megváltozhatna a világban. Mindenki megismerné a nevét és a Fekete Torony hírét. Úgy fognak majd remegni előtte, ahogy sohasem tették az Amyrlin-trón előtt.

Egwene olyan támadást indított, amilyenre évezredek óta nem akadt példa. Az aes sedaiok előjöttek a védállásaikból és felsorakoztak a vezérük mellé. Nyugodt, határozott léptekkel nyomultak előre, felfelé a nyugati lejtőn. A fonatok úgy csapkodtak a levegőben, mintha a szél belekapott volna egy nagy adag szalagba.

Az égbolt szinte cafatokra hasadt az ezernyi villámcsapás fényében. A csapások zúgásra és remegésre késztették a talajt. Demandred továbbra is a fennsík túlsó végén elhelyezkedő andoriakra tüzelt. Az öröktűz minden sugara repedéseket támasztott a levegőben. A talajt beborították a pókhálóra emlékeztető feketeség repedései. A mélységből azonban egy beteges valami csápjai bújtak elő. A hegyoldalt borító kőzúzalék között úgy terjedtek el, mint valami betegség.

A levegőt elevenné tette az Egyetlen Hatalom. Olyan elképesztő erő zengett benne, hogy Egwene szinte már úgy érezte, mindenki számára látható vált az Egyetlen Hatalom. Közben azonban olyan sok erőt engedett magába, amennyire csak képes volta Továbbra is Vora sa'angrealját használta. Úgy érezte magát, mint amikor a seanchanok ellen harcolt. Talán egy kicsivel összeszedettebb volt. A seanchanok ellen küzdve kétségbeesés és halálos rémület is vegyült a dühébe.

Ezúttal viszont fehéren izzott a dühe, mint a fémdarab, amelyet túlságosan is felizzítottak ahhoz, hogy megmunkálhassa a kovács.

Egwene al'Vere-re bízták e földek irányítását.

Az Amyrlin-trón nem tűri tovább az Árnyék erőszakos támadásait.

Nem fog visszavonulni. Nem hajtja meg a fejét, amikor elfogynak az erőforrásai.

Harcolni fog.

Megidézte a Levegőt. Kavargó forgószélbe fogta össze a port, a füstöt és az elhalt növényeket. Maga előtt vezette a tornádót, és elvakította mindazokat, akik odafentről megpróbálták eltalálni. Villámok csaptak be a közelében, mire Földből készített fonatot. Mélyen belemart a sziklákba és kiemelte belőlük a vasat. Egwene mellett gyorsan kihűlő fémtorony tört a magasba. A villám a toronyba csapott. Elkerülte a tövében álló ifjú nőt, aki őrjöngő vihart küldött éppen fel a lejtőn.

Valaki mozgott a közelében. Egwene megérezte a közeledő Leilwint. Ez a nő... kiderült róla, hogy hűséges. Micsoda meglepetés. Új őrzője azonban cseppet sem enyhítette a Gawyn halála miatt érzett őrjítő fájdalmát. Más módon azonban segített. Egwene elméjének mélyén új csomó jelent meg. Új volt és nagyon különbözött az elődjétől, ám megdöbbentő erejű hűség áradt belőle.

Az ifjú nő a magasba emelte Vora sa'angrealját, és Leilwin oldalán folyamatosan támadva az ellenséget tovább nyomult felfelé. Odafönt a sharaiak lekuporodtak. Megpróbálták átvészelni az üvöltő szeleket. Egwene tűzszalagokkal csapott le rájuk. A fókuszálók megpróbáltak visszavágni a forgószélen keresztül. Fonataik azonban mellémentek és a szemüket elvakította a por. Oldalról három közönséges katona lendült támadásba, de Leilwin könnyedén végzett velük.

Egwene megváltoztatta a szél irányát. Az őrjöngő levegőt kézként használta fel. Megragadta és felhajította a magasba az ellenség fókuszálóit. A fentről alázúduló mennykőcsapások tüzes ölelésbe fogták az embereket. Füstölgő holttestek gördültek le a hegy oldalán. Az előrenyomuló aes sedai hadsereg élén az ifjú nő tovább tört előre. Kezéből fényből faragott nyílvesszőkre hasonlító fonatok törtek elő.

Az asha'manek is csatlakoztak hozzájuk. Időnként helyenként már eddig is harcoltak a Fehér Torony oldalán, ám most mintha tömegével érkeztek volna. Többtucatnyi férfi sorakozott fel az elöl haladó amyrlin mögött. A levegő valósággal kocsonyássá vált az Egyetlen Hatalomtól.

Elállt a szél.

A porvihar hirtelen elült. Mintha pokrócot borítottak volna a gyertyára. Ezért nem a természet valamelyik ereje felelt. Egwene felmászott egy kiálló szikla tetejére. Odafent a magasban megpillantott egy fekete és vörös ruhát viselő, előrenyújtott karú férfit. Végre sikerült előcsalnia az ellenséges erők egyik vezetőjét. A Rémurak ugyan ott harcoltak a sharaiak oldalán, ám Egwene-nek a vezérük kellett. Taim. A M'Hael.

– Villámokat fon! – kiáltotta egy férfi a háta mögött.

Egwene mellett azonnal felmagasodott az olvadt vas kihűlő tornya. A következő pillanatban már bele is mart a villám. Az amyrlin oldalra pillantott. Jahar Narishma, Merise asha'man őrzője figyelmeztette.

Egwene elmosolyodott és Taim felé fordult.

– Tartsátok távol tőlem a többieket! – parancsolta hangosan. – Narishma és Merise maradjon velem. Narishma figyelmeztetései hasznosak lesznek.

Összeszedte minden erejét és egy viharral lecsapott az áruló M'Haelre.

Ila a csatatéren a romok közelében heverő holttestek között nézelődött. A küzdelem valamivel lejjebb tombolt a folyó mentén, ám nagyon is jól hallotta az éjszakát megrázó robbanásokat és a kiabálást.

A sebesülteket kereste az elesettek között. Nem törődött a nyílvesszőkkel és a kardokkal, ha ilyesmire bukkant. Bár nagyon örült volna, ha ez másképp lett volna, de tudta, hogy a többiek majd begyűjtik a fegyvereket. Nagyon sok ember haláláért éppen ezek a kardok és a nyilak voltak felelősek.

Raen, a férje a közelben vizsgálta a holttesteket. Mindegyiket ellenőrizte, hogy dobog-e a szíve. A férfi kesztyűjét vörösre festette a vér. A ruhája is bemocskolódott, mivel a fülét újra és újra a holttestek mellére szorította. Ha valakiről megállapították, hogy meghalt, akkor X-et tettek az arcára. Gyakran az elhunyt saját vérével. Így a többiek nem fogják megvizsgálni még egyszer a hullát.

Úgy tűnt, mintha Raen az elmúlt esztendő során egy évtizedet öregedett volna. Ila úgy érezte, hogy ezzel ő is pontosan így van. Néha könnyű volt a Levél útján járni. Olyankor boldog és békés volt az életük. Ám a falevélre lecsaphat a dermesztő szél és a zúgó vihar. Az odaadás elvárta tőlük, hogy a zord időket is ugyanúgy elviseljék, mint a boldogságot. Országról országra üldözték őket. Éheztek, ahogy elpusztult a vidék. Végül a seanchanok földjén találtak menedékre... bizony, ilyen volt az életük.

Egyetlen megpróbáltatás sem ért fel azonban azzal, hogy elveszítették Aramot. Ettől sokkal jobban szenvedett még annál is, mint amikor a trallokok elragadták az anyját.

Elhaladtak Morgase, a munkásokat sorokba rendező és parancsokat osztogató egykori királynő mellett. Ila továbbment. Nem sokra tartotta a királynőket. Azok semmit sem tettek őérte. Vagy a népéért.

A közelben Raen megtorpant és a lámpását felemelve megvizsgálta a halott katona nyílvesszőkkel teli tegezét. Ila felhördült és felhúzta a szoknyáit, hogy a holttesteket megkerülve odasiessen a férjéhez.

– Raen!

– Béke, Ila! – felelte a férfi. – Nem fogom megfogni. Ugyanakkor az jár a fejemben...

Felemelte a fejét. A folyó partján és a magaslat tetején villódzó távoli fényeket nézte. Azon a két helyen a seregek bestiális gyilkosságokat követtek el. Rengeteg villanás mart az éjszakába. Mintha csak sok száz helyen csapott volna be a villám. Már jóval éjfélen túl jártak. Hosszú órák óta járták a mezőt. Az élőket keresték.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Ila. – Raen...

– Mi vajon mit tennénk ellenük, Ila? A trallokok nem követik a Levél útját.

– Rengeteg hely van, hogy elfussunk – válaszolta a felesége. – Nézd csak meg őket! Már akkor nekimentek a trallokoknak, amikor az árnyfattyak éppen csak hogy kitörtek a Fertőből. Ha azt a rengeteg erőt inkább arra fordították volna, hogy összegyűjtsék és elmenekítsék az embereket, akkor már rég messze délen járhatnának...

– A trallokok követték volna őket – figyelmeztette Raen. – Na és akkor mi történne, Ila?

– Számos urat elfogadtunk már – felelte Ila. – Az Árnyék talán súlyos kézzel bánna velünk, de ez talán tényleg annyival szörnyűbb lenne annál, mint amit mások keze által elszenvedtünk?

– Igen – suttogta Raen. – Igen, Ila. Ez rosszabb volna. Sokkal, de sokkal rosszabb.

Az asszony a férjére nézett.

Raen megcsóválta a fejét és nagyot sóhajtott.

– Nem fogok letérni a Levél útjáról, Ila. Az az én utam, és nagyon is megfelel nekem. Viszont... viszont többé nem gondolok olyan rosszat azokról, akik másik úton járnak. Ha átvészeljük ezt a korszakot, akkor azt azoknak köszönhetjük, akik meghaltak ezen a csatatéren. Nem számít, hogy elfogadjuk-e, avagy sem az áldozatukat. – A férfi elhallgatott.

Csak az éjszakai sötétség miatt ilyen borúlátó – gondolta a felesége. – Túljut majd rajta, ha a nap újra kisüt. Akkor majd minden rendben lesz. Ugye, rendben lesz? Ila felnézett az éjszakai égre. A nap... észre fogják venni egyáltalán, ha már felkelt? A máglyák fénye odafentről megvilágította a mind vastagabbnak, kövérebbnek látszó felhőket. Hirtelen fázni kezdett. Összevonta magán ragyogóan sárga kendőjét. Viszont többé nem gondolok olyan rosszat azokról, akik másik úton járnak…

Pislogni kezdett a szemét elöntő könnyek miatt.

– A Fényre! – suttogta és közben a szívébe mart a sajgás. – Nem kellett volna hátat fordítanom neki. Segíteni kellett volna abban, hogy visszatérjen hozzánk, ehelyett kitaszítottam. Fény, ó Fény! Legyél irgalmas hozzá...

A közelben néhány zsoldos megtalálta és felemelte a nyílvesszőket.

– Hé, Hanlon! – kiabálta az egyikük. – Ezt nézd meg!

Amikor ezek a durva gazfickók kicsit korábban beálltak segíteni a tuatha'anoknak, Ila nagyon büszke volt rájuk. Elkerülték a csatát, hogy segítsenek a sebesülteknek? Úgy tűnt, hogy kiléptek erőszakkal teli múltjukból.

Most azonban valami egészen mást látott, amikor rájuk nézett. Gyávákat, akik inkább kiforgatták a halottak zsebeit, mintsem hogy harcoljanak. Mi volt a rosszabb a kettő közül? Azok a tévúton járó emberek, akik szembeszálltak a trallokokkal és megpróbálták meghátrálásra kényszeríteni őket, vagy azok a zsoldosok, akik csupán azért nem harcoltak, mert egyszerűbbnek találták ezt az utat?

Megrázta a fejét. Azelőtt mindig is úgy érezte, hogy jól tudja a választ az élet kérdéseire. Ma azonban a legtöbb válasz kicsúszott az ujjai közül. Persze az életmentés... ahhoz most is tudott ragaszkodni.

Elindult vissza a holttestekhez, hogy a hallottak között megtalálja az élőket.

Olver visszabújt a szekér alá. Magához szorította a Kürtöt, miközben Faile úrnő elvágtatott. Többtucatnyi lovas követte, meg százával a trallokok. Nagyon sötét lett.

Egyedül maradt. Újra egyedül hagyták.

Becsukta a szemét, de ez nem sokat segített. A távolban még mindig jól hallotta az üvöltöző, kiabáló embereket. Még mindig érezte a vér bűzét, meg a foglyokat, akiket menekülés közben lemészároltak a szörnyfajzatok. A vér bűze nem tudta elnyomni a füstöt. Sűrű, köhögésre ingerlő felhőket fújt a szél. Úgy tűnt, mintha lángra lobbant volna az egész világ.

A talaj megremegett, mintha a közelben valamilyen rendkívül súlyos dolog hullott volna a földre. A magasban mennydörgés robajlott, majd pedig éles csattanás hallatszott, ahogy a villám újra és újra belevágott a magaslatba. A kisfiú halkan vinnyogni kezdett.

Pedig már azt gondolta magáról, hogy nagyon bátor. Most viszont végre itt volt a csatában. Csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta megakadályozni, hogy remegjen a keze. Annyira jó lett volna elbújni. Beásni magát a föld mélyére.

Faile azt mondta neki, hogy bújjon el valahová máshová, mert az üldözői a Kürtöt keresve esetleg visszajöhetnek ide.

De elég bátor ahhoz, hogy kimásszon innen? Elég bátor ahhoz, hogy itt maradjon? Olver kinyitotta a szemét és kis híján felsikoltott. Két patában végződő láb állt a szekér előtt. A következő pillanatban egy állatias arc hajolt oda. A szörnyeteg apró szeme összeszűkült és szimatolni kezdett.

Olver felüvöltött és megpróbált hátramászni. Magához szorította a Kürtöt. A trallok üvölteni kezdett, megragadta és arrébb taszította a szekeret. A jármű majdnem Olver fejére zuhant. Miközben megpróbált elrohanni, a rakomány, a sok nyílhegy szétszóródott a földön.

Hiába keresett menedéket. Tucatnyi trallok fordult a menekülő felé. Kiabálni kezdtek egymásnak egy olyan nyelven, amit Olver nem értett. Halálra váltan körülnézett. Egyik kezében a Kürtöt, másikban a kését tartotta. Nincs menekvés.

A közelben egy ló horkantott. Fürge volt az. Az egyik székérből kiömlött gabonát ette. Felemelte a fejét és a fiúra nézett. Nem volt rajta nyereg, csupán kötőfék és kantár.

Vér és hamu! – gondolta a fiú, és rohanva elindult a kanca felé. Bárcsak itt lenne Szellő! A dagadt jószág miatt egészen biztosan egy főzőüstben végzi. A tokba nyomta a kését és felugrott Fürge hátára. A szabad kezével megragadta a kantárt, miközben a másikban a Kürtöt tartotta.

A disznóra emlékeztető orrú trallok meglendítette a kardját. Kis híján lemetszette Olver kezét. A fiú felkiáltott, a sarkával belerúgott Fürgébe amitől a kanca kivágtatott a trallokok közül. A szörnyfajzatok üvöltözve, vonyítva a nyomába eredtek. Mások is hangosan huhogtak a táborban. Úgy tűnt, az egész kiürült, mert mindenki a fiút akarta elkapni.

Olver úgy vágtatott, ahogy arra megtanították. Lehajolt és a térdével irányította a lovat. Fürge pedig rohant. A Fényre, valósággal száguldott. Mat arról beszélt, hogy sok ló halálosan fél a trallokoktól. A közelükben megbokrosodtak és ledobták a lovasukat. Ez a derék jószág semmi ilyet nem tett. Eldübörgött az üvöltöző szörnyfajzatok között és nyílegyenesen keresztülvágtatott a táborukon.

A fiú hátrasandított a válla fölött. Több száz hatalmas termetű, szőrös alak üldözte.

– Ó, a Fényre!

Abban biztos volt, hogy Mat zászlóját fent látta a magaslat tején. Csak hogy arrafelé nagyon sok trallok nyüzsgött. Abba az irányba vágtatott tovább, amerre Aravine is ment. Talán megkerülheti a trallok tábort, és ha egyszer kijut onnan, valahol hátul visszajuthat a magaslatra.

Vedd át a Kürtöt, Mat, különben minden odavész.

Vadul nógatta a lovát, hogy minél gyorsabban rohanjon.

Nem maradt senki más.

Egy jókora trallok osztag megpróbálta elállni az útját. Olver megtorpant a lóval, megfordult, de abból az irányból is sokan közeledtek. A fiú feljajdult. Ismét megfordította a lovat, ám ekkor egy vastag fekete trallok nyílvessző a kanca oldalába vágódott. Fürge felnyerített, megtántorodott és összeesett.

Olver lepattant róla. Elzuhant és olyan erővel vágódott a földbe, hogy elakadt a lélegzete. Csillagokat látott. Mégsem állt meg, hanem négykézláb továbbkúszott.

A Kürtnek mindenáron el kell jutnia Matrim Cauthonhoz...

Megragadta a Kürtöt, és azon kapta magát, hogy sír.

– Annyira sajnállak! – búcsúzott el Fürgétől. – Nagyon jó ló voltál ám! Úgy futottál, ahogy még Szellő sem tudott volna! Te szegény ló!

Fürge halkan felnyerített, hörögve utolsót lélegzett, és meghalt.

A fiú felpattant és elrohant az első odaérő trallok lába között. Nem szállhatott harcba velük. Tudta, hogy az lehetetlen volna. Még csak elő sem húzta a kését. Elindult felfelé a meredek hegyoldalon. Fel akart jutni oda, ahol Mat elbukó zászlaját látta.

Mintha egy egész földrésznyi távolság választotta volna el a csúcstól. Lecsapott egy trallok mancsa. Megragadta a fiú ruháját és lerántotta a földre. Olver kitépte magát. A szörnyfajzat vastag körmeire szövetfoszlányok tapadtak. Négykézláb igyekezett a töredezett sziklaháton. Kétségbeesetten felfigyelt arra, hogy az emelkedő tövében parányi rés nyílik az egyik kiemelkedő szikla aljában. A keskeny nyílás felmeredt a fekete égre.

Odaugrott mellé, majd belecsúszott. Erősen fogta a Kürtöt. Éppen csak hogy befért odalent. A magasban felbukkantak a trallokok. Benyúltak és megpróbálták kirángatni Összetépték a ruháját.

Olver vinnyogni kezdett és becsukta a szemét.

Logain valósággal keresztülvetette magát a Kapun. A fonatok már azelőtt testet öltöttek, hogy lecsapott volna Demandredre.

A Kitaszított a kiszáradt folyó felé néző, füstölgő hegyoldalon állt, és a szétzilálódó andori pikás egységeket nézte. Az aielek, a cairhieniek és a Sárkány Légiója is odaát harcolt. Mindegyik seregtestet az a veszély fenyegette, hogy körbefogja az ellenség.

A pikások az összeomlás szélén tántorogtak. Mindjárt megtörnek!

Logain a tűz két ikeroszlopával sújtott le Demandredre, ám sharaiak vetették magukat a csapás útjába. Lángra lobbant a húsuk, porrá omlott a csontjuk. Haláluk kellő időt biztosított a Kitaszítottnak ahhoz, hogy megpördüljön és lecsapjon a Víz és a Levegő fonatával. Logain tűzcsapása nekizúdult, és gőzzé válva, fortyogva szétfoszlott.

A támadó azt remélte, hogy ilyen hosszan tartó fókuszálás után Demandred már elfáradt. Hát nem ez volt a helyzet! Logain még sosem látott olyan összetett fonatot, mint amilyen ebben a pillanatban az ellenfele előtt testet öltött. Remegő pajzs alakult a levegőben, és amikor Logain ismét lecsapott, a fonata úgy pattant vissza, mint a téglafalhoz csapódó faág.

Oldalra vetette magát és továbbgördült, amikor lecsapott egy villám. Kőzúzalék mart a bőrébe, miközben Szellemből, Tűzből és Földből készült fonatával megpróbált belemetszeni a furcsa falba. Sikerült letépnie ellenfele védelmét, majd szikladarabokat robbantott a magasban a talajból, hogy elhárítsa vele Demandred tüzét.

Ez csak elterelés – gondolta, mert észrevette, hogy a Kitaszított a tűz mögött létrehozott egy jóval összetettebb fonatot is. Megnyílott egy Kapu és száguldani kezdett a földön. A torkában izzó vörösség tombolt. Az asha'man félrevetette magát és a Halálkapu elszáguldott mellette. Izzó lávából hagyott nyomot maga után.

Demandred egy légsugárral a tűzforró kőzet felé taszította az ellenfelét. Logain kétségbeesve Vizet szőtt, hogy lehűtse a lávát. Vállal előre zuhant bele. A feltörő gőz megégette a bőrét, de sikerült annyira megdermeszteni a forró kőzetet, hogy az alsó, még mindig folyékony réteg felett szilárd héj alakuljon ki. A gőz miatt nem vett levegőt, hanem félregördült és arrébb ugrott. Több villám is belemart a talajba azon a helyen, ahol még az előbb volt.

A villámcsapások összezúzták az előbb létrehozott szilárd kérget. Belerobbantak az olvadt sziklába. A lávacseppek záporként csaptak le Logainre. Megperzselték a bőrét, himlőhelyeket égettek a karjába és az arcába. Felüvöltött és a dühe szárnyán megpróbálta villámokkal lesújtani az ellenfelét.

A Szellem, Föld és a Tűz pengéje kimetszette a csapását a levegőből. Demandred elképzelhetetlenül erős volt. Az a sa'angreal hihetetlen dolgokra volt képes.

A következő villámcsapás elvakította a férfit. Hanyatt zuhant. Egyenesen bele a feltöredezett kéregbe, és a sziklaagyarak a bőrébe martak.

– Erős vagy – állapította meg Demandred. Logain szinte alig tudta kivenni a szavait. A füle... a mennydörgés... – Viszont nem te vagy Lews Therin.

A sebesült vicsorogni kezdett. A könnyeivel nem törődve villámokat hajított Demandred felé. Kettőt is. A Kitaszított kimetszette az egyiket a levegőből, ám a másik telibe találta.

De hát... az meg milyen fonat volt? Logain ezt sem ismerte fel. A villám belecsapott a Kitaszítottba, de eltűnt. Valahogy tovább jutott a földbe és eloszlott. A Levegő és a Föld egyszerű fonata veszélytelenné tette a villámcsapásokat.

Elszigetelő pajzs csapódott Logain és az Igazi Forrás közé. Sérült szemével is felfigyelt arra, hogy Demandred keze közt megjelenik az Öröktűz fonata. A sebesült felhördült. Felkapott egy öklömnyi kődarabot és a Kitaszított felé hajította.

Meglepő módon a kő célba talált. Belemetszett Demandred bőrébe, aki megtántorodott. Bármilyen hatalmas is volt, azért csak elkövette a közönséges emberek hibáit. Bármit is szajkózott állandóan Taim, végzetes hiba volt, ha valaki minden figyelmével kizárólag az Egyetlen Hatalomra összpontosított. Demandred átmeneti megingása is elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Logain és az Igazi Forrás közül eltűnjön az akadály.

Az asha'man tovább gördült és egyszerre két fonatot hozott létre. Az egyik egy pajzs volt, amit valójában nem is akart felhasználni, a másik viszont egy kétségbeesett, utolsó Kapu. A gyávák választása.

Demandred felhördült, sebesült arcához kapta a kezét és lecsapott az Egyetlen Hatalommal. Úgy döntött, hogy a pajzsot pusztítja el, mivel azonnal felismerte, hogy az jelenti a nagyobb veszélyt. Logain keresztülgördült a kinyíló Kapun és azonnal bezárta maga mögött. A túloldalon elnyúlt a földön. A bőre felhólyagzódott, karjáról lenyúzták a bőrt, a füle csengett és majdnem megvakult.

Minden önuralmát összeszedve felült. Az asha'manek táborában volt, a mocsár mellett. Gabrelle és a többiek itt várták a visszatérését. Logain üvölteni kezdett a dühtől. A kötésen keresztül megérezte az aes sedai aggodalmát. Őszinte aggodalmat. Amihez kétség sem férhetett. A Fényre!

– Csend legyen! – csattant fel a nő, és odatérdelt mellé. – Te bolond, hát mit műveltél magaddal?

– Csődöt mondtam – ismerte be. Halványan érezte, hogy a távolban Demandred ismét lecsapott az andoriakra, miközben üvöltve Lews Therin színrelépését követelte. – Gyógyíts meg!

– Ugye nem próbálod meg még egyszer ugyanezt? – kérdezte a nő. – Nem akarlak csak azért meggyógyítani, hogy utána egyből...

– Nem... próbálom... meg még egyszer – hörögte Logain elhaló hangon. Szörnyű kín marcangolta a testét, ám ez szinte eltörpült a megalázó vereség mellett. – Nem fogom, Gabrelle. Ne kételkedj a szavaimban! Az az alak túl erős.

– Nagyon csúnyán összeégtél, Logain! Itt vannak ezek a lyukak a bőrödben. Nem tudom, hogy képes leszek-e teljesen meggyógyítani őket. Forradásos leszel.

– Semmi baj! – hörögte a férfi. Az aes sedai alighanem azokról a helyekről beszélt, ahol láva fröccsent a karjára és az arcára.

A Fényre! – gondolta. – Hogyan tudjuk elintézni ezt a szörnyeteget?

Gabrelle megérintette a férfit és a Gyógyítás fonatai végigömlöttek a testén.

Egwene és a M'Hael csatája ugyanolyan hangos volt, mint a magasban tomboló, őrjöngő vihar. M'Hael, az új Kitaszított nevét a Rémurai tették közhírré szerte a csatatéren.

Egwene gondolkodás nélkül hozta létre a fonatait. Újabb és újabb támadást intézett az áruló asha'man felé. Bár nem idézte meg a Szelet, az mégis ott tombolt, ott bömbölt körülötte. Összezilálta a haját, belekapott a ruhájába és vadul megtáncoltatta a kendőjét. Narishma és Merise Leilwin mellett lapultak a földön. Narishma teli torokból üvöltözött, ha észrevette, hogy a M'Hael újabb fonatot készített. A hangját éppen csak hogy hallani lehetett.

Az előrenyomuló amyrlin immár feljutott a fennsíkra. Ugyanolyan magasan állt, mint a M'Hael. Valahol mélyen a lelkében azonban tudta, hogy a testének nemsokára pihenésre lesz szüksége.

Ebben a pillanatban azonban ez megfizethetetlen fényűzés volt. Most csak a küzdelem számított.

Tűz lobogott Egwene felé. Félresodorta a Levegővel. A szél táncra perdítette a szikrákat, és a ragyogás körbeörvénylette a Földből csapást formázó fiatal nőt. Felhasította az egyébként is töredezett talajt és megpróbálta leütni a lábáról a M'Haelt. A kitaszított azonban a saját fonatával meghiúsította a támadást.

Kezd lelassulni – gondolta Egwene.

Erőtől duzzadva előbbre lépett. Két fonatba kezdett. Mindkét keze fölött felgyűlt az erő és utána lecsapott a tűzzel. Ellenfele vakítóan fehér, ujjnyinál is vékonyabb, tiszta fénysugárral vágott vissza. Talán egy tenyérnyire kerülte el Egwene-t. Az ifjú nő szemébe árnyképeket égetett az Öröktűz. Ahogy a levegő kifordult magából, a talpuk alatt felnyögött a talaj. Azonnal mindent beborítottak a pókhálószerű repedések. A rések a semmibe nyíltak.

– Ostoba! – kiáltotta a M'Hael felé. – Magát a Mintát pusztítod.

Kettőjük küzdelme valóban óriási veszélyekkel járt. Természetellenes szél tombolt körülöttük és a levegő is valósággal sistergett. A M'Hael felől kiinduló repedések egyre jobban kitágultak.

– Újra azt fonja! – próbálta meg Narishma túlüvölteni a vihar tombolását.

A M'Hael útnak indította az Öröktűz következő sugarát. Belemart a talajba, ám Egwene készen állt. Őrjöngő dühvel a szívében oldalra lépett. Öröktűz! Valamit tennie kellett ellene!

Nem érdekli őket, hogy mit pusztítanak el. Azért jöttek, hogy romboljanak. Ezt a parancsot kapták a gazdájuktól. Pusztítsatok! Perzseljetek! Gyilkoljatok! Gawyn...

Üvöltött a dühtől. Újabb és újabb tűzoszlopokat zúdított az ellenfele felé. Szinte összeértek a támadásai. Narishma kiabálva jelezte, hogy mit csinál a M'Hael, ám Egwene egy szavát sem értette a fülében tomboló borzalmas hangzavar miatt. Nemsokára már látta, hogy az áruló Levegőből és Tűzből emelt akadályt, amivel kivédte a támadásait.

Tovább nyomult előre és újabb csapások sorozatát mérte a férfira. Az árulónak így egy pillanatnyi ideje sem maradt. Nem tudott támadni. Egwene a csapások ritmusát csupán egy pillanatán szakította félbe, amikor létrehozta az elszigetelő pajzsot. Bevetésre készen tartotta. A M'Hael megtántorodott, amikor ismét tűz fröccsent szanaszét a védművéről. A fonata szálakra bomlott. Felemelte a kezét, talán, hogy ismét Öröktüzet lövelljen ki.

Egwene lecsapott a pajzzsal és elszigetelte ellenfelét az Igazi Forrástól. Nem sikerült teljesen elzárnia, mivel az áruló puszta akaraterejével nekiszegült a pajzsnak. Most már elég közel járt hozzá ahhoz, hogy jól lássa az arcára kiülő hitetlenkedést és haragot. A M'Hael továbbra is ellenállt, de gyengébb volt, mint az amyrlin. Egwene minden erejét megfeszítve, egyre jobban és jobban rányomta a pajzsot arra a láthatatlan fonalra, ami az árulót összekötötte az Egyetlen Hatalommal. Tényleg minden erejét beleadta...

A M'Hael eltorzult arccal az Öröktűz vékony sugarát lőtte ki a magasba. Azt a rést vette célba, ahol még nem csúszott a helyére a pajzs. Az Öröktűz semmivé foszlatta a fonatot. Akárcsak a Levegőt és persze magát a Mintát is.

Egwene hátratántorodott, amikor ellenfele most az ő irányába küldte tovább a fonatot. Az izzóan fehér nyaláb azonban túl kicsi, túl gyenge volt ahhoz, hogy elérjen a nőhöz. Semmivé foszlott, mielőtt célba találhatott volna. A M'Hael felhördült, majd eltűnt. Olyan módon fordította ki magát a levegőből, amihez hasonló Utazást Egwene korábban még nem látott.

Most megtántorodott, mélyen beszívta a levegőt, és a mellére szorította a kezét. A Fényre! Majdnem, hogy kitörölték a Mintából.

Anélkül tűnt el, hogy Kaput nyitott volna! Az Igazi Hatalmat használta – gondolta az amyrlin. Ez lehet az egyetlen magyarázat. Szinte semmit sem tudott erről az erőről, ami maga volt a Sötét Úr lényege. Ennek a csábítása vette rá a legendák korának fókuszálóit, hogy annak idején létrehozzák a Furatot.

Öröktűz. A Fényre! Majdnem meghaltam. Majdnem a halálnál is szörnyűbb sors várt rám.

Nem tudta hogyan lehetne az Öröktüzet elhárítani.

Ez is csak egy fonat... csak egy fonat. Perrin szavai.

A pillanat tovaszállt, és a M'Hael elmenekült. Maga mellett kell tartania Narishmát, hogy figyelmeztesse, ha valaki a közelben fókuszálni kezd.

Ha csak a M'Hael nem újra az Igazi Hatalmat használja. Vajon egy másik férfi képes lesz arra, hogy felfedezze azt, ha erre készül?

– Anyám!

Egwene megfordult, mert Merise abba az irányba mutatott, ahol a legtöbb aes sedai és asha'man még mindig őrjöngő harcot folytatott a sharai erők ellen. A hegyoldalon számos ragyogó ruhát viselő nővér holtteste hevert.

Gawyn halála úgy ólálkodott az elméjében, mint egy fekete ruhás orgyilkos. Egwene összeszorította a száját, és hagyta, hogy a bensőjében ismét fellángoljon a harag. Magába engedte az Egyetlen Hatalmat, és indult, hogy lecsapjon a sharaiakra.

Hurin mindkét orrlyukát rongycafatokkal tömte el. A Polow magaslaton harcolt a többi határvidéki oldalán.

A rongyok ellenére is világosan érezte a háború bűzét. Azt a rengeteg erőszakot, a vért és körös-körül a rohadó hús szagát. A bűz beborította a földet, a kardját, de még a férfi ruháját is. A csata közben már többször is rosszul lett, erős hányási rohamok törtek rá.

Ennek ellenére tovább harcolt. Félrevetette magát, amikor egy medvepofájú trallok a holttestek fölé görnyedve megpróbálta lesújtani. A szörnyfajzat kardja olyan erővel vágódott a talajba, hogy a föld megremegett. Hurin felkiáltott.

Az iszonyat torkából nem emberi röhögés tört fel. Azt hitte, hogy ellenfele rémült jajszavát hallotta. Előrelendült, ám Hurin meggörnyedve átvetette magát a karja alatt, és a szörnyfajzat mellett elrohanva felmetszette a hasát. A trallok döbbenten megtorpant. Nézte, ahogy bűzlő belei kiömlöttek a földre.

Időt kell nyernem Rand nagyúr számára – gondolta, miközben elhátrált és azt várta, hogy a következő ámyfajzat is átküzdje magát a holtak halmán. A szörnyetegek a magaslat keleti, folyó felöli oldalán próbáltak feljutni. A meredek hegyoldal igencsak megnehezítette a dolgukat, de hát a Fényre, nagyon sokan voltak.

Ki kell tartania. Harcolni kell. Harcolni.

Rand úr odajött hozzá és bocsánatot kért. Hozzá, Hurinhoz! Akkor most méltó lesz a bizalomra. Az Újjászületett Sárkánynak nincs szüksége arra, hogy a kis szaglász megbocsásson neki, ám Hurin ennek ellenére úgy érezte, hogy a világ egyensúlya helyrebillent. Rand nagyúr ismét önmaga volt. Meg fogja oltalmazni az embereket, ha azok elegendő időt biztosítanak a számára.

Mintha félbeszakadt volna a támadás. Az alacsony harcos elkomorodott. Korábban úgy tűnt, hogy a szörnyetegek végtelen serege támad rájuk. Csak nem fogyhattak el mind? Óvatosan odalépett a hullahegy mellé, és kihajolva a tetemek fölött, lepillantott a mélybe.

Hát nem. Nem adták fel a küzdelmet. A szörnyszülöttek tengere mintha a végtelenbe nyúlt volna. Elég jól látszottak a lenti tüzek fényében. A trallokok azért szüneteltették a támadást, mert el kellett takarítaniuk maguk elől a rengeteg tetemet. Nagyon sok szörnyszülöttel Tam íjászai végeztek. Még lejjebb, a folyó medrében a nagyobbik trallok sereg Elayne csapatai ellen küzdött.

– Néhány percre megpihenhetünk! – kiáltotta oda Lan Mandragoran lova nyergéből a közelben álló katonáknak. Alliandre királynő is elléptetett a megpihenők mellett. Nyugodtan beszélt az embereivel. Hurin egyszerre két uralkodót is láthatott. Ezek aztán pontosan tudták, hogyan kell a harcosaikat irányítani. A szaglász máris sokkal jobban érezte magát.

– Az utolsó támadásra készülnek – magyarázta Lan. – Hogy hátranyomjanak, eltoljanak minket a meredek széléről. Akkor majd itt, a fennsíkon támadnak ránk. Pihenjetek, amíg eltakarítják a hullákat. A béke legyen kegyes a kardotokhoz, barátaim. A következő támadás lesz a legszörnyűbb.

A következő támadás lesz a legszörnyűbb? A Fényre!

A hátuk mögött, a fennsík közepén Mat hadtestének maradék része továbbra is igyekezett délnyugat felé nyomni a sharaiakat. Ha a fővezér sikerrel jár, akkor az ellenséget leszorítja a hegyoldalon, rá az Elayne ellen küzdő trallokok nyakába. Az így kialakuló zűrzavart egészen biztosan ki tudja majd használni. Ebben a pillanatban azonban a sharaiak a legcsekélyebb hajlandóságot sem mutatták arra, hogy visszavonuljanak. Sőt, igazából ők nyomták hátra Mat seregét. Hurin szövetségesei kezdtek meginogni.

A harcos leengedte a karját. Figyelni kezdett. Körülötte rengetegen nyöszörögtek. A távolban a harcolók üvöltöztek, és nagyot csendültek a fémbe maró fegyverek. Valósággal elmerült a bűzök óceánjába. Az erőszak szaga rajta is megtapadt.

És a legszörnyűbb csak ezután jön.

A Fény legyen hozzájuk irgalmas...

Berelain egy rongydarabbal törölte le a vért a kezéről, miközben belépett a palotája ünnepi csarnokába. A gyönyörű asztalokat már rég felaprították, hogy a tűzifával tölthessék meg a hosszú csarnok két végében álló, elképesztő nagyságú kandallókat. A bútorok helyét a sebesültek hosszú sorai foglalták el.

A konyhákba nyíló ajtók valósággal kivágódtak, és egy újába csoport kolompár lépett a terembe. A Fényre! – gondolta az úrnő. – Még többen? A palota csordultig megtelt sebesültekkel.

– Nem, nem! – kiáltotta, és elindult az érkezők felé. – Ne ide hozzátok őket! A hátsó folyosóra. Mostantól oda kell fektetnünk az újonnan jötteket. Rosil! Új sebesültjeink vannak.

A kolompárok elindultak a folyosó irányába. Halk, megnyugtató hangon vigasztalták a sebesülteket. Csak azokat hozták ide, akiket még meg lehetett menteni. Berelain kénytelen volt részletesen elmagyarázni a tuatha'an asszonyok vezetőinek, hogy mik azok a sebek, amelyek Gyógyítása túlságosan is nagy erőfeszítést igényelt volna. Azt a döntést hozták, hogy inkább tíz súlyos, de nem életveszélyesen megsebesült embert mentenek meg, ahelyett, hogy ugyanezt az energiát, egyetlen olyan harcos életben tartására pocsékolnák, akiben már csak egészen halványan pislákolt az élét.

Az úrnő kevés olyan nyomasztó pillanatot élt át az élete során, mint amikor ezt a tényt el kellett fogadtatnia a hallgatóságával. A kolompárok folyamatosan hozták a sérülteket. Berelain feszülten figyelte, hogy érkeznek-e fehér ruhás sérültek is. Felfedezett néhányat, de nem volt köztük, akit keresett.

Olyan sokan vannak... – gondolta megint. A kolompárok csak magukra számíthattak. A palotában szolgáló valamennyi épkézláb férfi, és a legtöbb nő is átment a csatatérre, hogy harcoljon vagy segítsen a caemlyni menekülteknek nyílvesszőket gyűjteni.

Rosil sietett be a folyosóra. Nem törődött azzal, hogy a ruháját teljesen átáztatta a vér. Azonnal átvette az irányítást. Nézni kezdte, hogy kinek van szüksége most rögtön beavatkozásra. Sajnos azonban ebben a pillanatban ismét kivágódott a konyha ajtaja. Egy csapat vérben úszó andori és aiel tántorgott be. A Vérség tagjai a csatatér egy másik részéből küldték őket.

Berelain csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudott véget vetni a kialakuló zűrzavarnak. Akit csak ért, odazavart, hogy segítsen elhelyezni az újonnan jötteket. Odaküldte a cselédeket az ősz hajú öregeket, de még a gyerekeket is. A kis segítők között ötévesek is akadtak. Az aielek közül csak a legsúlyosabb sérültek jöttek át. Ők igyekeztek egészen addig a csatatéren maradni, amíg ki nem hullott a kezükből a fegyver. Ez viszont azzal járt, hogy a Mayene-be érkezők nagy részén már nem lehetett segíteni. Mégis ezeket is el kellett helyezni valahova, pedig nem volt helye, csak azért, hogy utána tehetetlenül figyelje, amint hörögve, vértócsában fekve elpusztulnak.

– Ez őrület! – kiáltotta az úrnő, és felkelt. Mindkét keze vöröslött a vértől, és már nem maradt egy száraz rongy sem. A Fényre! – Több segítségre van szükségünk. Hé, te!

Rámutatott egy megvakult aielre. A férfi a fal tövében ült, kötés takarta a szemét.

– Te, a vak aiel.

– Rónia a nevem.

– Figyelj, Rónia! Akad itt néhány gai'shain, hogy segítsen nekem. Szerintem jóval többen kellene, hogy legyenek. Hol van a többi?

– Várják, hogy véget érjen a csata, hogy utána segíthessenek a győzteseknek.

– Megyünk és elhozzuk őket – felelte az úrnő. – Mindenkire szükségünk van, hogy segítsen a harcban.

– Lehet, hogy idejönnek hozzád, Berelain Paendrag, és segítenek ápolni a betegeket – felelte a férfi. – Harcolni viszont nem fognak. Az nem volna helyénvaló.

– Majd megjön az eszük! – vágta rá határozottan a nő. – Ez az Utolsó Csata!

– Lehet, hogy ezen a helyen te vagy a törzsfő – mosolygott az aiel – de akkor sem te vagy a Car'a'carn. Még ő sem parancsolhatja meg a gai'shainoknak, hogy semmibe vegyék a ji'e'tohot.

– Akkor ki parancsolhatja meg?

Ezzel a kérdéssel sikerült meglepnie a vak férfit.

– Senki. Ez lehetetlen.

– És a tudós asszonyok?

– Ők nem tennének ilyet – hangzott a válasz. – Soha.

– Majd meglátjuk! – vágta rá Berelain.

A vak még szélesebben mosolygott.

– Le merném fogadni, nem akad olyan férfi vagy nő, aki szívesen magára vonná a haragodat, Berelain Paendrag. Ha azonban visszanyerném a szemem épségét, bizony újra kinyomnám mind a kettőt, ha azt kellene látnom, hogy gai'shainok harcolnak.

– Akkor majd nem kell harcolniuk! – csattant fel Berelain. – De talán segítenek a sebesülteket cipelni. Rosil, rendben van ez a csoport?

A holtfáradt asszonyság némán bólintott. Az egész palotában egyetlen olyan aes sedai sem akadt, akit ne fenyegetett volnt az összeomlás veszélye. A kimerültségtől alig álltak a lábukon. Berelain csak azért volt még talpon, mert olyan szereket használt, melyek alighanem kivívták volna Rosil neheztelését.

Hát, itt már nem tehetett többet. Mi volna, ha megnézné a raktárakba fektetett sebesülteket. Azok ugyanis...

– Felséges úrnőm? – szólalt meg egy halk hang. Kitan a palota cselédei közé tartozott, és itt maradt, hogy segítsen gondozni a sebesülteket. A karcsú nő megragadta Berelain kezét. – Van itt valami, amit látnia kell.

Berelain nagyot sóhajtott, de bólintott. Már megint milyen szönyűség várt rá? Talán a gonosz újabb buborékja, amelyik olyan falak mögé zárta el a sebesülteket, amelyek az előbb még nem ott voltak ott? Már megint elfogyott a kötszer? Az úrnő biztosra vette, hogy az egész városban nem akadt még egy olyan lepedő, függöny de még ágyékvédő sem, amiből ne készítettek volna kötést.

A cseléd a saját lakosztály felé vezette a város úrnőjét. Itt is elhelyeztek néhány sebesültet. Berelain belépett a lakosztályába, és meglepődve látta az ismerős arcot. Annoura az egyik ágy mellett ült. Piros ruháján szürke foltok látszottak. Megszokott fonatait hátrafésülték, és cseppet sem előnyös módon rögzítették. Az úrnő először fel sem ismerte.

Annoura felállt, amikor Berelain belépett. Meghajolt, bár látszott rajta, hogy a kimerültségtől majdnem összeesik.

Az ágyban Galad Damodred feküdt.

Berelain feljajdult, és odarohant a férfihez. Ő volt az.

Az arcát egy visszataszító sebhely csúfította el. Életben volt, ám eszméletlen. Az úrnő meg akarta ragadni a sebesült kezét, de döbbenten látta, hogy Galad karja egy csonkban végződött. Az egyik sebész már kiégette a sebhelyet, nehogy elvérezzen.

– Mi történt? – kérdezte Berelain. Galad másik kezét ragadta meg, és becsukta a szemét. Olyan meleg volt a tenyere… Az úrnő persze hallott Demandred üvöltözéseiről, dicsekvő szavairól, hogy legyőzte a fehér lovagot...

– Úgy éreztem, hogy ezzel tartozom neked – magyarázta Annoura. – A csatatéren bukkantam rá, miután a Kitaszított bejelentette, hogy mit tett vele. Elhoztam onnan, miközben Demandred a Fekete Torony egyik harcosa ellen küzdött.

Visszaült az ágy melletti zsámolyra, aztán meggörnyedve előrehajolt.

– Nem tudtam meggyógyítani, Berelain. Az erőmből csak arra futotta, hogy Kaput nyissak, és elhozzam ide. Sajnálom.

– Semmi baj – válaszolta az úrnő. – Kitan, hozd ide az egyik nővért! Annoura, jobban érzed majd magad, ha pihensz egy kicsit. Köszönöm.

Annoura bólintott. Lehunyta a szemét. Az úrnő döbbenten vette észre a holtfáradt nő arcán végigfolyó könnyeket.

– Mi az? – kérdezte. – Annoura, mi a baj?

– Nem kellene törődnöd velem, Berelain – felelte remegő hangon a másik. – Tudod, mindenkinek a fejébe verték. Senki se fókuszáljon, ha fáradt, mert súlyos következményei lehetnek. Nekem viszont szükségem volt egy Kapura, ide a palotába, hogy biztonságos helyre hozzam, hogy helyreállítsam...

A zsámolyról a földre zuhant. Berelain mellé térdelt, és megtámasztotta a fejét. Ekkor vette észre, hogy Annoura nem csak a hajfonatok miatt nézett ki furcsán. Megváltozott az arca is. Más lett. Nem kortalannak tűnt, hanem fiatalnak.

– Ó, a Fényre, Annoura! – jajdult fel az úrnő. – Kiégtél? Lecsendesítetted magadat?

Az aes sedai nem volt eszméleténél. Berelain szívébe mély fájdalom hasított. Az elmúlt időszakban kettőjük között komoly nézeteltérések támadtak, de Annoura korábban hosszú éveken át a bizalmasa – és a barátja – volt. A szerencsétlen teremtés. Azok alapján, amit az aes sedaiokról tudott, a lecsendesítés szörnyűbb volt még a halálnál is.

Berelain felemelte egykori tanácsadóját, odafektette a fal melletti heverőre, és betakarta egy pokróccal. Annyira tehetetlennek érezte magát. Talán... talán valahogy rendbe lehetne hozni Gyógyítással...

Visszament Galad mellé. Megragadta, és sokáig tartotta a kezét. Végül, odahúzta a zsámolyt, és leült. Egy pillanatra meg akart pihenni. Becsukta a szemét. Galad élt. Nagy árat fizetett érte, de életben maradt.

Berelain összerezzent, amikor a sebesült megszólalt. .

– Hogyan?

Az úrnő felpillantott és a férfi szemébe nézett.

– Hogyan kerültem ide? – kérdezte Galad halkan.

– Annoura – felelte a nő. – Megtalált a csatatéren.

– A sebeim?

– Mihelyt felszabadul egy Gyógyító, azonnal idejön – magyarázta Berelain. Összeszedte minden elszántságát. – A kezed... a kezed odavan, de az arcodról eltüntethetjük a sebhelyet.

– Nem – suttogta a sebesült. – Az a vágás nem mély. Azokat Gyógyítsátok, akik enélkül meghalnának!

Rettenetesen kimerültnek tűnt. Alig volt öntudatánál. Berelain az ajkára harapott, majd biccentett.

– Hát legyen – felelte, de aztán elbizonytalanodott. – Mi a helyzet a csatával? Rosszul állunk?

– Igen.

– Akkor most... nem marad más, csak a remény?

Galad kivette a kezét a nő szorításából, és az inge alá nyúlt. Ha majd megjönnek az aes sedaiok, akkor le kell vetkőztetniük, hogy kezelhessék a sebeit. Eddig csupán a karcsonkot ápolták, mivel az volt a legsúlyosabb sérülése.

Galad felsóhajtott, majd megremegett, és a keze kicsúszott az inge alól. Le akarta venni magáról?

– Reménykedünk... – suttogta, és elvesztette az eszméletét.

Rand zokogott.

Lekuporodott a sötétben, és maga előtt látta az emberek életének szálaiból szőtt körbeforduló Mintát. Milyen sok szál ért véget!

Oly sokan!

Meg kellett volna védenie őket. Miért nem volt képes rá? Önkéntelenül is elkezdte felidézni magában a halottak névsorát. Azokét, akik miatta veszítették életüket. Kezdetben csupán a nőket jegyezte meg, de most már ott volt minden egyes személy neve, akit meg kellett volna mentenie, ám elmulasztotta.

Az emberiség ott küzdött Merrilor mezején és Shayol Ghulban, Rand pedig kénytelen volt nézni a halálukat. Nem fordulhatott el. A Sötét Úr úgy döntött, hogy ismét teljes erővel lecsap rá. Az iszonyatos nyomás azzal fenyegette az ifjút, hogy semmivé morzsolja. Képtelen volt megmozdulni. Lényének minden egyes apró alkotóelemére, a teljes elszántságára és erejére szükség volt ahhoz, hogy rendületlen összpontosítással szembeszálljon az ellenséggel. Megakadályozta, hogy a Sötét Úr cafatokra szaggassa.

Közben tehetetlenül szemlélte bajtársai halálát.

Jól látta, ahogy meghalt a rohamra lendülő Davram Bashere. Gyorsan követte a felesége. Rand felkiáltott a barátja bukását látva. Megsiratta Davram Bashere-t. Hurin, ez a drága hűséges barát a trallokok ellen harcolva esett el. A magaslat csúcsát védelmezte, ahol Mat felkészült a végső ellenállásra. Rand megsiratta Hurint. Az a férfi szilárdan, tántoríthatatlanul hitt benne. Bárhová követte volna.

Jori Congar egy trallok teteme alatt feküdt. Halkan jajongva könyörgött segítségért, míg el nem vérzett. Rand megsiratta Jorit, ahogy az ifjú életszála semmivé halványult.

Enaila annak idején úgy döntött, hogy kilép a Far Dareis Mai soraiból, és az esküvői koszorút odarakta Leiran siswai'aman lába elé. A fiatal nő gyomrát szétszaggatta a négy trallok lándzsája. Rand őt is megsiratta.

Karldin Manfor oly sokáig járt a nyomában. Ott volt a Dumai-forrásoknál is. Akkor halt meg, amikor elfogyott az utolsó csepp ereje is. Nem tudott fókuszálni. Kimerülten a földre zuhant. Rázúdultak a sharaiak, és fekete tőreikkel halálra döfködték. Beldeine, Karldin aes sedaia megtántorodott, és néhány pillanattal később maga is elesett. Sírt mind a kettőjükért.

Zokogva búcsúzott Gareth Bryne-től és Siuantól. Megsiratta Gawynt.

Olyan sokan. Olyan nagyon sokan voltak.

VESZTÉSRE ÁLLSZ.

Rand még jobban összehúzta magát. Mi mást tehetett volna. Korábban arról álmodott, hogy megállítja a Sötét Urat… Azzal azonban igazi rémálmot hozott volna létre. A saját jó szándéka csapdájába esett.

ADD FEL, ELLENFELEM! MIÉRT ERŐLKÖDNÉL? NE HARCOLJ TOVÁBB, PIHENJ MEG!

Milyen csábító ajánlat. Ó, nagyon is csábító. A Fényrel De mit szólna hozzá Nynaeve? Jól látta az egykori javasasszonyt, ahogy megpróbálta megmenteni Alannát. Mennyire elszégyellné magát, ő is, meg Moiraine is, ha tudnák, hogy ebben a pillanatban Rand közel járt a feladáshoz.

Ismét lecsapott rá a fájdalom, ezért újra felüvöltött.

Könyörgök, legyen már vége!

LEHETSÉGES.

Rand összegömbölyödött. Remegve vergődött. A halálsikolyok ennek ellenére továbbra is rázúdultak. Odalent aratott a halál. Kitartott, de éppen csak.

– Nem – suttogta.

HÁT LEGYEN – felelte a Sötét Úr. – VAN MÉG EGY DOLOG, AMIT LÁTNOD KELL. MÉG EGY ÍGÉRET. EGY LEHETŐSÉG...

A Sötét Úr megragadta a valószínűség szálait. Még egyszer, utoljára.

Mindent elnyelt a sötétség.

Taim lecsapott az Egyetlen Hatalommal és megkorbácsolta Mishraile-t a Levegő fonatával.

– Akkor hát menj vissza, te bolond! Harcolj! Nem adhatjuk fel azt a helyet!

A Rémúr megtántorodott, meghátrált, majd maga mellé állítva hét társát, eloldalgott, hogy végrehajtsa a parancsot. Taim őrjöngött. Dühében valósággal lecsapott egy közeli kődarabra. Az Egyetlen Hatalom szétzúzta a sziklát. Az az aes sedai szuka! Hogy merte legyőzni?

– M'Hael – szólalt meg egy nyugodt hang.

Taim... M'Hael. Igenis M'Haelnek kell tartania magát. A hegyoldalon át elindult abba az irányba, ahonnan megszólították. Pánikba esve egy Kapun át menekült el. Átjutott a magaslat túlsó oldalára. Most a délkeleti lejtő peremén állt. Demandred innen tartatta szemmel a lenti csata alakulását. Pusztító fonatokkal bombázta az andoriakat, a cairhienieket és az aieleket.

A Kiválasztott trallokjai már az ellenőrzésük alá vonták a magaslat és a mocsárvidék között a teljes átjárót. Kezdtek felülkerekedni a kiszáradt folyó védelmezői felett is. Már csak idő kérdése volt a diadal. Közben a sharai sereg valamivel északkeletre, itt a fennsíkon harcolt. Taimot erősen nyugtalanította, hogy Cauthon ilyen gyorsan felbukkanva megállította a sharaiak előrerenyomulását. De nem számított. Ellenfelük csupán kétségbesetten kapkodott. Esélye sem volt a sharai sereggel szemben. A legfontosabb feladat mégis az volt, hogy elpusztítsák a magaslat túlsó oldalán előrenyomuló aes sedaiokat. Ezt a csatát csak úgy lehetett megnyerni.

A M'Hael elsietett a furcsa ruhát viselő, gyanakvó arcú, tetovált sharaiak között. Demandred keresztbe tett lábbal hívei között ült. Becsukta a szemét, és lassan, megfontoltan vette a levegőt. A sa'angreal, amit használt... Valamit kiszívott belőle. Ez a valami több volt a fókuszáláshoz szükséges puszta erőnél.

Talán ez az a lehetőség, amire a M'Hael várt? Fortyogott a haragtól, hogy itt is alá kellett rendelni magát valakinek. Igaz, meglehetősen sokat tanult ettől az alaktól, de mostanra már egyértelművé vált, hogy Demandred alkalmatlan a vezetésre. Értelmetlenül pátyolgatta ezeket a sharaiakat és rengeteg erőt pocsékolt el arra, hogy bosszút álljon al'Thoron. A vetélytársa gyengesége igenis kedvező lehetőséget jelentett a M'Hael számára.

– Úgy hallottam, hogy csődöt mondtál, M'Hael – szólalt meg Demandred.

Odalent, a száraz folyómeder mentén végre meginogni látszott az andori védők harcvonala. A trallokok máris az áttöréshez szükséges gyenge pontokat keresték. Több helyen, fent és lejebb is a folyó mentén, sikerült megtörniük a pikás alakzatokat. A Légió nehézlovassága és a cairhieni könnyűlovasság folyamatosan mozgásban volt. Kétségbeesetten, hol itt, hol ott martak bele az andori vonalakat áttörő trallokokba. A láp mentén az aielek még mindig megakadályozták az áttörést. A Légió számszeríjasai az andori pikásokra támaszkodva továbbra is lehetetlenné tették, hogy a trallokok megkerüljék a jobbszárnyukat. A hatalmas termetű lények támadása azonban könyörtelennek bizonyult.

Elayne vonalai fokozatosan behorpadtak. Egyre jobban hátráltak Shienar földjén.

– M'Hael? – kérdezte Demandred, és kinyitotta a szemét. Milye ősöreg szemek! M'Hael nem volt hajlandó meghunyászkodni, Farkasszemet nézett a Kiválasztottal. Nem fog meghunyászkodni. – Meséld el, hogyan mondtál csődöt!

– Az az aes sedai boszorkány! – hörögte a M'Hael. – Igen nagyerejű sa'angrealt használ. Már majdnem a kezemben volt, de cserbehagyott az Igazi Hatalom.

– Oka van annak, hogy csak keveset kaptál belőle – magyarázta Demandred, és ismét lehunyta a szemét. – Kiszámíthatatlanul viselkedik, ha olyan valaki használja, akinek nincs kellő gyakorlata.

A M'Hael néma maradt. Majd gyakorolni fog az Igazi Hatalommal és kitanulja a titkait. A többi Kiválasztott megöregedett és lelassult. Nemsokára az új vér uralkodik.

Amikor Demandred felállt, az elkerülhetetlenség nyugalma sugárzott belőle. Ilyen lehetett az, amikor a helyére emelkedik egy hegy.

– Visszatérsz, és megölöd, M'Hael! Végeztem az őrzőjével. Nem lesz nehéz dolgod.

– Az a sa'angreal... – Demandred szó nélkül a férfi felé nyújtotta a jogarát. A tetején megcsillant az aranykehely.

Ez valami hűségpróba? Micsoda erő! A M'Hael nagyon is érezte a Demandredből áradó erőt, amikor vetélytársa a jogart használta.

– Azt mondod, hogy az ellenfelednek van egy sa'angrealja. – folytatta Demandred. – Akkor nálad is lesz egy. Átengedem neked Sakarnent, hogy ne legyen mire hivatkoznod a csődöd miatt. Győzz vagy pusztulj el, M'Hael! Bizonyítsd be, hogy méltó vagy a Kiválasztottak rangjára!

A M'Hael megnyalta az ajkát.

– És ha végül az Újjászületett Sárkány idejön hozzád?

Demandred kacagni kezdett.

– Gondolod, hogy harc közben ezt használnám ellene? Azzal mégis mit bizonyítanék? Azonos feltételekkel kell harcba szállnunk, ha meg akarom mutatni, hogy én vagyok a jobb. Nagyon is úgy tűnik, hogy nem használhatja biztonságosan Callandort, Choedan Kalt viszont ostoba módon elpusztította. El fog jönni, és ha ezt teszi, akkor segítség nélkül szállok szembe vele, és bebizonyitom, hogy én vagyok e birodalom jogos ura.

Belső sötétség... – gondolta Taim. – Ennek mostanra már teljesen elment az esze. Különös érzés volt belenézni a Kiválasztott szemébe. Demandred tekintetében értelem csillogott, és mégis csupán őrült szavak hagyták el a száját. Amikor annak idején először odament a M'Haelhez, és felajánlotta neki a lehetőséget, azt, hogy az Árnyak Nagyurát szolgálja, akkor még egyáltalán nem volt ilyen. Persze öntelten viselkedett. Valamennyi kiválasztott öntelt volt. Demandred belsejében valósággal lángolt az elszántság, hogy személyesen ölje meg al'Thort.

Ám ez... ez már valami más volt. Megváltozott, amióta Sharában élt. Úgy tűnt, hogy meggyengült. Most meg ez. Mégis, ki mondana le önként egy ilyen hatalmas fegyverről? Főleg, hogy a vetélytársának adja oda?

Csak egy bolond – gondolta a M'Hael, és megragadta a sa'angrealt. – Amikor megöllek, az olyan lesz, mintha megadnám a kegyelemdöfést annak a lónak, amelyik eltörte három lábát, Demandred. Milyen kár. Azt reméltem, hogy méltó vetélytársamként pusztíthatlak el.

A Kiválasztott elfordult, a M'Hael pedig a Sakarnenen át szívta magába az Egyetlen Hatalmat. Valósággal megrészegült a lenyűgöző áramlattól. Elöntötte a saidin édes íze. Minden porcikájában érezte a csodálatos erő szabadon őrjöngő áradatát. Mintha hatalmasra duzzadt volna, miközben kezében tartotta a jogart! Bármit megtehet. Elsöpörheti a hegyeket, elpusztíthatja a seregeket. Egy szál maga! Elfogta a vágy, hogy azonnal lecsapjon! Elpusztíthatná ezt az alakot, ha megragadja a szálakat, és összefonja őket.

– Legyél óvatos! – figyelmeztette Demandred. Annyira nevetséges, halk volt a hangja. Mint a cincogó egéré. – Ne fókuszálj a jogaron keresztül az irányomba! Magamhoz kötöttem Sakernent. Ha a megpróbálod felhasználni ellenem, akkor ki fog égetni a Mintából!

Hazudik vagy sem? Lehetséges ráhangolni egy sa'angrealt egy meghatározott személyre? A M'Hael nem tudhatta. Megfontolta a dolgot, aztán leengedte Sakernent. Bár roppant erő tombolt a belsőjében, mégis elöntötte a keserűség.

– Nem vagyok bolond, M'Hael – folytatta Demandred hűvös hangon. – Nem adom a kezedbe azt a hurkot, amivel megfojthatnál. Menj és hajtsd végre, amit parancsoltam. Most a szolgám vagy. Te tartod a kezedben a fejszét, ami kidönti a fát. Pusztítsd el az amyrlint! Használj Öröktüzet! Parancsot kaptunk, és ebben engedelmeskedni fogunk. Szálakra kell bontanunk a világot, mielőtt a saját képmásunkra újraszőnénk az egészet.

A M'Hael rávicsorgott az öntelt alakra, de megtette, amit parancsoltak. Kaput nyitott. Elpusztítja azt az aes sedai boszorkányt. Utána... utána viszont eldönti majd, hogy hogyan bánjon el Demandreddel.

Elayne elkeseredve figyelte, ahogy hátrébb szorították a pikás egységeit. Meglehetősen ingerültté tette az is, hogy engedett Birgitte rábeszélésének. Hátrább jött az arcvonal közvetlen közeléből. Tartottak attól, hogy bármelyik pillanatban sor kerülhet egy trallok áttörésre.

Majdnem a romokig visszahúzódott. Itt nem fenyegette közvetlen veszély. A testőrei kettős körben vették körül. A legtöbben letelepedtek a földre, hogy egyenek egy kicsit. Két küzdelem között, a ritka nyugodt pillanatok során, így próbálták meg visszanyerni az erejüket.

Elayne nem parancsolta meg, hogy a magasba tartsák a zászlaját, viszont üzenetet küldött a parancsnokának, és tudatta vele, hogy még mindig él. Hiába próbálkozott azonban azzal, hogy ellentámadásra ösztönözze a csapatait a trallokok ellen. Erőfeszítései nem jártak kellő eredménnyel. A csapatai egyre inkább meggyengültek.

– Vissza kell mennünk közéjük – fordult Birgitte felé. – Szükségük van rám, látniuk kell, Birgitte.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ennek bármilyen hatása is volna – ellenkezett az őrzője. – Az alakzatok képtelenek továbbra is ellenállni a rengeteg tralloknak meg azoknak a fényverte kuszálóknak. Én...

– Mi a baj? – kérdezte a királynő.

Birgitte elfordult.

– Ez emlékeztet egy pontosan ugyanilyen helyzetre.

Elayne összeszorította a száját. Mélységesen fájt neki, hogy Birgitte egyre inkább elveszítette az emlékeit, ám ettől csupán őrzője feje fájt. Ugyanakkor ebben a pillanatban viszont ezrével pusztultak a királynő alattvalói.

A közelben a caemlyni menekültek még mindig nyílvesszőket és sebesülteket kerestek. Több csoportjuk is odajött a testőrökhöz. Halkan érdeklődtek a csata állása és a királynőjük felől. Elayne érezte, hogy elfogja a büszkeség, a bátor menekültek miatt. A fővárost ugyan lerombolták, de azt majd újjá lehet építeni. Caemlyn igazi szívét a lakosság jelentette. Őket nem törték meg.

Újabb fénylándzsa csapott le a csatatérre. Rengetegen meghaltak, és egy pikás alakzat szétzilálódott. A messzeségben a magaslat túlsó oldalán, iszonyú harcba keveredtek a női fókuszálók. A királynő jól látta az éjszakai égboltot beragyogó fényeket. Nem sokat tehetett értük. Talán csatlakozni kellene hozzájuk? Bár nem bizonyult olyan jó parancsnoknak, hogy ezen a helyen megmentse a katonáit, a jelenléte mégis útmutatást és támaszt jelentett az alattvalóinak.

– Féltem a seregünket, Elayne – magyarázta Birgitte, – Attól tartok, hogy ezt a csatát elveszítettük.

– Ezt a csatát nem lehet elveszíteni – ellenkezett a királynő. – Mert, ha a mai nap odavész, akkor mindannyiunkra bukás vár. Nem vagyok hajlandó elismerni a vereséget. Mi ketten visszatérünk. Demandred meg csak hadd próbáljon lesújtani ránk. Talán elszántabbá válnak a katonáim, ha meglátnak, és ettől...

Ebben a pillanatban a caemlyni menekültek egy része a királynő testőreire vetette magát.

Elayne káromkodni kezdett. Megfordította Holdárnyékot, és megragadta az Egyetlen Hatalmat. Most már jól látta, hogy a rongyokba burkolózó, kormos képű alakok közül sokan láncinget viseltek a ruhájuk alatt. Karddal és bárddal gyilkolták halomra a királynőt oltalmazó férfiakat és nőket. Nem menekültek voltak, és nem zsoldosok.

– Árulás! – süvöltötte Birgitte. Megperdült az íja, ahogy keresztüllőtte egy zsoldos torkát. – Fegyverbe!

– Nem árulás! – kiáltotta Elayne. Tüzet font, és lecsapott vele három támadóra. – Ezek nem a mi embereink! Figyeljétek a koldusruhát viselő tolvajokat!

Megfordult, amikor az állítólagos menekültek újabb csoportja támadt a testőrség meggyengült soraira. De hiszen körbevették őket! Csendben ideosontak, miközben mindenki figyelmét lekötötte a távolabbi csatatér.

A zsoldosok egyik osztaga áttört a testőrök között. Rohamra lendültek a királynő ellen. Elayne lecsapott rájuk a saidarral, hogy megértsék, milyen ostobaság megtámadni egy aes sedait. A Levegő hatalmas fonatával sújtott le rájuk.

Amikor azonban a fonat elérte a közeledő támadókat, egyszerűen szálakra foszlott, és eltűnt. Elayne hangosan káromkodva megfordította a lovát, hogy elmeneküljön, ám az egyik merénylő előrevetette magát, és a kardjával nyakon szúrta Holdárnyékot. A kanca két hátsó lábára ágaskodott, fájdalommal eltelve felnyerített, Elayne pedig a földre zuhant. Esés közben jól látta, hogy a testőrei élethalálharcot vívnak körülötte. Halálra rémült, hogy mi lesz a gyermekeivel. Durva kezek ragadták meg a vállát, és lenyomták a földre.

Ezüstös fém csillant az éjszakában. Egy rókafej alakú medál. Közvetlenül a keble fölött két újabb tenyér nyomódott a bőrébe. A fém maróan hidegnek tűnt.

– Nahát, felséges királynőm – szólalt meg a fogoly mellé guggolva Mellar. Az egykori testőr széles vigyorral bámult a tehetetlen nőre. Sokan még most is azt hitték róla, hogy ő Elayne gyermekeinek az apja. – Csak nagyon nehezen találtunk ám meg.

Elayne az áruló felé köpött, ő azonban számított erre és félreütötte a nyálat. Még szélesebb vigyorral felállt, és hagyta, hogy a nőt két zsoldos szorítsa le a földre. Bár néhány testőre még ellenállt, a legtöbbjük már meghalt vagy arrébb szorították.

Mellar megfordult, amikor két társa odarángatta Birgittét. A szőke testőrnő dühöngve rángatózott a markukban, mire egy harmadik zsoldos is odalépett és segített lefogni. Az áruló előhúzta a kardját. Olyan tekintettel bámulta a pengét, mintha a saját képmását nézte volna benne. Utána viszont hasba szúrta Birgittét.

A nő feljajdult, és térdre rogyott. Mellar visszakézből hatalmas erővel lesújtott a torkára.

Elayne valósággal megdermedt. Engedték, hogy felüljön, de képtelen volt bármire is gondolni, bármit is tenni, miközben Birgitte teste előredőlt. Az életét jelentő vér valósággal ömlött a nyakából. A kötés megvillant és utána kihunyt. Ezt pedig... fájdalom követte. Rettenetes fájdalom.

– Nagyon régóta vártam már erre – jelentette ki Mellar. – Vér és fényverte hamu! Annyira jólesett!

Birgitte...! Megölték az őrzőjét. Meggyilkolták az őrzőjét! Azt a mogorva, de aranyszívű nőt. Leghűségesebb fegyvertársát pusztították el. A veszteségtől... képtelen volt gondolkozni.

Mellar belerúgott a holttestbe, miközben odaügetett hozzájuk egy lovas. Az andori egyenruhát viselő férfi előtt egy halott feküdt keresztben egy ló hátán. A nőnek hosszú, aranyszínű haja volt. Bárki legyen is a szerencsétlen teremtés, pontosan olyan ruhát viselt, mint Elayne. Jaj, ne...

– Indulj! – parancsolta Mellar. A férfi elvágtatott. Néhány társa a testőrök egyenruhájában felzárkózott mögé. A magasba tartották Elayne zászlóját. Az egyik álruhás zsoldos üvölteni kezdett. – Meghalt a királynő! Elesett a királynő!

Mellar Elayne felé fordult.

– Az embereid még ellenállnak. Ez majd alighanem szétzilálja a soraikat. Ami pedig téged illet... Úgy tűnik, hogy a Sötétség Nagyura fel akarja használni valamire a gyermekeidet. Azt a parancsot kaptam, hogy vigyem el őket Shayol Ghulba. Közben azonban rájöttem, hogy neked nem kell elkísérned őket.

Az egyik társára pillantott.

– Menni fog a dolog?

A másik odatérdelt Elayne mellé. A nő hasára szorította a tenyerét. A rémület valósággal keresztülhasított az előbbi sokk okozta tompaságon. A gyermekei!

– Elég előrehaladott állapotban van – jelentette a férfi. – Egy fonattal valószínűleg életben tudom tartani a gyerekeket, ha kivágod őket a hasából. Nagyon oda kell figyelnünk rá, hogy mit teszünk. Még nagyon fiatalok. Legfeljebb hat hónaposak. A Kiválasztott viszont megtanított néhány fonatra... Igen, azt hiszem, legalább egy óráig életben tudom tartani őket. A magzatokat azonban először oda kell vinned a M'Haelhez, hogy eljuttasson titeket Shayol Ghulba. A hagyományos Kapuk már nem működnek arrafelé.

Mellar a hüvelyébe csúsztatta a kardját, és előhúzta az övéről logó vadászkést.

– Ez nekem nagyon is megfelel. Elküldjük a gyermekeket, ahogy azt a Sötétség Nagyura kérte. Te viszont királynőm... az enyém vagy.

Elayne megpróbált ellenállni, de a zsoldosok erősen tartották. A saidar után nyúlt, ám a medál pontosan olyan hatást váltott ki, mint a vágottgyökér. Ezzel az erővel akár a saidint is megpróbálhatta volna a saidar helyett magához ölelni.

– Ne! – sikoltotta, amikor Mellar odatérdelt mellé. – NE!

– Remek! – mosolygott a férfi. – Nagyon reméltem, hogy meghallhatom a sikoltásodat.

A semmi.

Rand megfordult. Illetve csak megpróbált megfordulni. Anyagtalan volt, nem volt alakja sem.

A semmi.

Beszélni akart, de nem volt szája. Végül sikerült legalább gondolkodni. A szavai így önthettek testet.

SHAI'TAN – sugározta magából az üzenetet. – MI EZ?

A MEGÁLLAPODÁSUNK – válaszolta a Sötét Úr. – A KIEGYEZÉSÜNK.

A SEMMI VOLNA A MEGEGYEZÉSÜNK? – förmedt rá Rand.

IGEN.

És akkor megértette. A Sötét Úr alkut kínált. Rand elfogadhatná ezt... Elfogadhatná a semmit. Hiszen ők ketten a világ sorsáért küzdöttek. Rand célja a béke, a dicsőség, a szeretet volt. A Sötét Úr ennek az ellenkezőjére törekedett. A kínra, a szenvedésre.

A maga módján létezett kettőjük között az egyensúly. A Sötét Úr hajlandó volt arra, hogy ne alkossa újra a saját komor képmására a Kereket. Nem fogja leigázni az emberiséget, nem hozza létre a szeretet nélküli világot. Egyáltalán semmilyen világ sem lesz.

EZT ELANNAK ÍGERTED – folytatta Rand. – AZT ÍGÉRTED NEKI, HOGY VÉGET ÉR A LÉTEZÉSE.

EZT NEKED IS FELAJÁNLHATOM – válaszolta a Sötét Úr. – MINDEN EMBERNEK. BÉKÉT AKARTÁL. TŐLEM MEGKAPHATOD. A SEMMI BÉKESSÉGÉT, AMELYBEN OLY SOKSZOR KERESTÉL MENEDÉKET. ÁTADOM NEKED A SEMMIT. ÉS A MINDENT.

Rand nem utasította el egyből az ajánlatot. Alaposa meggondolta a dolgot. Nem lesz többé szenvedés, nem lesz többé kín, eltűnnek a terhek.

Minden véget ér. Talán nem pontosan erre vágyott? Hogy végre befejeződjön a korszakok körforgása?

NEM. – válaszolta végül. – A LÉTEZÉS BEFEJEZÉSE NEM AZONOS A BÉKÉVEL. MÁR JÓVAL KORÁBBAN ÍGY DÖNTÖTTEM. FOLYTATNI FOGJUK.

Növekedni kezdett a Sötét Úr nyomása. Azzal fenyegette, hogy darabokra szaggatja.

NEM AJÁNLOM FEL MÉG EGYSZER! – figyelmeztette a Sötét Úr.

– Nem is számítottam ilyesmire – felelte Rand, amikor visszatért a teste és a valószínűség szálai elhalványultak.

Ekkor pedig megtapasztalta az igazi szenvedést.

Min a gyülekező seanchan erők között várakozott. A lámpások sora között tisztek siettek, hogy felkészítsék az embereiket. Nem tértek vissza Ebou Darba, hanem Kapukon át átmenekültek egy olyan széles síkságra, amit a lány nem ismert. Igen különös kérgű fák, és hatalmas, nyitott páfrányfélék nőttek itt. Nem tudta eldönteni, hogy ezek valójában fának számítanak, vagy csupán nagyra nőtt páfrányok. Igen nehezen tudta csak megítélni a növényeket, mert azok majdnem kiszáradtak. Hiába nőttek leveleik, azok lehullottak, és halomba gyűltek a törzsek körül, mintha hosszú hetek óta egyetlen csepp vizet sem láttak volna. Megpróbálta elképzelni, hogyan nézhettek ki egészségesen ugyanezek a növények.

Nagyon különös volt a levegő illata. Nem ismerte fel a benne úszó szagokat. Milyen növények lehettek? A közelben valahol tenger volt. A seanchan alegységek fegyelmezett alakzatban várakoztak. Készen álltak az indulásra. Minden negyedik katona lámpást tartott a kezében. Bár tíz lámpa közül csupán egyet gyújtottak meg. Egy ilyen hatalmas hadsereget a Kapuk segítségével sem lehetett gyorsan mozgatni, bár Fortuona több száz damanera számithatott. A visszavonulást rendkívül katonásan hajtották végre, Min úgy vélte, hogy a csatatérre is gyorsan visszatérhetnek.

Már ha Fortuona úgy dönt, hogy ezt teszik. A császárnő oszlop tetején ült az éjszakában. A gyaloghintójával együtt tették fel annak a tetejére. Kék lámpások ragyogtak körülötte. Nem trón volt az, amin ült, hanem egy alacsony hegy tetején álló, nagyjából hat láb magas, tiszta, fehér oszlop. Mint a fehér kő mellé ültették le, így jól hallotta a beérkező jelentéseket.

– A csata nem alakul valami jól a Hollók Hercege számára – jelentette be Galgan tábornok. Fortuona előtt állva a tábornokait szólította meg. Mivel közvetlenül beszélt hozzájuk, így a főtisztek azonnal válaszolhattak, és nem kellett az udvari előírásoknak megfelelően először megszólítaniuk az uralkodónőt.

– Ebben a pillanatban jött meg az üzenete. Azt kéri, hogy térjünk vissza. Túl sokáig várt arra, hogy a támogatásunkat kérje.

– Csak habozva merek hangot adni a véleményemnek – felte Yulan. – Habár a császárnő bölcsessége nem ismer határokat, magam nem bízom a hercegben. Értem én, hogy ő uralkodónk kiválasztott társa, és bizonyára nagyon bölcs döntést hoztak, amikor őt jelölték erre a tisztességre. Csak hát a csata során meggondolatlanul vakmerőnek bizonyul. Lehet, hogy túlságosan is megviselték az események.

– Biztosra veszem, hogy van egy terve – ellenkezett komon hangon Beslan. – Bíznotok kell Matben. Tudja, hogy mit csinál.

– Igen jó benyomást tett rám korábban – folytatta Galgan. – Úgy tűnik, hogy az előjelek kedveznek neki.

– Éppen elveszíti a csatát, hadseregtábornok – ellenkezett Yulan. – Szörnyű vereséget szenved. Az előjelek könnyen megváltozhatnak egy férfi esetén, ahogyan egy nemzet szerencséje gyorsan fordulhat.

Min összevont szemöldökkel bámulta a légi seregek alacsony kapitányát. Yulan mindkét kezén két-két körmön is lakk csillogott. Ő irányította a Tar Valon elleni támadást, melynek sikere kivívta számára Fortuona kegyét. Jelek és jelenések villództak a feje körül. Ugyanilyenek látszottak Galgan... és igen, Beslan körül is.

A Fényre! – gondolta Min. – Talán már kezdek én is úgy hinni az előjelekben, mint Fortuona? Itt kell hagynom ezeket az embereket. Az összes őrült.

– Úgy érzem, hogy a herceg túlságosan is sokat hazardírozik. Mintha csak játszana – folytatta Yulan. – Az első húzásai nagyon is okosnak tűntek, ám hamarosan szétforgácsolta az erőit. Hányszor fordult már elő, hogy valóságos lángelmének tűnt a dactolkasztal mellett álló alak, mert egyre csak nyert, miközben sikerét valójában csak a véletlennek köszönhette. A herceg kezdetben győzött, de mostanra már nyilvánvaló, mennyire veszélyes az ilyen merész játék.

Yulan leheletnyi meghajolt a császárnő felé. Egyre élesebb vádakkal illette a herceget, és az uralkodónő nem jelezte, hogy ideje elhallgatni. Ebben a helyzetben ezt nyugodtan lehetett úgy is értelmezni, hogy maga a császárnő szólította fel további beszédre.

– Hallottam néhány... szóbeszédet róla – töprengett Galgan.

– Az már igaz, hogy Mat vérbeli szerencsejátékos – vette át a szót Beslan. – Csak hát elképesztően ügyes abban, amit tesz. Győzni szokott, tábornok. Könyörgöm, menjetek vissza, és segítsetek.

Yulan határozottan megcsóválta a fejét.

– A császárnő – örökké éljen! – bölcs megfontolásból vonta ki csapatainkat a csatatérről. Ha a herceg még a saját főhadiszállását sem tudja megvédeni, akkor nem irányítja a csata menetét sem.

Egyre merészebb és merészebb. Galgan megdörzsölte az állát, és egy másik jelenlevőre pillantott. Min nem sokat tudott Tyleeről. A széles vállú, sötét bőrű, ősz hajú nő nem szokott megszólalni a megbeszélések során. Ugyanakkor erő és határozottság sugárzott belőle. Ez a tábornok gyakran a csapatai élén szállt csatába. Erről árulkodnak a sebhelyei.

– E szárazföld gyermekei jobban harcolnak, mint amire valaha is képesnek tartottam őket – szólalt meg most. – Alkalmam volt Cauthon néhány katonája mellett harcolni. Azt hiszem, meg fognak lepni, tábornok. Legalázatosabban azt javaslom, hogy térjünk vissza segíteni.

– De vajon ezzel szolgáljuk legjobban a birodalom érdekeit. – kérdezte Yulan. – Cauthon seregei legyengítik az Árnyékot. Az ellenség veszteségeket szenved, miközben Merrilor mezejéről Ebou Darba vonul. Útközben folyamatos légitámadásokkalszét zúzhatjuk a trallokokat. Legyen inkább a hosszú távú győzelem kivívása a célunk. Talán átküldhetnénk néhány damanet hogy kimentsék, és biztonságos helyre hozzák a herceget. Remekül küzdött, de ebben a csatában a rövidebbet húzta. A seregeit természetesen nem menthetjük meg. Rájuk pusztulás vár.

Min elkomorodott és előbbre hajolt. Yulan feje fölött az egyik kép... Nagyon furcsának tűnt. Egy lánc. Már miért lenne lánc valakinek a feje fölött?

Mert fogoly, ismerte fel váratlanul a lány. A Fényre! Valaki úgy játszik rajta, mint egy hangszeren.

Mat egy kémtől tartott. Min megdermedt.

– A császárnő – örökké éljen! –, meghozta a maga döntését – ellenkezett Galgan. – Visszatérünk. Feltéve, ha végtelen bölcsességében nem változtatta meg a döntését.

A tábornok kérdő tekintettel az uralkodónő felé fordult.

A kémünk képes fókuszálni – ismerte fel Min, és alaposan megnézte magának Yulant. – Ez az ember Kényszer alatt áll.

Egy fókuszáló. Fekete ajah? Egy árnybarát damane? Egy férfi Rémúr? Bárki lehet az. A kém ráadásul alighanem egy fonattal álcázta magát. Ez nagyon valószínűnek tűnt. De akkor Min hogyan leplezhetné le a kémet? A látomások. Az aes sedaiok és más fókuszálók fölött mindig látott apró képeket. Kivétel nélkül. Talán ezek a látomások most segíteni fognak. Ösztönösen tudta, Yulan lánca azt jelenti, hogy a kapitány valaki másnak a foglya. Nem ő volt a kém, hanem csupán bábu.

Lassan körbefordult és megnézte magának a jelen lévő nemeseket és tábornokokat. Természetesen, ahogy az elvárható volt, számos főúr körül ragyogtak fel a képek. Hogyan veszi észre, ha valami kilóg a sorból? Min óvatosan szemügyre vette a jelenlevőket.

Hirtelen elakadt a lélegzete, mert felfigyelt arra, hogy az egyik so'jhin feje fölött számos jelkép ragyog.

Min nem ismerte fel a fiatal, szeplős arcú nőt. Egész idő alatt itt szolgált? Biztosra vette, hogy felfigyelt volna rá, ha az korábban is a közelébe kerül. Ilyen sok kép csupán a fókuszálók, őrzők vagy a ta'verenek körül szokott feltűnni. Talán a véletlen akarta úgy, talán Min követett el mulasztást, de eddig még eszébe sem jutott, hogy a szolgálókat is megvizsgálja.

Most már viszont átlátott az álcázáson. Elfordult, hogy ne keltse fel a kém gyanakvását és azon töprengett, hogy mi legyen a következő lépése. Az ösztönei azt suttogták, hogy habozás nélkül lendüljön támadásba. Próbáljon meg kést vágni a kémbe. Ha a szolga rémúr vagy – a Fény ne adja – egy Kitaszított volt, akkor egyedül egy váratlan támadással lehetett volna harcképtelenné tenni.

Nem lehetett azonban kizárni, hogy a nő ártatlan. Min rövid habozás után felállt a székéből. A Vér több tagja is morogni kezdett az illetlen viselkedés miatt, ám a lány nem törődött velük. Fellépett a széke karfájára és lábujjhegyre állva odahajolt Tuonhoz.

– Mat azt kérte, hogy térjünk vissza – suttogta az uralkodónő fülébe. – Milyen sokáig vitatkoztok azon, hogy eleget tegyetek a kérésének?

Tuon a Sorslátó szemébe nézett.

– Addig, amíg meg nem győződöm arról, hogy ez a legjobb a birodalmam számára.

– A férjedről beszélünk.

– Egyetlen férfi élete sem ér annyit, mint ezrek halála – felelte Tuon, de érezni lehetett, hogy erősen felzaklatta a gondolat. – Ha a csata tényleg olyan rosszul alakul, ahogy azt Yulan felderítői mondják...

– Kineveztél Igazmondónak – vágott a szavába Min. – Ez egészen pontosan mit is jelent?

– Kötelességed, hogy nyilvánosan megleckéztess, ha szerinted valami rosszat követek el. Mindazonáltal még nem készültél fel a hivatásod betöltésére. Az volna a legjobb, ha visszafogottan viselkednél mindaddig, míg a megfelelő kiképzésben nem részesítelek...

Min szembefordult a tábornokokkal és a figyelő nemesekkel, miközben keblében harsányan zakatolt a szíve.

– Fortuona császárnő Igazmondójaként megosztom veletek az igazat. Úrnőnk cserbenhagyta az emberi nem seregeit. A szükség idején visszatartja az erőit. Büszkesége miatt bukás vár minden emberre. A világ minden részén.

A Vér tagjai döbbenten bámultak rá.

– Nem ilyen egyszerű a helyzet, ifjú hölgy! – ellenkezett Galgan tábornok. A többiek felháborodott pillantását látva egyértelműnek tűnt, hogy még egy főtiszt sem szállhatott volna szembe az Igazmondóval. Határozottan elindult előre. – Igen összetett helyzettel szembesültünk.

– Nagyobb megértést tanúsítanék – vágta rá Min –, ha nem tudnám, hogy itt van közöttünk az Árnyék kémje.

A szeplős so'jhin azonnal felkapta a fejét.

Lebuktál – gondolta Min. Majd Yulan tábornokra mutatattál – Abaldar Yulan, megvádollak! Jelét láttam annak, melyek azt bizonyítják, hogy cselekedeteid során nem a birodalom érdekei vezérelnek!

Az igazi kém fellélegzett. Min biztosra vette, hogy az a némber halványan még el is mosolyodott. Ennél több bizonyíték már nem is volt szüksége. Miközben Yulan harsányan tiltakozott a vádaskodás ellen, Min kezébe csusszant az egyik kése, és máris is a szeplős nő felé hajította.

A fegyver megpördült, ám mielőtt eltalálhatta volna a nőszemélyt, valósággal megdermedt a levegőben.

A közelben álló damanek és sul'damok felhördültek. A kém gyilkos pillantást vetett Min felé, majd Kaput nyitott és keresztülvetette magát rajta. Fonatok süvítettek utána, de már el is tűnt, mire a teremben lévők megérthették volna, hogy minek is voltak szemtanúi.

– Nagyon sajnálom, Yulan tábornok, de te a Kényszer áldozata lettél – mondta Min. – Fortuona, nyilvánvaló számomra, az Árnyék mindent megtesz azért, hogy távol tartson minket a csatától. Figyelembe véve ezt, továbbra is tétlenkedni kívánsz?

Tuon szemébe nézett.

– Nagyon is jól játszod ezt a játékot – suttogta a császárnő jéghideg hangon. – Hihetetlen, én meg azért aggódtam, hogy esetleg bajba kerülsz, ha idehozlak az udvaromba. Nagyon úgy tűnik, hogy igazából a saját biztonságom miatt kellett volna aggódnom.

Halkan nagyot sóhajtott.

– Úgy vélem, ezzel lehetőséget nyújtasz arra... sőt inkább felhatalmazást... hogy a szívem hangjára hallgassak. Talán bölcsen cselekszem, talán nem.

Felállt.

– Galgan tábornok, mozgósítsd a csapatokat! Visszatérünk Merrilor mezejére!

Egwene Földet szőtt és szétzúzta azokat a sziklákat, amelyek mögött a sharaiak rejtőzködtek. A többi aes sedai azonnal lecsapott az ellenségre. Fonataik keresztülzúdultak a hangos ropogással teli levegőn. A sharaiakkal végzett a tűz, a villám és a robbanások.

A magaslat oldala leginkább egy pusztító földrengésnek áldozatául esett város maradványaira emlékeztetett, olyan sok felhalmozódott törmelék, kráter és árok borította. Még mindig tartott az éjszaka. Mióta is harcoltak? A Fényre, mikor halt meg Gawyn? Hosszú órák teltek el azóta.

Egwene megkettőzte az erőfeszítéseit. Nem akarta hagyni, hogy halott férje emléke elkeserítse. Az elmúlt órák során az aes sedaiok és a sharaiak könyörtelen küzdelmet folytattak a magaslat nyugati oldalán. Egwene lassacskán visszaszorította őket kelet felé.

Időnként már úgy tűnt, hogy a Fehér Torony nyeri meg ezt az összecsapást, ám nemrég egyre több aes sedai esett össze. Vagy kimerültek, vagy az Egyetlen Hatalom végzett velük.

A füstben a fókuszálók újabb csoportja bukkant elő. Megragadták az Egyetlen Hatalmat. Egwene sokkal inkább csak érzékelte, mintsem látta volna őket.

– Hárítsátok el a fonataikat! – kiáltotta. A többiek élére ált. – Én támadok, ti védekeztek.

A többiek továbbadták a parancsot. A kiáltás végigzengett az egész harcvonalon. Már rég nem csupán kisebb osztagokban küzdöttek. A különböző ajahok tagjai felsorakoztak az amyrlin oldalán. Kortalan arcuk jól mutatta, hogy mennyire összpontosítanak. Őrzőik egymás mellett felsorakoztak előttük. Nem tehettek mást, csupán a saját testükkel foghatták fel az ellenséges fonatokat.

Egwene megérezte, ahogy hátulról Leilwin közeledik. Az új őrzője nagyon is komolyan vette a kötelességét. Egy seanchan az Utolsó Csatában az amyrlin őrzője. De miért is ne? Hiszen maga a világ is szálakra hasadt. Egwene lába körül pontosan ezt bizonyították a repedések. Ezek már nem foszlottak semmivé, ahogy azt korábban tették. Megmaradt az üresség. Túl sokan használtak Öröktüzet ezen a környéken.

Az amyrlin tűzcsapása leginkább egy lángoló falra emlékeztetett. Ahogy áthaladt rajtuk, tűzbe borultak a holttestek. Csupán füstölgő csontok maradtak hátra. A támadása felperzselte, megfeketítette a talajt. A sharaiak kisebb csoportokba összezárkózva próbáltak meg ellenállni a pusztulásnak. Sikerült néhányat megölni közülük, amíg szétzúzták a tűzfalat.

A többi aes sedai kivédte vagy elpusztította az ellenség csapásait. Egwene összeszedte minden erejét, hogy újra lecsapjon. Annyira fáradt vagyok... – suttogta egy halk hang az elméje mélyén. – Egwene, nagyon kimerültél. Ez veszélyes lehet.

Leilwin közelebb jött. Megbotlott egy kiálló szilában, de azért odasietett az arcvonalba.

– Üzenetet hoztam, Anyám – mondta kásás seanchan kiejtései. – Az asha'manek visszaszerezték a pecséteket. Most már a vezetőjüknél vannak.

Egwene megkönnyebbülten fellélegzett. Tüzet szőtt, és ezúttal oszlopokban lövellte ki magából. A lángok megvilágították körülötte a feltépett talajt. Mélységesen aggasztották a M'Hael miatt létrejött hajszálrepedések. Már hozzáfogott volna a következő fonathoz, amikor megtorpant. Valami nagyon nem volt rendben.

Megpördült, amikor az öröktűz oszlopa – olyan vastag volt, mint egy izmos férfi karja – végigperzselte az aes sedaiok vonalát. Legalább féltucatnyi asszony foszlott semmivé. Mintha a semmiből csaptak volna le rájuk, újabb robbanások rázták meg a talajt, és a következő pillanatban a halál további nőket ragadott el csatatérről.

Az Öröktűz kiégette a Mintából azokat az aes sedaiokat, akik megállították a seregre zúduló gyilkos fonatokat. Mivel teljesen eltűntek, így nem volt alkalmuk arra, hogy a múltban védekezzenek. Többé már nem tudták megállítani a sharaiak támadásait. Az Öröktűz visszafelé hatott az időben. Kiégette a sorsfonalakat. Az események láncolata rettenetes irányban folytatódott. Az elpusztított sharai fókuszálók újra éltek. Azonnal támadásba lendültek. A négykézláb rohanó férfiak vérebekre emlékeztettek. A nők négyesével, ötösével összekapcsolódva közeledtek. Egwene az öröktűz forrását kereste. Még sosem tapasztalta, hogy valaki képes volt ilyen erős sugárnyalábot használni. Olyan erős volt a csapás, hogy jó pár órányi szálat kiégetett a Mintából.

A M'Hael a magaslat peremén állt. Körülötte egy buborékban eltorzult a levegő. A sziklából mohára vagy zuzmóra emlékeztető fekete csápok törtek elő. Egyre jobban terjedt a betegség. A sötét. A semmi. Mindent el fog emészteni.

Az Öröktűz újabb sugara árkot szántott a földbe, és újabb nőket érintett meg. Az alakjuk felragyogott, majd eltűnt. Maga a levegő is meghasadt, mintha a M'Haelből egy erővel teli buborék indult volna el fékezhetetlen lendülettel. Visszatért a korábban tomboló vihar. Még nagyobb volt az ereje.

– Azt hittem, már megtanultad, hogy előlem menekülnöd kell – vicsorogta az amyrlin, majd feltápászkodott és összegyűjtötte minden erejét. A lábánál megrepedt a talaj és rések nyíltak a semmibe.

A Fényre! Érezte a lyukban rejtőzködő semmit. Hozzákezdett egy újabb fonathoz, ám akkor az Öröktűz ismét végigperzselte a harcmezőt. Olyan nőkkel végzett, akiket Egwene szeretett, A talaj elemi erővel megrázkódott. Az ifjú nő a földre zuhant. Harsány üvöltözés támadt, ahogy a sharaiak elkezdték lemészárolni Egwene követőit. Az aes sedaiok vonala megtört és a nők menekülni próbáltak.

A sziklák egyre jobban megnyíltak. A repedések miatt úgy tűnt, mintha a magaslat tetejére halálos pörölycsapás zúdult volna.

Öröktűz. Neki is azt kell használnia. Csak így lehet azt a szörnyeteget! Térdre rogyott, és elkezdte létrehoznia tiltott fonatot, miközben úgy érezte, hogy a szíve mindjárt megszakad.

NEM. Az öröktűz használatával csupán a pusztulásba sodorná a világot.

Akkor mit tegyen?

Csak egy fonat volt, Egwene. Penin ezeket a szavakat mondta, amikor az Álmok Világában találkoztak. Miután megakadályozta, hogy eltalálja az Öröktűz. Pedig ez a fegyver nem csupán másik fonat volt. Semmi más nem hasonlított rá.

Nagyon elfáradt. Most, hogy egy pillanatra abbahagyta a küzdést, valósággal rátört a bénító kimerültség. A fáradtság legmélyén halványan érezte a veszteséget. A keserű ürességet, Gawyn halálát.

– Anyám! – kiáltotta Leilwin. Megragadta a fiatalabb nő vállát. A seanchan itt maradt, mellette. – Anyám, mennünk kell! Az aes sedaiok megfutottak. A sharaiak mindjárt lerohannak minket.

A M'Hael odafentről megpillantotta a térdelő alakot. Elmosolyodott, és határozott léptekkel elindult lefelé. Egyik kezében egy jogart tartott, a másikkal pedig tenyérrel felfelé, Egwene irányába mutatott. Mi történne akkor, ha öröktűzzel kiégetné az amyrlint? Semmivé válna az elmúlt két óra. Nem történt volna meg, ahogy megszilárdítja az aes sedaiok ellenállását és visszatérne az életbe az a sok-sok tucatnyi sharai is, akit elpusztított...

Csak egy fonat...

Semmi sem hasonlít rá.

A világ nem így működik, gondolta az ifjú nő. Minden érmének két oldala van. Az Egyetlen Hatalomnak is megvan a két része. Hideg és meleg, fény és árnyék, nő és férfi.

Ha egy fonat létezik, akkor létezik az ellentéte is.

HA M'Hael lecsapott az öröktűzzel, Egwene pedig... valamit csinált. Azt a fonatot használta, amit korábban kipróbált a repedések miatt. Most azonban sokkal nagyobb erőt adott bele. A fejedelmi, lenyűgöző fonat egyesítette magában mind az Öt Hatalmat. Odasiklott az ifjú nő elé. Egwene harsányan felkiáltott. Mintha csak a lelke legmélyéről engedte volna ki. A ragyogóan tiszta, fehér oszlop középen találta el a M'Hael fonatát.

A két jelenség semlegesítette egymást, mint amikor bugyogó víz zúdul a dermesztően hideg tóba. Minden korábbinál erősebb villnnás támadt. Egwene elvakult, de valamit mégis megérzett abból, amit az előbb tett. Rendbe jött a Minta. A repedések már nem terjedtek tovább. A belsejükben mintha csak duzzadni kezdett volna valami. Egy megnyugtató erő. Ez a valami úgy növekedett, mint a sebhelyet beborító var. Nem volt ugyan tökéletes megoldás, de legalább befoltozta a rést.

Az ifjú nő ismét felkiáltott. Nagy nehezen talpra állt. Nem volt hajlandó arra, hogy térden állva várja be az ellenfelét. Összeszedte az Egyetlen Hatalom minden kis cseppjét, amit képes volt megragadni, és utána a Kitaszítottra zúdította az amyrlin haragját. Az erő két ellentétes folyama fényfelhőbe burkolózva csapott össze. A M'Hael lábánál foszladozni kezdett a talaj, miközben Egwene körül minden megszilárdult. Még mindig nem tudta, hogy milyen fonatot készített. Az Öröktűz ellentétét. A saját tüzét. A fény és az újjáépítés fonatát.

Tar Valon Lángját.

Egyetlen végtelen, dermedt pillanatig a két fonat kiegyenlítette egymást. Ez volt az a pillanat, amikor Egwene megérezte a békét. Már nem fájt Gawyn halála. A férjére újjászületés vár. A Minta folytatódik. Éppen a saját fonata simította el a haragját, hogy helyette békességgel tölthesse el. Még jobban kinyúlt a saidarért, hogy magához ölelje a mindeddig vigaszt nyújtó, ragyogó csodát.

Még többet fogadott be az Egyetlen Hatalomból.

A csapása valósággal félrelökte maga elől a M'Hael öröktüzét. Mintha kardot döfött volna a sugárnyalábba. Félretolta maga elől az Egyetlen Hatalmat, és az izzó áramlat ellen haladva elérte a M'Hael kinyújtott karját. Átdöfte a kezét és belemart a mellkasába.

Az öröktűz kihunyt. A M'Hael felhördült, megtántorodott, tágra nyílt a szeme és utána belülről kiindulva kikristályosodott. Mintha csak jégbe fagyasztották volna. Többárnyalatú, gyönyörű kristály nőtt belőle. A csiszolatlan, durva ásvány mintha a föld legmélyéből tört volna elő. Egwene valahogy tisztában volt azzal, hogy a Láng nem tett volna ilyen hatást, ha az ellenfele nem állt volna át az Árnyék oldalára.

Erősen kapaszkodott a kezében tartott Hatalomba. Túl sokat engedett magába belőle. Nagyon is tudta, ha meggyengülne a szorítása, akkor azzal kiégetné, lecsendesítené magát. Soha többn nem tudna fókuszálni. Ebben az utolsó pillanatban az Egyetlen Hatalom zúgva áradt keresztül a testén.

A messzi északon valami megremegett. Rand tovább harcolt. A talajba mélyedő repedések elmélyültek. A M'Hael és Demandred öröktüze elvégezte a munkáját. Ezen a helyen szétmorzsolódott a világ. A magaslatból minden irányba fekete vonalak indultak ki. Lelki szemeivel látta, ahogy a rések kitágulnak, szilánkokra zúzzák a tájat és a megjelenő üresség magába szív minden élőt.

– Figyelj a fényre! – suttogta Egwene.

– Anyám? – kérdezte Leilwin. Még mindig ott térdelt mellette. Körülöttük sok száz sharai tápászkodott fel a földről.

– Figyelj a fényre, Leilwin! – ismételte meg Egwene. – Én, az Amyrlin-trón megparancsolom neked, hogy keresd meg a Sötét Úr tömlöcének pecsétjeit és törd össze őket! Abban a pillanatban tégy így, ahogy felragyog a fény! Csak akkor menthet meg minket.

– De hát...

Egwene Kaput szőtt, és Levegővel gúzsba kötötte Leilwint. Áttette a biztonságos túloldalra. Miközben ment, feloldotta a nő költését és elmetszette kettőjük rövid ideig tartó kapcsolatát.

– Ne! – kiáltotta Leilwin.

A Kapu bezáródott. A semmibe nyíló fekete repedések egyre csak terjedtek körülöttük. Egwene végignézett a sok száz sharain. Az aes sedaiai bátran, nagy erővel harcoltak, de ezek a sharai fókuszálók mégis megmaradtak. Körbevették magányos ellenfelüket. Néhányan ijedtnek tűntek, mások diadalmasan mosolyogtak.

Az amyrlin becsukta a szemét, és magába engedte az erőt. Többet annál, mint amennyit bármilyen nőnek is szabad lett volna befogadnia. Többet annál, mint ami helyénvaló lett volna. Nem törődött a biztonsággal, nem hallgatott a bölcsesség szavára. Ennek a sa'angrealnak nem volt biztosítéka, hogy megakadályozza a túltöltekezést.

A teste már elvégezte a dolgát. Áldozatként felajánlva a Fény oszlopává változott. Maga alá a földbe és maga fölé az égbe engedte Tar Valon Lángját. Az erő egy csendes, gyönyörű robbanással távozott Egwene-ből. Átáradt a sharaiak között és beforrasztotta azokat a repedéseket, melyek akkor jöttek létre, amikor Egwene a M'Hael ellen küzdött.

Az ifjú nő lelke elvált összerogyó testétől, majd megpihenve, a saját fonatán elindult a Fénybe.

Egwene meghalt.

Rand üvölteni kezdett, hogy tagadja, hogy kiadja magából a dühét, a gyászát.

– Ne őt! NE ŐT!

MINDEN HALOTT AZ ENYÉM.

– Shai'tan! – kiáltotta Rand. – Ne őt!

MINDEGYIKET MEG FOGOM ÖLNI, ELLENFELEM.

Rand meggörnyedt és becsukta a szemét. Megvédelek – gondolta. – Bármi történjen is, gondoskodom a biztonságodról, esküszöm! Esküszöm neked...

Ó, a Fényre! Egwene neve is felkerült az elhunytak listájára. A névsor folyamatosan nőtt. Ott dübörgött az elméjében. A bukásai. A rengeteg csődje.

Meg kellett volna mentenie őket.

A Sötét Úr továbbra is támadások sorát zúdította az ellefelére. Megpróbálta szilánkokra hasítani Randet, hogy egy csapásra végezhessen vele.

Ó, a Fényre! Egwene, ne!

Rand becsukta a szemét és összerogyott. Éppen csak hogy ellen tudott állni a következő támadásnak.

Magába fogadta a sötétség.

Leane felemelte a karját. Eltakarta a szemét a mindent felülmúló, gyönyörű fénykitörés elől. A hegyoldalból elmenekült a sötét. Egy pillanatig minden ragyogott. A sharaiak belefagytak a pillanatba. Hosszú árnyékot vetettek, miközben kristállyá váltak.

Az erő oszlopa magasba tört a levegőbe. Mint a világítótorony fénykévéje.

Aztán kihunyt a ragyogás.

Az aes sedai térdre rogyott. Egy kézzel megkapaszkodott a talajban, nehogy elessen. A földet kristálytakaró borította. Benőtte a felhasogatott sziklákat, és gyógyírral fedte be a megsebzett tájat. A tátongó repedések megteltek kristállyal. Mintha rengeteg apró, csillogó folyót látott volna.

Leane nagy nehezen feltápászkodott és megpróbált feljebb, vánszorogni. Elhaladt a kristállyá vált sharaiak között. Azok belefagytak az időbe.

A robbanás középpontjában hatalmas kristályoszlopot talált. Olyan vastag volt, mint egy ősöreg, bőrlevelű fa törzse. Jó ötvenlábnyira tornyosult az égbe. A közepén jól látszódott egy bordázott pálca, Vora sa'angrealja. Bár nyomát sem látta az amyrlinnek, Leane tudta, hogy mi történt.

– Elesett az Amyrlin-trón! – kiáltotta a közelben egy aes sedai a kristállyá vált sharaiak között. – Az Amyrlin-trón elesett!

Megdördült az égbolt. Az ágy mellett ülő Berelain felnézett, utána felállt. Galad keze kicsúszott a markából, ahogy odalépett a kőfalban nyíló ablakhoz.

Odakint a tajtékos tenger őrülten bömbölve ostromolta a sziklákat. Mintha dühöngött volna. Vagy talán szenvedett. A fehér hab szilajul felcsapott a villám töredezett fényében egy pillanatra felragyogó felhők irányába. Ahogy a magasba bámult, a felhők mintha még jobban besűrűsödtek volna az égen. Már ha ez lehetséges, még sötétebbé váltak.

Még legalább egy jó órát kellett volna várni a hajnal beköszöntére. A fekete felhők miatt azonban úgy vélte, valószínűleg nem fogja megpillantani a felkelő napot. Visszament Galad mellé, leült és megfogta a kezét. Mikor jön egy aes sedai, hogy meggyógyítsa?

A férfi továbbra sem nyerte vissza az eszméletét. Rémálmai lehettek. Halkan suttogott. Amikor megmozdult, valami megcsillant a nyakában.

Berelain benyúlt a sebesült inge alá. Kiemelte a medált. Olyan volt az alakja, mint egy róka feje. Végigsimította az ujjával.

– ...vissza Cauthonnak... – suttogta lehunyt szemmel Galad. – …remény...

Berelain némán töprengett egy pillanatig. Úgy érezte, odakint magának a Sötét Úrnak a feketesége próbálta meg agyonnyomni a tájat. A Sötétség bemászott az ablakok és az ajtók résein. Felkelt és sietve elindult. Vitte magával a medált.

– Az Amyrlin-trón meghalt – jelentette Arganda.

Vér és fényverte hamu! – gondolta Mat. – Egwene! Hát Egwene is? Úgy érezte, mintha ököllel vágtak volna az arcába.

– Ezenfelül pedig – folytatta Arganda –, az aes sedaiok jelentése szerint, a nővérek több mint fele elesett. A megmaradók pedig azt állítják... idézni fogom szavaikat... „annyira gyengék, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével még egy tollpihét se tudnánat a magasba emelni”. Harcképtelenné váltak.

Mat felnyögött.

– Hány sharai fókuszálóval végeztek? – kérdezte, és felkészülve a legrosszabbra.

– Az összessel.

Mat hitetlenkedő pillantást vetett Argandára.

– Hogy mondtad?

– Az összes fókuszálóval – erősítette meg a főtiszt. – Elpusztult mindegyik, aki az aes sedaiok ellen harcolt.

– Ez azért nem rossz – biccentett Mat. – Csak hát Egwene…

De nem. Nem lett volna szabad erre gondolnia. Egwene és társai megállították a sharai fókuszálókat.

A sharaiak és a trallokok visszahúzódtak a harcvonalból, hogy rendezzék a soraikat. Mat arra használta ki az alkalmat, hogy pontosan ugyanezt tegye.

A seregtest – vagyis ami megmaradt belőle – végighúzódott a magaslat egész hosszában. Itt vont össze mindenkit, akije csak maradt. A határvidékieket, a sárkányhíveket, Loialt és az ogiereket, Tam csapatait, a fehérköpenyeket és a Vörös Kéz Bandájának tagjait. Hiába küzdöttek azonban ilyen keményen, az ellenség túlerőben volt. Már az is éppen elég szörnyű lett volna, ha csak a sharaiakkal kellett volna megküzdeniük, ám amikor a trallokok keresztültörtek a magaslat keleti peremvonalát védelmező vonalon, az emberek már kénytelenek voltak két fronton harcolni. Az elmúlt óra során több mint ezerhossznyira szorultak hátra, északi irányba. A leghátsó sorok kis híján elérték a fensík peremét.

Ez lesz az utolsó támadás. A csata vége. Mivel a sharai fókuszálók elpusztultak, nem tudják egy csapásra kiirtani Mat erőit, de hát, a Fényre... Még mindig túl sok átkozott trallok maradt meg. Mat nagyon jól járta ezt a táncot. Tudta, hogy ez történt. De akkor is megvolt a korlátja annak, amire egyetlen ember képes lehehetett. Talán még Tuon visszatérése sem lesz elég. Már, ha visszatér.

Arganda gondosan átnézte a harctér többi részéről beérkező jelentéseket. Túlságosan is súlyosan megsebesült ahhoz, hogy harcolni tudjon, de mostanra már senkiben sem maradt annyi erő, hogy meggyógyítsa. Nagyon jó munkát végzett. Derék legény. Egész jól jött volna egy ilyen a Bandában.

A trallokok ismét gyülekezni kezdtek. Félrelökték maguk elől a holttesteket, és a myrddraalok mögött öklökbe sorakoztak. Matnek ezek szerint még öt- vagy tízpercnyi ideje maradt. Aztán már jön is a támadás.

Lan komor arccal sétált oda hozzá.

– Mit akarsz, mit tegyenek az embereim, Cauthon?

– Készüljenek fel, hogy trallokokat fognak ölni! – felelte Mat. – Valaki beszélt mostanában Mayene-nel? Kifejezetten jól jönne, ha ide küldenének néhány sornyi frissen kigyógyított harcost.

– Utánanézek a dolognak – bólintott Lan. – Aztán felkészítem az embereimet.

Mat turkálni kezdett a nyeregtáskájában, miközben az egykori őrző távozott. Előhúzta Rand zászlaját. Az ősi aes sedaiok lobogóját. Még korábban begyűjtötte, mert úgy vélte, hogy alkalomadtán kapóra jöhet.

– Valaki tűzze már ki ezt a lepedőt! Végül is Rand fényverte nevében harcolunk. Mutassuk meg az Árnyéknak, hogy büszkék vagyunk rá!

Dannil átvette a zászlót és kerített egy lándzsát, hogy abból legyen a nyele. Közben a félszemű fővezér vett egy mély lélegzetet. A határvidékiekre odafigyelve az volt az érzése, az egész csata egyetlen dicsőséges, hősies, öngyilkos rohammal ér véget. Thom hősi énekei mindig így végződtek. Mat mindig is abban reménykedett, hogy ő sosem fog egy ilyen dalban szerepelni. Hát nagyon úgy tűnik, hogy csalatkozott a reményében.

Gondolkodj, gondolkodj! – A távolban felharsantak a trallokok kürtjei. Tuon pedig késlekedett. De jön-e majd egyáltaIán? Titokban abban reménykedett, hogy nem fog. Amilyen szerencsétlenül alakult ez a csata, talán még a seanchanok sem segíthetnek.

Szüksége volt valami apróságra. Gyerünk már, te szerencse! Újabb Kapu nyílt, Arganda pedig odament, hogy átvegye a hírnök jelentését. A félszemű ifjúnak nem kellett sokat töprengeni azon, hogy milyen hírt kaphattak. Arganda komor habozással az arcán közeledett.

– Semmi baj! – sóhajtott hatalmasat az ifjú. – Halljam, mi helyzet!

– Andor királynője meghalt – jelentette Arganda.

Fényverte hamu! Elayne! Ne! – Mat érezte, hogy valami megrándul a belsejében. – Rand... sajnálom.

– Ki a vezér odaát? Bashere?

– Meghalt – felelte Arganda. – Akárcsak a felesége. Akkor estek el, amikor az ellenség lecsapott az andori pikásokra. Hat törzsfő is meghalt. A folyómeder mentén senki sem vezeti az andoriakat vagy az aieleket. Gyorsan szétzilálódnak.

– Ez már a vég! – mennydörgött Demandred felerősített hangja a fennsík túlsó vége felől. – Lews Therin cserbenhagyott benneteket! Sikoltozva üzenjétek meg neki, hogy meghaltok! Osszátok meg vele a kínotokat!

Elérkezett a játékuk utolsó néhány lépése. Demandred igen jól tartotta magát. Mat végigpillantott kimerült katonáin. Olyan sok volt közöttük a sebesült. Nem lehetett letagadni, hogy kétségbejtő helyzetbe kerültek.

– Üzenjetek az aes sedaioknak! – adta ki a parancsot. – Nem érdekel, hogy azt állítják, még egy tollpihét sem tudnának felemelni. Talán, ha majd élethalálharcot kell vívniuk, akkor kiderül, hogy maradt még bennük egy-egy tűzgömbre elegendő erő. Azonkívül az őrzőik még mindig harcolhatnak.

Arganda bólintott. A közelben megnyílt egy Kapu. Két, megtépázott külsejű asha'man tántorgott keresztül rajta. Naeff és Neald is csúnyán összeégtek. Naeff aes sedaia nem jött velük.

– Igen? – kérdezte Mat az érkezőktől.

– Rendben van – válaszolta Neald vicsorogva.

– Mi van Tuonnal?

– Úgy tűnik, hogy megtalálták a kémet – válaszolta Naeff. – A császárnő készen áll arra, hogy a jelzésedre visszatérjen.

Mat mélyen beszívta a levegőt. Beleszimatolt a csatatérbe, érezte a küzdelem ritmusát. Mindent, amit előkészített. Nem lehetett biztos abban, hogy győzni fog, még Tuon segítségével sem. Ha Elayne serege szétzilálódott, az aes sedaiok pedig annyira legyengültek, hogy nem tudnak fókuszálni. Egwene nélkül semmiképpen. Hiányzik a lány folyóközi makacssága, vaskemény gerince. Csodára van szükségük.

– Akkor hívjuk ide, Naeff! – bólintott Mat. Papírt és tollat hozatott, majd leírt néhány sort. Az üzenetet odaadta az asha'mannek. Legyőzte magában az önző vágyat. Nem küldheti el Tuont biztonságosabb helyre. Fényverte hamu! Most már nincsen biztonság. Egyetlen hely sem biztonságos. – Add oda ezt a császárnőnek, Naeff! Kösd a lelkére, hogy szó szerint kövesse az utasításokat!

Most Neald felé fordult.

– Azt akarom, hogy menj el Talmaneshez! – parancsolta. – Segíts neki végrehajtani a tervet!

A két fókuszáló távozott. Vitték az üzenetet.

– Ennyi elég lesz? – tudakolta Arganda.

– Nem – felelte a félszemű.

– Akkor meg miért?

– Mert előbb lesz belőlem árnybarát, mint hogy hagynám elveszni a csatát anélkül, hogy mindent megtettem volna a győzelemért.

– Lews Therin! – mennydörögte Demandred. – Gyere és állj ki ellenem! Tudom, hogy figyeled az eseményeket! Gyere és harcolj.

– Annyira elegem van már ebből a fajankóból! – mérgelődött Mat.

– Oda nézz, Cauthon! Azok a trallokok már alakzatba rendeződtek! – figyelmeztette Arganda. – Azt hiszem, támadni fognak.

– Akkor hát itt az idő. Álljunk mi is alakzatba! – vágta rá Mat. – Hol van Lan? Visszajött már? Nem szívesen vágnék bele nélküle.

A félszemű ifjú megfordult és körülnézett a sorok között Malkier urát kereste. Arganda közben kiabálva kiadta a parancsokat. Mat kis híján megtántorodott, amikor a főtiszt váratlanul megragadta a karját és a trallokok felé mutatott. Az ifjú hátán végigfutott a hideg, amikor a fáklyák fényében megpillantotta a fekete csődőr hátán vágtázó, magányos alakot a trallok horda jobb szárnya mellett. A harcos a magaslat keleti lejtője felé vágtatott Demandred irányába.

Lan egyszemélyes háborúba kezdett.

A trallokok megpróbálták kirángatni Olvert a gödörből. Amennyire csak tudtak, belógtak a résbe. A fiú nekivetette a hátát a mélyedés falának. Fentről föld záporozott a fejére. A szeméből ömlött a könny, a sebeiből pedig a vér.

Még mindig remegett. Képtelen volt rávenni magát arra, hogy megmozduljon. Halálra váltan rázkódott, miközben a mocskos mancsú szörnyetegek megpróbálták megragadni. Egyre közelebb kerültek.

Loial egy fatönkön ült. Pihent egy kicsit mielőtt újra tombolni kezdett volna a csata.

Rohamozni fognak. Igen, az nagyon is méltó befejezés lett volna. Loialnak azonban ez cseppet sem tetszett. Éppen elég sokat olvasott már csatákról, éppen elég küzdelemben vett részt maga is ahhoz, hogy tudja, mire is számítson. Teljesen más dolog volt azonban tudni és átélni egy dolgot. Éppen ez volt az oka annak, hogy egykor felkerekedett a steddingből. Egy teljes napnyi, szüntelen küzdelem után keze-lába valósággal remegett a mély kimerültségtől. Amikor felemelte a fejszéjét, akkor úgy tűnt, hogy a szerszám feje elképesztően nehéz. Kész csoda, hogy nem tört el alatta a nyele.

Háború. Élhetett volna anélkül is, hogy megtapasztalja ezt a szörnyűséget. Egészen más volt, mint az a lélegzetelállító csata a Folyóközben. Ott legalább jutott idejük arra, hogy összegyűjtsék az elesetteket és gondoskodjanak a sebesültekről. Itt viszont csak az számított, hogy szilárdan megvethesse a lábát és ellenálljon a támadó hullámoknak.

Ezen a helyen nem lehetett várni, nem maradt ideje gondolkozni. Erith a fatönk mellett, a földön ült. Loial a felesége vállára tette a kezét. A párja becsukta a szemét és nekidőlt. Olyan gyönyörű volt! Hogy lehet valakinek ilyen tökéletes füle, ilyen lenyűgöző szemöldöke? Loial nem is nézett a felesége véráztatta ruhájára. Attól tartott, hogy a vér egy része Erithé. Megnyomkodta a nő vállát. Olyan fáradt volt az ujja, hogy alig érzett valamit. Harc közben próbált jegyzetelni. Saját maga és a többiek számára készítette ezeket a feljegyzéseket. Rögzíteni akarta a küzdelem eddigi alakulását. Igen, közeledett az utolsó támadás. Méltóképpen ér véget a történet, ha majd egyszer megírja.

Úgy tett, mintha még mindig meg akarta volna írni a könyvét. Egy ilyen kis hazugság semmilyen kárt sem okozhat.

A katonák sorából magányos lovas vágtatott elő. A trallokok jobbszárnya felé tartott. Mat ennek cseppet sem fog örülni. A magányos harcos meg fog halni. Loial meglepődve tapasztalta, hogy még mindig tud szánakozni egyetlen ember élete miatt. Meglepte, hiszen olyan sok halálnak volt már szemtanúja.

Az a lovas nagyon is ismerősnek tűnik – gondolta. Igen, a ló miatt. Már látta korábban is azt a hátast, mégpedig igen sokszor.

Lan az. Lan vágtat magányosan az ellenség felé.

Loial felállt.

Erith felnézett rá, ahogy a vállára vetette a fejszéjét.

– Maradj itt! – szólt rá a férje. – Harcolj a többiek oldalán! Nekem mennem kell.

– Hova mész?

– Látnom kell ezt – jelentette ki. – Hogyan bukik el Malkier utolsó királya.

Ezt feltétlenül bele kell majd vennie a könyvébe.

– Felkészülni a rohamra! – harsogta Arganda. – Gyerünk emberek, mindenki a helyére! Íjászok előre, lovasság utánuk, a gyalogság pedig álljon készen arra, hogy előtörjön mögülük!

Rohamozni fogunk – gondolta Tam. – Igen, ez az egyetlen reményünk. Nyomás alatt kellett tartani az ellenséget, csak hát mostanra nagyon elvékonyodtak a vonalaink. – Az idős harcos világosan látta, hogy mire készült Mat. – Milyen kár, hogy nem fog sikerülni!

Ennek ellenére rohamozni kellett.

– Hát, ennek a fickónak vége – szólalt meg Tam mellett az egyik zsoldos. A trallok szárny felé vágtató Lan Mandragoran felé biccentve. – Fényverte határvidékiek!

– Tam... – szólalt meg Abell.

A fejük fölött még sötétebb lett az égbolt. Ez meg hogy a csudába lehetséges késő éjjel? A kavargó fellegek még lejjebb és lejjebb ereszkedtek. Tam már alig látta a szénfekete csődör hátán ülő Lan alakját. Hiába lángolt olyan sok máglya a magaslaton. A fényük alig ért valamit.

Demandredet keresi – gondolta Tam. Csak hát seregnyi trallok zárja el az útját. Kiválasztott egy olyan nyílvesszőt, amelynek gyantába áztatott rongyot tekertek a hegye mögé. A húrra illesztette.

– Folyóközi legények, feszítsétek meg a húrt!

A zsoldos nevetni kezdett.

– Legalább százhossznyira van ide! El fogjátok találni, meglátjátok!

Tam a férfi felé fordult, majd a nyílvessző végét belenyomta a fáklyába. A rongydarab azonnal lángra lobbant.

– Első sor a parancsomra! – harsogta, és nem törődött a vonalak mentén továbbadott utasításokkal. – Adjunk egy kis útmutatást Mandragoran nagyúrnak!

Egyetlen könnyed mozdulattal megfeszítette a húrt. Az égő tongy melege megcsapta az ujjait, majd rögtön útjára bocsátotta a hyílvesszőt.

Lan a trallokok felé vágtatott. Kopjája és utána még három tartalék fegyvere is hosszú órákkal ezelőtt hasadt szilánkokra. A nyakában azt a hideg medált viselte, amit Berelain küldött egy Kapun keresztül. Csak pár szót írt:

Nem tudom, Galad honnan szerezte, de azt hiszem, azt akarja, hogy elküldjem Cauthonnak.

Lan nem töprengett arról, amit éppen tett. A semmi nem tette lehetővé az ilyesmit. Akadt persze, aki azt gondolta volna, hogy vakmerően, megfontolatlanul, öngyilkos módjára viselkedik. A világ a legritkább esetben változott meg olyan emberek nélkül, akik ne próbáltak volna meg a fenti három dolog közül legalább egynek megfelelni. A kötésen keresztül megpróbálta megérinteni a távolban Nynaeve-et. Utána felkészült a harcra.

A trallokok lándzsát szegezve figyelték a közeledő lovast. Egy magányos paripa a lándzsák hegyén végezné, ha megpróbál bevágtatni közéjük. Lan vett egy mély lélegzetet. A semmi ölelése nyugalommal töltötte el. Úgy gondolta, hogy lemetszi az első lándzsa fejét, aztán keresztülerőlködik az arcvonalon.

Lehetetlen feladatra vállalkozott. A trallokoknak semmi mást nem kellett csinálniuk, mint hogy közelebb álljanak egymáshoz, és azzal máris lelassították volna a támadót. Utána csak Mandarbot kellett leteríteniük ahhoz, hogy lerángassák Lant a nyeregből.

Valakinek azonban el kellett pusztítania Demandredet. Lan nyakában ott lógott a medál. A magasba emelte a kardját.

A magasból lecsapó lángoló nyílvessző keresztülütötte a Lannal szemben vicsorgó trallok torkát. A harcos pillanatnyi habozás nélkül a holttest fölött átugratva tört be a lándzsák közé. Nekizúdult az árnyfattyaknak. Összetaposta az elesettet. Most már csak…

Ujabb nyílvessző, újabb halott trallok. Újabb és újabb becsapódások csattanása. Gyors egymásutánban érkeztek a nyilak. Mandarb keresztülverekedte magát az összezavarodott, lángra lobbant, és haldokló trallokok zűrzavarán. Ekkor pedig már valósággal lángoló nyílzápor csapott le előtte az ellenségre.

– Malkier! – harsogta, és vágtára ösztökélte Mandarbot. Tetemeken taposott ugyan, de nem kellett nagyon lelassítania, mert megnyílt előtte az út. Mintha fénylő jégeső borított volna be mindent a vágtató ló előtt. Pontosan céloztak ezekkel a nyílvesszőkkel. Elhullott a trallok, aki megpróbálta a király útját állni.

Tovább tört előre. A csatamén félrelökte a haldokló szörnyfajzatokat. A tüzes nyilak ragyogva mutatták az utat a sötétben. Mindkét oldalon sűrű sorokban álltak a trallokok, ám előtte egyre csak hullottak. Leterítették őket a lángoló nyílvesszők, míg a végén túljutott rajtuk.

Köszönöm, Tam!

Még nagyobb sebességre ösztökélte a hátasát. Végigszáguldott a magaslat keleti peremén. Egyedül volt. Maga mögött hagyta a katonákat, maga mögött hagyta az árnyfattyakat. Eggyé vált a hajába kapó széllel. Eggyé vált az elszántan vágtató, izmos állattal, ami a célja felé vitte. Legfőképpen eggyé vált azzal a céllal, amit a sors, a végzet kijelölt számára.

Demandred felállt, amikor meghallotta a patkók csattogását. Sharai társai elállták a hozzá vezető utat.

Lan bömbölve az ellenség közé ugrasztotta Mandarbot. A csatamén hatalmasat szökkent. Mellső lába a földre terítette a testőröket. Megpördült és a farával további ellenségeket is ledöntött a lábukról. Mellső lába újabb áldozatokra zúdult.

Lan kivetette magát a nyeregből. Mandarbot semmi nem védte meg a fókuszálók ellen. Lóháton harcolva valósággal felkínálta volna Demandrednek, hogy ölje meg a hátasát. Ahogy földet ért, kirántott karddal máris futni kezdett.

– Már megint egy? – bömbölte Demandred. – Lews Therin, kezdesz... – elakadt a szava, mikor Lan támadásba lendült. A „Forgószélben lebegő bogáncsvirág” viharos támadó kardforma volt. Demandred villámgyorsan kirántotta a fegyverét, hárította a csapást, de az ütés erejétől egy lépésnyivel hátrébb csúszott. Gyors egymásutánban háromszor is összecsaptak. Gyors volt a pengéjük, mint a villám. Lan összefüggően, folyamatosan mozgott. Utolsó csapása felmetszette Demandred arcát. Lan enyhe rántást érzett és vér fröccsent a levegőbe.

A Kitaszított az arcához kapott. Tágra nyílt a szeme.

– Te meg ki vagy? – hördült fel.

– Az, aki meg fog ölni.

Min felnézett, miközben a tormja nekilendült, hogy a Kapun keresztül visszatérjen Merrilor csataterére. Remélte, hogy az állat képes lesz ellenállni az odaát tomboló küzdelem őrületének. A táborban fáklyák és máglyák tüze lángolt. A világító bogarak fényében hősiesen és elszántan küzdöttek az emberek. Nézte a kialvó fényeket. Mintha egy kihamvadó tűz utolsó parazsát látta volna.

Messze északon Rand megremegett.

A Minta megpördült az ifjú körül, és arra kényszerítette, hogy figyelje. Könnyek ömlöttek a szeméből. Látta a küzdő embereket. Látta a halálukat. Ott volt Elayne. Magányos fogolyként, tehetetlenül bámulta, ahogy egy Rémúr felkészült arra, hogy kitépje gyermekeit a méhéből. Látta Rhuarcot. A nagy harcos kiürült elmével immár egy Kitaszított rabja volt.

Ott volt Mat is, aki kétségbeesve farkasszemet nézett a sokszoros túlerővel.

Látta, ahogy Lan a halálba vágtatott.

Demandred szavai valósággal belemartak. A Sötét Úr pedig továbbra is hatalmas erővel támadta.

Rand csődöt mondott.

Az elméje mélyében azonban megszólalt egy hang. Egészen halk volt. Szinte már el is felejtette:

Engedj el mindent!

Lan minden erejét beleadta a küzdelembe.

Nem úgy harcolt, mint amire annak idején Randet tanította. Nem próbálta meg óvatosan felmérni az ellenfele erejét. Nem törődött a talajjal és lemondott az óvatos értékelésről is. Demandred fókuszáló volt, Lan pedig a medálja ellenére sem akarta megengedni, hogy ellensége észbe kapjon és átgondolja, mit is tegyen. Hiszen akkor fonatokkal és sziklákkal bombázná, vagy megnyitná a talajt a lába alatt.

Mélyen elmerült az ürességben, engedte, hogy az ösztönei vezessék. Nem egyszerűen kiürítette magából az érzéseket, de valójában mindent felégetett. Semmi szüksége nem volt arra, hogy megnézze magának a talajt. Úgy érezte, hogy része a tájnak. Nem kellett kipróbálnia, hogy milyen erős Demandred. A Kitaszítottak egyike hosszú évtizedeken keresztül gyakorolta a vívást. Ő lesz Lan legtehetségesebb, legjobban képzett ellenfele.

Csupán halványan érzékelte, hogy a sharaiak széles körbe rendeződtek a két küzdő körül. Demandred szemmel láthatóan éppen eléggé megbízott a saját képességeiben ahhoz, hogy a többieket ne engedje bekapcsolódni.

Lan villámgyorsan pörgő támadásai remekül kiegészítették egymást. A „Hegyről lefolyó víz” a „Hegyi forgószéllel” folytatódott, amiből „Bozótra lecsapó sólyom” lett. A mozdulatsorok apránként összefolyva létrehoztak egy nagyobb és hatalmasabb folyót. Demandred pontosan olyan jól harcolt, mint amitől Lan tartott. A Kitaszított formái kissé eltértek azoktól, melyeket Lan is ismert, ám az idő múlása nem változtatta meg a vívás lényegét.

– Egész... jó vagy... – hördült fel Demandred, majd hátralépett, hogy elkerülje a „Szél és esőt”. Az álláról erősen csöpögött a vér. Lan pengéje belehasított a levegőbe. Visszatükrözte egy közeli máglya vörös ragyogását.

Demandred támadása a „Szikracsiholással” kezdődött. Lan számított erre és azonnal visszavágott. Megsérült az oldalán, de nem körődött a sebbel. A legutolsó összecsapás miatt kénytelen volt meghátrálni. Demandred ezt kihasználta és az Egyetlen Hatalommal felkapott egy sziklát. Lan felé hajította. A semmi ölelésében a malkieri érezte a közeledő követ. Pontosan átlátta kettőjük küzdelmét. Ez a megértés egészen mélyen gyökeredzett. Odalent, a lelke legmélyén Lan mindent tudott abból, ahogy Demandred lépett, ahogy a szeme villant.

Szinte belefolyt a következő kardformába. Elhúzta a fegyvert a melle előtt és hátrébb lépett. Az emberfejnyi kődarab közvetlenül előtte süvített el. A harcos előremozdult. Ahogy a karja felemelkedett, hogy belefolyjon a következő mozdulatsorba, az újabb kődarab egy hajszálnyival süvített el mellette. Megcsapta a szele. A magasba emelkedő kard megkerülte a harmadik kődarab útját. Ez a szikla csupán egy ujjnyival hibázta el. Megérintette a ruháját.

Demandred hárította Lan támadását, de most már zihálva kapkodott levegő után.

– Ki vagy te? – suttogta újra. – Ebben a korban nem akad ilyen tehetséges vívó. Asmodean? De nem, nem. Ő nem tudna így szembeszállni velem. Lews Therin? Te rejtőzöl e mögött az arc mögött, Ugye?

– Csak egy ember vagyok – suttogta Lan. – Sosem voltam ennél több.

Demandred felhördült. Újabb támadással próbálkozott. Lan a „Hegyről lehulló kövekkel” vágott vissza. Demandred őrjöngő dühe miatt kénytelen volt néhány lépést hátrálni.

A malkieri ugyan kezdetben magához ragadta a kezdeményezést, ám kettőjük közül a Kitaszított volt a jobb vívó. Lannak ezt ugyanaz az ösztön árulta el, ami megsúgta, hogy mikor csapjon le, mikor hárítson, mikor lépjen előre, vagy hogy mikor hátráljon. Talán ha azonos körülmények között csaptak volna össze, akkor más lett volna a helyzet. A valóság más volt. Lan egész nap szakadatlanul küzdött. Meggyógyították a legszörnyűbb sebeit, de a kisebbek még most is sajogtak. Ezenfelül pedig a Gyógyítás maga is igen kimerítő volt.

Demandred cseppet sem volt fáradt. A Kitaszított most már nem beszélt, hanem minden figyelmével a párharcra összpontosított. Már nem használta az Egyetlen Hatalmat sem. Teljes mértékben átengedte magát a vívásnak. Akkor sem vigyorgott, ha sikerült előnyre szert tennie. Különben sem tűnt olyan mosolygós fajtának.

Lan könnyedén arrébb mozdult. A Kitaszított a nyomába eredt és lesújtott „A vaddisznó leront a hegyoldalon” figurájával. Ellenfelét ismét visszaszorította a kör külseje felé. Megpróbálta elsöpörni a védekezését, belemetszett a karjába, aztán a vállába, végül a combjába.

Eljött az ideje az utolsó leckének...

– Neked véged! – hörögte végül a Kitaszított zihálva. – Bárki legyél is, le foglak győzni. Nem nyerhetsz.

– Nem figyeltél rám az előbb – suttogta Lan.

Az utolsó lecke. A legnehezebb...

A Kitaszított döfött. Lan azonnal észrevette a feltáruló rést. Előrevetette magát, odaállt Demandred kardja elé és valósággal felnyársaltatta magát.

– Nem azért jöttem ide, hogy győzzek – suttogta mosolyogva. – Azért jöttem, hogy megöljelek. A halál könnyebb, mint ogy tollpihe.

A Kitaszított szeme tágra nyílt. Megpróbálta hanyatt vetni magát. Elkésett. Lan kardja nyílegyenesen keresztüldöfte a torkát.

A világ elsötétedett, amikor Lan lecsúszott az ellenfele pengéjéről. Érezte Nynaeve fájdalmát és szenvedését, és utoljára még jelezte neki, hogy mennyire szereti.

Harmincnyolcadik fejezet

A hely, ami nem volt

Rand látta Lan elestét, és ettől valósággal összeroppantotta a fájdalom. A Sötét Úr hatalmas erővel támadta. Lenyelte és megpróbálta szétzúzni. Túl gyenge volt ahhoz, hogy ellenálljon ennek a pámadásnak. Randben nem maradt erő.

Engedj el mindent! – hallotta az apja hangját.

– Meg kell mentenem őket... – suttogta az ifjú.

Hagyd meg nekik az áldozatukat! Nem csinálhatsz meg mindent egyedül.

– Meg kell... hiszen azt jelenti, hogy...

A Sötét Úr pusztító ereje ezernyi varjú hangjával károgott körülötte. Csőrükkel belecsíptek a húsába. Megpróbálták letépni a csontjáról. Az iszonyatos nyomás és a kihunyó öntudata miatt Rand már alig tudott gondolkodni. Egwene is meghalt. Meg olyan sokan mások.

Engedd el őket! Ez az ő választásuk.

Annyira szerette volna megvédelmezni azokat, akik hittek benne. Iszonyú súllyal nehezedett a vállára a hívei halála, az a sok veszély, amivel farkasszemet néztek. Mégis hogyan lehetne... mindent elengedni? Az talán nem azt jelentette volna, hogy lerázza magáról a felelősséget is?

Vagy éppen ellenkezőleg? A többiek is részesülhetnek ebből a felelősségből?

Becsukta a szemét. Felidézte magában mindazokat, akik érte haltak meg. Egwene-t, akinek esküt tett arra, hogy megoltalmazza.

Fajankó! – hallotta meg a lány hangját a fejében. Bár haragudott Randre, de azért szerette.

– Egwene?

Belőlem talán nem is lehetne hős?

– Nem arról van szó...

Éppen meghalni készülsz. Hogyan tilthatod meg bárki másnak, hogy ugyanezt tegye?

– Én...

Engedd el őket, Rand! Hadd haljunk meg azért, amiben hiszünk. Ne próbáld meg elorozni tőlünk az önfeláldozást! Hiszen magadhoz ölelted a halálodat. Öleld magadhoz az enyémet is!

Az ifjú szeme sarkából könnycseppek törtek elő.

– Sajnálom – suttogta.

Mit sajnálsz?

– Elbuktam.

Nem. Még nem. A Sötét Úr valósággal megnyúzta. Rand megtántorodott a végtelen semmi előtt, mert megmoccanni sem tudott. Üvöltött a szenvedéstől.

Aztán pedig mindent elengedett.

Elengedte a bűntudatot. Elengedte a szégyent, amit azért érzett, mert nem tudta megvédeni Egwene-t és a többieket. Elengedte a vágyat, hogy megvédje a lányt. Hogy megvédjen mindenkit.

Hagyta, hogy hősök legyenek.

Nevek áramlottak az elméjében. Egwene, Hurin, Bashere, Isan, a chareen aiel, Somora és még sok ezren. Egymás után – először lassan, később viszont egyre gyorsabban, növekvő sebességgel elindult visszafelé azon a névsoron, amelyet megőrzött az elméjében. Ezen a listán valamikor csupán nők neve szerepelt, ám később már mindenki felkerült rá, akiről Rand tudta, hogy érte halt meg. Nem is fogta fel, hogy szinte végtelen hosszú lett a névsor. Nem figyelt arra, hogy mit cipelt magával.

A nevek úgy szakadtak le róla, mintha eddig valós, kézzelfogható súlyok nehezedtek volna a vállára. Így emelkedik a galambraj a magasba. Mindegyik madár elvitt valamit a terhéből. Már nem nyomta olyan rettentő súly a vállát. Megnyugodott a légzése. Mintha csak felbukkant volna Perrin, hogy a kalapácsával összezúzza azt az ezernyi láncot, amelyeket Rand eddig kénytelen volt maga után vonszolni.

Ilyena volt az utolsó. Újjászülettünk – gondolta Rand –, így aztán legközelebb majd boldogság vár ránk.

Akkor most mutasd meg!

Kinyitotta a szemét, és maga elé nyújtotta a kezét. A tenyere valósággal nekisimult a tömörnek tűnő sötétségnek. A tudata korábban már elmosódott. A Sötét Úr csapásai alatt kezdett szétzilálódni. Most ismét megszilárdult. Rand a másik kezét leengedve nagy nehezen feltápászkodott.

Utána pedig Rand al'Thor – az Újjászületett Sárkány –, egyenes háttal, ismét szembefordult az Árnyékkal.

– Ne, ne! – suttogta Shendla, a gyönyörű sharai nő. Demandred holttestét bámulta. Rettenetes fájdalom hasított a szívébe, és az ayyad két kézzel tépni kezdte a haját. Az egész testében remegett. Miközben nagy szerelme holttestét bámulta, Shendla lassan teleszívta levegővel a tüdejét. Most már legalább egy rémült sikoltásra tellett az erejéből:

– Meghalt Bao, a Szilaj!

Mintha az egész csatatér elnémult volna.

Rand egy olyan helyen fordult szembe a Sötét Úrral, ami nem létezett. Körbevette valamennyi létező idő, ám ugyanakkor a semmiben lebegett. A teste továbbra is Shayol Ghul barlangjában állt. Belefagyott a Moridin elleni küzdelem pillanatába. A lelke azonban itt harcolt.

Azon a helyen létezett, ami nem volt a Mintán kívül, ott, ahol megszületett a gonosz. Belenézett és megértette. A Sötét Úr nem egy lény volt, hanem egy erő. Lényege semmivel sem tőnt kisebbnek magánál a világegyetemnél. Rand ebben a pillanatban részletekbe menő pontossággal láthatta az Univerzumot. A sok bolygó, a rengeteg csillag szikraként ragyogott a tábortűz fölött.

A Sötét Úr még mindig megpróbálta elemészteni. Randet elöntötte a megvetés, amikor megérezte a támadásokat. Nyugodt volt és teljes. Megszabadulva a terheitől újra tudott harcolni! Összetartotta magát. Nehezen ment, de diadalt aratott.

Előbbre lépett.

A Sötét Úr megremegett. Elfogta a reszketés, lüktetni kezdett. Úgy tűnt, nem hiszi el, amit tapasztal.

ELPUSZTÍTOM ŐKET.

A Sötét Úr nem valamilyen lény volt. Maga volt a köztes Sötétség. A fények közötti, a pillanatok közötti, a szívdobbanások közötti feketeség.

EZÚTTAL MINDEN AZ ENYÉM. AHOGY MINDIG IS LENNIE KELLETT VOLNA. AHOGY MINDIG IS LESZ.

Rand meghajolt az elhunytak előtt. A sziklákat borító vér előtt. Tisztelgett a zokogóknak, akik látták a többiek bukását. Az Árnyék minden erejével ellenfelére támadt, mert el akarta pusztítani Randet. Nem sikerült megsemmisítenie.

– Sosem adjuk fel! – suttogta az ifjú. – Sohasem fogom feladni.

A hatalmas Árnyék mennydörögve rázkódott. Megrengette, megrázta az egész világot. Felszakadt a talaj és a természet törvényei erejüket vesztették. A kardok a gazdáik ellen fordultak, az étel megromlott, a kőszikla agyaggá puhult.

Majd pedig a hatalmas erő újra Rand ellen támadt. Maga a semmi hatalma próbálta meg részecskéire bontani. Ellensége ugyanolyan erővel támadta, mint az előbb. Mégis váratlanul úgy tűnt, mintha egy szúnyog zümmögött volna a füle mögött.

Nem fogják feladni. Ez a küzdelem nem csupán Randről szólt. Mind, kivétel nélkül mind harcolni fognak. A Sötét Úr támadásainak már nem volt értelme. Hiszen ha nem tudta velük térdre kényszeríteni az ellenfelét, ha nem sikerült rávennie a feladásra, akkor mégis mi értelme lett volna a kapálódzásnak? Az őrjöngő viharban Rand pontosan úgy kereste az ürességet, ahgy arra Tam megtanította. Ott volt valamennyi érzelme, valamennyi aggodalma és a kín teljessége. Megragadta az egészet és beletartotta a magányos gyertya lángjába.

Megérezte a békét. Ez a béke áradt a tóba hulló vízcseppből. A pillanatok békességét, a két szívdobbanás között eltelt idő békéjét, az ürességét.

– Nem adom fel! – ismételte meg. Úgy érezte, hogy csodálatos dolgot hall.

MINDEGYIKET ÉN IRÁNYÍTOM. TÉRDRE KÉNYSZERÍTEM ŐKET MAGAM ELŐTT. VESZTETTÉL, EMBERISÉG GYERMEKE.

– Csak azért gondolod ezt – suttogta Rand a Sötétnek –, mert képtelen vagy megérteni.

Loial hangosan zihált, amikor visszatért a magaslat északi végébe. Elmondta Matnek, hogy mi történt. Beszámolt Lan hősies küzdelméről, arról, hogy elbukva magával vitte Demandredet. A jelentés mélyen megrázta a félszemű ifjút, akárcsak a sereg valamennyi tagját. Mindenekelőtt a határvidékiek komorultak el, hiszen ők elveszítettek egy királyt, egy testvérüket. Zavar támadt a sharaiak között is. Demandred halálának híre valahogy máris elterjedt a soraikban.

Mat megpróbált megbirkózni a gyásszal. Lan nem akarta volna, hogy sírva gyászolják. Ehelyett magasba emelte az ashandareit.

– Tai'shar Malkier! – üvöltötte olyan erővel, hogy az egész sereg jól hallhassa. – Lan Mandragoran, te fényverte, nagyszerű ember! Sikerült neked!

Még akkor is üvöltött, mikor rohanva elindult az Árnyék seregei felé. A háta mögött felzúdult a dübörgő kiáltás: Tai'shar Malkier!

Valamennyi nemzet gyermeke ezt zengte. Nem számított, hogy ki határvidéki és ki nem. Felzárkóztak Mat oldalára. Egyszerre, közös erővel csaptak le a döbbent ellenségre.

Harminckilencedik fejezet

Akik harcolnak

KÉPTELEN VAGY FELFOGNI, IGAZ? – förmedt Rand a Sötétségre. – FELFOGHATATLAN SZÁMODRA. MEGTÖRSZ MINKET, ÉS MI MÉGIS HARCOLUNK. VAJON MIÉRT? HÁT NEM MÉSZÁROLTÁL LE MINKET? NEM TETTED TÖNKRE AZ ÉLETÜNKET?

TE – válaszolta a Sötét Úr –, TE A KEZEMBEN VAGY.

Rand előrelépett. Itt a semmiben a Minta mintha csak faliszőnyegként kavargott volna körülötte.

EZZEL KÖVETTED EL A LEGNAGYOBB HIBÁDAT, SHAI'TAN, SÖTÉTSÉG URA, IRIGYSÉG MESTERE! A SEMMI URA! EZ AZ, AMIÉRT BUKNI FOGSZ! ÉN NEM VAGYOK LÉNYEGES. SOHASEM VOLTAM FONTOS!

Az a nő volt a fontos, akit megvertek és megaláztak, akit letaszítottak a trónjáról, akiből bábut csináltak. Megtanulta mikor hajlongjon, ha kénytelen hajlongani. Ez a nő még mindig harcolt.

Az a férfi volt a fontos, akit többször is cserbenhagyott a szerelem. Aki rájött arra, miért fontos az a világ, melyet mások habozás nélkül feladtak volna. Aki emlékezett a történetekre és a védőszárnya alá vette az ostoba sihedereket, amikor pedig az ésszerűség azt diktálta volna, hogy közömbös arccal továbbmenjen. Ez a férfi még mindig küzdött.

A titkot őrző nő volt a fontos. Nála volt a jövő reménye. Aki hamarabb jött rá az igazságra bárki másnál. Aki elajándékozta az életét, majd pedig visszatért. Ez az asszony még mindig harcolt.

Az a férfi volt a fontos, akitől elragadták a családját. Egyenes háttal kiemelkedett a gyász tengeréből és megvédte azokat, akiket még lehetett.

Ott volt a nő, aki nem volt hajlandó elhinni, hogy nem segíthet. Nem fogadta el, hogy képtelenség meggyógyítani a megkínzott áldozatokat.

Ott volt a hős is, aki fennhangon tiltakozott az ellen, hogy bárki is igazi hősnek tartsa.

Ott volt aztán az az asszony, akit nem lehetett megtörni. Hiába zúdultak rá a csapások, ragyogott benne a Fény, mindenki láthatta. Rand is.

Ők voltak a fontosak.

Jól látta mindezt újra és újra, miközben körülötte elrendeződött a Minta. Keresztüllépdelt a korszakokon és a korokon. A keze átsiklott a Minta fényének szalagjai között.

TUDD MEG AZ IGAZAT, SHAI'TAN! –, mondta, és újabb lépést tett előre. Kettőjük körül egyre jobban szétterjedt a Minta szőttese. – CSAK AKKOR GYŐZHETSZ, HA MI FELADJUK A KÜZDELMET. ERRŐL SZÓL EZ A TÖRTÉNET, NEM AZÉRT HARCOLUNK, HOGY MEGNYERJÜNK EGY CSATÁT. LEGYŐZNÉL ENGEM... NEM AZ A LÉNYEG, HOGY ENGEM LEGYŐZZ. MEG KELLETT VOLNA TÖRNÖD. PONTOSAN EZZEL PRÓBÁLKOZTÁL. MEG AKARTÁL TÖRNI MINDANNYIUNKAT. EZ A MAGYARÁZATA ANNAK, HOGY NÉHA A HALÁLUNKAT AKARTAD, MÁSKOR MEG MINTHA NEM IS TÖRŐDTÉL VOLNA VELÜNK. AKKOR GYŐZHETSZ, HA MEGTÖRSZ MINKET. DE NEM SIKERÜLT. NEM VAGY RÁ KÉPES.

A Sötétség megremegett. A semmi rázkódni kezdett, mintha megrepedtek volna az égbolt tartóoszlopai. Felzendült a Sötét Úr dacos üvöltése.

Az üresség mélyén Rand tovább haladt előre. A Sötétség remegett.

MÉG MINDIG GYILKOLHATOK! – bömbölte a Sötét Úr. – MÉG MINDIG LEKASZÁLHATOM AZ ÖSSZESET! ÉN VAGYOK A SÍR URA! A CSATÁK URA AZ ENYÉM! TI MIND AZ ENYÉMEK LESZTEK!

Rand előbbre lépett. Maga elé nyújtotta a kezét. A tenyerén ott pihent a világ. Jól látszott a szárazföld, a földrészen belül a csatatér, a csatatéren pedig két, földön fekvő test.

Mat elszántan küzdött. Tam kivont karddal ott harcolt az oldalán. Felzárkózott melléjük Karede és a túlélő Halottvirrasztó gárdisták is. Ott volt Loial, és ott voltak az ogierek is. Egy tucatnyi nemzet, tucatnyi nép serege vetette bele magát a harcba. Sokan szegődtek Mat nyomába, amikor keresztülrohant a fennsíkon.

Az ellenség még mindig háromszoros túlerőben volt.

Mat elszántan küzdött és közben az ősi nyelven zendült a kiáltása:

– A Fényért! A becsületért! A dicsőségért! Magáért az életért!

Levágott egy trallokot, aztán egy másikat. Néhány pillanat alatt féltucatnyival végzett, de mégis úgy érezte magát, mintha dagálykor megpróbált volna szembeszállni a tenger árjával. Bárhol sújtott le a feketeségre, valami azonnal a helyére állt. Az árnyak között trallokok mozogtak. Csupán a ritka lámpások vagy a földbe fúródott tüzes nyilak fénye világította meg őket. A szörnyfajzatok összerendezetlenül harcoltak.

Megtörhetjük őket – gondolta Mat. – Meg kell törnünk őket! Ez volt a nagy lehetőség. Most kell lecsapni rájuk, amíg a sharaiak megrendültek Demandred bukása miatt.

ÍME, A CSATÁK FIA! ELRAGADOM. MEGSZERZEM VALAMENNYIÜKET, ELLENFELEM. AHOGY ELRAGADTAM A SEMMI KIRÁLYÁT IS.

Vér és fényverte hamu! Mi ez a nagy csend Mat fejében? Mi ez a semmi? Lemetszette egy trallok fejét, aztán megtörölte a homlokát. Karede és a Halottvirrasztók azonnal körbefogták, hogy legyen egy pillanatnyi nyugalma.

Nagyon is jól érezte a csatateret a sötétben. Igen sok trallok és sharai volt még a fennsíkon. Nagyon is sokan.

– Túl sokan vannak! – kiáltotta Arganda a közelből. – A Fényre, mindjárt maguk alá gyűrnek! Vissza kell vonulnunk! Cauthon, hallod, amit mondok?

Menni fog – gondolta Mat. – Képes vagyok megnyerni ezt a csatát. Igenis le lehet győzni a túlerőben lévő ellenséget. Csupán egy kis lendületre, egy kedvező alkalomra volt szüksége. Arra, hogy jó számot mutasson a gördülő kocka.

Rand a Minta fölött állt. Nézte az elesetteket, a földet, ahol mintha meghalt volna a remény.

– Ezek szerint nem figyelsz oda alaposan a részletekre. Van itt így dolog, amiben tévedtél. Nagyon, de nagyon tévedtél...

A sarokba szorított, magányos kisfiú a sziklarés tövében kuporgott. Kések, agyarok és karmok martak a földbe, a kőbe. Maga az Árnyék öltött itt testet. Megpróbálták kiásni a rejtekhelyéről. Késnél is hegyesebb körmeikkel bele akartak marni a bőrébe.

A halálra rémült, síró, véres kisgyerek egy aranykürtöt emelt az ajkához.

Mat összeszűkült szemmel nézett körül. A csata zaja mintha elhalkult volna körülötte.

Tévedtél, Shai'tan – hallotta meg Rand suttogó hangját az elméje mélyén.

Aztán ezek a szavak már nemcsak Mat fejében sustorogtak. Világosan és érthetően mindenki hallhatta szerte a csatatéren.

– Ott van az, akit annyira sokszor próbáltál már megölni – mondta Rand –, aki elveszítette a királyságát, akitől mindent elragadtál...

Lassan, mert elgyengült az oldalában tátongó sebhelytől, Malkier utolsó királya vérrel borítva ugyan, de csak lábra állt. Magasba emelte a kezét. A hajánál fogva egy levágott fejet tartott a kezében. Demandred fejét. Az Árnyék seregeinek főparancsnokáét.

– Az a férfi! – kiáltotta Rand. – Ő még mindig harcol!

Mat körül elnémult a csatatér. Mintha minden megderma volna.

És ebben a pillanatban felzendült egy lágy, de mégis erőtől duzzadó hang. Egy tiszta, aranyló dallam. Benne zengett egyszerűen minden. Tisztán és gyönyörűen szólt a kürt.

Mat egyszer régen már hallotta a hangját.

Mellar Elayne mellett térdelt. A medált a nő fejéhez szorította, hogy ne tudjon fókuszálni.

– Minden egészen másként is alakulhatott volna, királynőm – gúnyolódott. – Lehettél volna kicsit megértőbb velem.

A Fényre! Undorító volt az áruló nyáladzó pofája. Természetesen betömte a foglya száját, Elayne pedig nem volt hajlandó megszerezni neki azt az örömöt, hogy elsírja magát.

Valahogy el fog menekülni. Le kell söpörnie magáról ezt medált. Persze utána majd meg kell birkóznia még azzal a fókuszálóval is. Ha viszont félreüti a medált, és gyorsan lesújt...

– Milyen kár, hogy a kis kapitány-tábornokod már nem él, nem láthatja ezt a mókát – folytatta Mellar. – Az a bolond! Biztosra veszem, tényleg azt hitte magáról, hogy valójában ő nem más, mint Birgitte, a legendák asszonya.

Elayne a távolból halk hangot hallott. Megremegett a talaj. Földrengés. Megpróbált összpontosítani, ám csupán egyetlen gondolat kerinngett az elméjében. Az, hogy Birgittének mennyire igaza volt! Nagyon is jól látta az elejétől fogva. Teljesen lehetséges, hogy a két magzat megmeneküljön, ahogy azt Min megjósolta, miközben Elayne maga ott fekszik holtan a földön.

A közelben mindent elborított a fehér köd. Mintha a halottak lelke járt volna imbolygó táncot a csatatéren.

Mellar hirtelen megrándult.

Elayne nagyot pislogott és felnézett a férfira. Az áruló melléből ezüstösen csillogó valami állt ki Olyan volt... mint egy nyílhegy.

Mellar megfordult. A kés kicsúszott az ujjai közül. A háta mögött Ezüstíjas Birgitte magasodott a saját holtteste fölé. Egyik lába a lefejezett test egyik, a másik pedig a túlsó oldalán állt. Magasba emelt íja úgy ragyogott, mint a frissen csiszolt ezüst. A következő nyílvessző fénycsíkot húzva maga után fejen találta és a földhöz szögezte az árulót. A következő lövés Mellar fókuszálóját terítette le. Az ezüst nyílvessző még azelőtt végzett a Rémúrral, hogy az bármit tehetett volna.

Mellar emberei még ott álltak a királynő körül. Magatehetetlenül, döbbenten bámulták Birgittét. A nő ruhája mintha ragyogott volna. Rövid, fehér zubbonyt, rendkívül bő, világossárga nadrágot és sötét köpenyt viselt. Hosszú, csodálatos mintába befont haja egészen a csípőjéig ért.

– Ezüstíjas Birgitte vagyok! – jelentette be, mintha el akarta volna oszlatni a kételyeiket. – Valere Kürtjét megzendítették. Mindenkit ide szólítottak az Utolsó Csatába. A hősök visszatértek!

Lan Mandragoran magasba tartotta az egyik Kitaszított fejét. Az ellenséges seregek állítólag legyőzhetetlen hadura meghalt.

Az Árnyék seregei nem tudtak úgy tenni, mintha semmi sem történt volna, függetlenül attól, hogy merre is álltak a csatatéren. A semmiből felzendülő hang felhívta mindenki figyelmét Lan győzelmére. A támadó ott állt, miközben a Kiválasztott holtan feküdt a lába előtt... Az Árnyék harcosai megdöbbentek. Megrémültek.

És a távolban felzendült a Kürt hangja.

– Gyerünk előre! – harsogta Mat. – Ne hagyjuk őket fellélegezni!

A serege megújult elszántsággal vetette magát a trallokora és a sharaiakra.

– Cauthon, mi volt ez a hang? – kiabálta Arganda, és odatántorgott Pipi mellé. A fickó egyik karja még mindig pólyában lógott a nyakában, a másikkal viszont a véres buzogányát szorongatta. Mat körül a vicsorgó Halottvirrasztó Gárda küzdött újabb és újabb trallokokat vágtak le.

A félszemű ifjú harsány kiáltással vetette magát újra a csata forgatagába.

– Valere fényverte Kürtje volt az! Még mindig miénk lehet az éjszaka!

A Kürt. Belefújtak a fényverte Kürtbe? Hát nagyon úgy tűnt, hogy Mat többé már nem kötődött ahhoz az átkozott hangszerhez. Amikor meghalt Rhuideanban, az valószínűleg elszakította a kötést.

Akkor most egy másik szerencsétlen flótás nyakába szakadt ez a teher. Mat hangos csataüvöltéssel lemetszette egy trallok karját. Utána még keresztül is döfte a mellkasát. Az Árnyék serege kezdett összerendezetlenné válni, ahogy meghallották a Kürt hangját. Lan közeléből a szörnyfajzatok megpróbáltak elhátrálni. Kétségbeesett igyekezetükben egymásnak estek, hogy eltűnjenek a közeléből. Ennek következtében a lejtőn csupán a trallokok viszonylag vékony vonala küzdött az emberek ellen. Nem voltak tartalékaik. És nagyon úgy tűnt, hogy senki sem irányítja őket.

A közelben néhány myrddraal kardot emelt a saját trallokjaira. Megpróbálták visszafordulásra kényszeríteni a menekülőket, hogy harcoljanak. A folyóközi íjászok lángoló nyílvesszői azonban lecsaptak az égből, és belemélyedtek az enyészek testébe.

Tam al'Thor – gondolta Mat. – A legjobb fényverte csizmámat küldöm el neked ajándékba. Égjek meg a Fényben, ha nem ezt teszem.

– Lovasok hozzám! – harsogta. – Aki még képes fegyvert fogni, az átkozottul gyorsan siessen hozzám! Megsarkantyúzta Pipit. Belegázolt a még mindig küzdő trallokok közé. Furyk Karede és a még életben lévő társai kihasználták az így keletkezett rést arra, hogy berontsanak és kiszélesítsék a trallok horda oldalán támadt rést. Ez pedig lehetővé tette, hogy a határvidékiek megmaradt lovassága keresztülvágtasson közöttük. Mat nyomában, Lan felé özönlöttek.

A sharai sereg mintha elbizonytalanodott volna, ám a fegyelem szavára hallgatva tovább nyomultak előre még akkor is, ha a szívük azt súgta, hogy abba kellene hagyni a küzdelmet. Lan diadala önmagában még nem volt elegendő ahhoz, hogy a csata egyből véget érjen. Túlságosan is nagy volt az ellenséges sereg létszáma. Demandred nélkül az Árnyék nem tudta, hogy pontosan mit is tegyen. Még az enyészeken is látszott, hogy vezető nélkül maradtak. A trallokok meghátráltak és megpróbálták rendezni a soraikat.

Mat és a határvidékiek délnyugati irányban vágták át a magaslatot. Odavágtattak Lanhoz. A félszemű ifjú leugrott a lova nyergéből és akkor ragadta meg Lan vállát, amikor a malkieri király megtántorodott. A harcos komor biccentéssel köszönte meg a segítséget, aztán lehunyta a szemét és megroggyant a térde. Demandred feje a földre hullott.

Egy fekete kabátos lovas állt meg mellettük. Mat nem is vette észre, hogy Narishma még mindig ott harcol a határvidékiek oldalán. A kandori asha'man leugrott a nyeregből és megragadta Lan másik karját. Összpontosított.

A gyors Gyógyítás elég volt ahhoz, hogy Lan visszanyerje az eszméletét.

– Ültesd fel egy lóra, Narishma! – parancsolta Mat. – Utána majd alaposabb kezelésben részesítheted, ha már visszaértünk a harcvonal mögé. Nem szeretnék az ellenséges vonalak mögött elakadni, ha a lenti trallokok esetleg úgy döntenének, hogy mégis feljönnek a magaslatra.

Északkelet felé vágtattak vissza. Karddal és lándzsával belemartak a trallok jobbszárny hátába, amikor elvágtattak melletük. A bestiák ettől még nyugtalanabbá váltak. Túljutva rajtuk a határvidékiek megfordították hátasukat, és most már valósággal belerohantak a szörnyfajzatok hordájába. A trallokok megpróbáltak felkészülni arra, hogy minden irányból visszaverjék a támadást. Nem tudták, hogy ellenfeleik honnan csapnak le rájuk Mat és Narishma továbbügetett a hátsó vonalak irányába. Vitték magukkal Lant. Végül Narishma lesegítette a nyeregből Malkier királyát, és óvatosan lefektette a földre, hogy folytassa a Gyógyítást. Mat közben megpróbálta feldolgozni a helyzetet.

A hátuk mögött sűrűsödni kezdett a köd. A félszemű fiatalember hátán hirtelen végigfutott a hideg. Az előbb figyelmen kívül hagyott egy félelmetes lehetőséget. Valere Kürtje még mindig szólt a távolban. Halk hangját semmi mással sem lehetett volna összetéveszteni.

Ó, a Fényre! – gondolta Mat. – Ó, a csatatér átkozott tönkjeire! Ki fújt bele? Melyik oldal?

A köd egyre erősebben kavargott. Mintha csak az eső után vérgiliszták másztak volna elő a talajból. A foszlányok gomolygó felhővé álltak össze. Mintha vihar készült volna a talaj szintjén. Odabent pedig lovas árnyékok látszottak. A legendák hősei. Albhaini Buadból olyan méltóság áradt, mint egy királynőből. Amaresu magasba tartotta izzó kardját. A sötét bőrű Zúzó Hend egyik kezében pörölyt, a másikban pedig karót tartott.

A sűrű ködből magányos alak ügetett a hősök elé. A magas, magabiztos férfi orra egy sas csőrének is beillett volna. Sasszárny Artúr vállán nyugtatta kardját, Igazságot, miközben odaléptett. Nagyjából száz hős követte az egykori uralkodót. Egyikük azonban kivált a sorból és ködbe burkolózva elvágtatott. Mat nem igazán tudta megnézni magának. Ki lehetett az, és hová sietett ilyen nagyon?

Mélyebben a szemébe húzta a kalapját, majd megbökte Pipit, hogy induljanak az ősi király felé. Azt hiszem, mindjárt kiderül, hogy melyik oldal idézte meg őket – gondolta –, ha megpróbál megölni. Keresztbe fektette maga előtt az ashandareit a nyeregben. Képes lesz megküzdeni Sasszárny Artúrral? A Fényre! Létezik olyan ember, aki le tudná győzni a Kürt bármelyik hősét?

– Üdvözöllek, Sasszárny! – kiáltotta.

– A szerencsejátékos – válaszolta Sasszárny. – Jobban kellene vigyáznod arra, amit rád bíztak. Már kezdtem aggódni azért, hogy nem fognak megidézni minket ebbe a csatába.

Mat megkönnyebbülten fellélegzett.

– Fényverte hamu, Sasszárny! Mire ez a nagy felhajtás, te fényverte kecskecsókoló? Akkor hát az oldalunkon harcoltok?

– Még szép, hogy a Fény oldalán harcolunk – felelte Sasszárny. – Sosem küzdenénk az Árnyékért.

– De hát nekem azt mondták... – kezdte Mat.

– Rosszul mondták – vágott a szavába a király.

– Ezenfelül pedig – kacagott mennydörögve Hend –, ha a másik oldal képes lett volna megidézni minket, akkor te már rég nem élnél!

– Én így is meghaltam – felelte Mat, és megdörzsölte a nyakán éktelenkedő forradást. – Úgy tűnik, hogy az a fa végzett velem.

– Nem a fa volt, szerencsejátékos – ellenkezett Sasszárny. – Volt ott egy pillanat, amire nem emlékezel. Nagyon is illő, hiszen mindkét alkalommal Lews Therin mentette meg az életedet.

– Emlékezz rá! – csattant fel Amaresu. – Láttam ám, hogy mennyit vinnyogtál arról, hogy tartasz az őrületétől. Közben azonban elfeledkeztél arról, hogy csak azért lélegzel, csak azért állsz a lábadon, mert ő segített rajtad. Mindent neki köszönhetsz. Az életedet az Újjászületett Sárkánytól kaptad ajándékba, szerencsejátékos. Kétszer is.

Vér és fényverte hamu! Az összes halott nő pontosan úgy bánt Mattel, ahogy Nynaeve. Hol a csudában tanulhatták ezt? Van valami titkos iskolájuk?

Sasszárny odabiccentett neki. Dannil még mindig magasra tartotta Rand zászlaját.

– Itt gyülekezünk a zászló körül. Miatta harcolhatunk érted szerencsejátékos, meg azért, mert a Sárkány vezet téged. Igaz, ezt igen messziről teszi. De annyi is elég.

– Hát, ha már úgyis megjöttetek, akkor át is vehetnétek a küzdelmet – biccentett Mat, és a zászló felé fordult. – Hátrarendelem az embereimet.

Sasszárny nevetni kezdett.

– Tényleg azt hiszed, hogy megnyerhetjük neked ezt az egész csatát?

– De hát ti vagytok a Kürt fényverte hősei! – méltatlankodott a félszemű ifjú. – Az a dolgotok, hogy megnyerjétek a csatákat, nem?

– Minket is legyőzhetnek – szólt közbe a meseszép Matuchini Blaes, és a lovával odatáncolt Sasszárny mellé. Tuon csak nem veszi rossz néven, ha a férje megnéz magának egy hőst? Mindenki megbámulja a hősöket. – Ha súlyos sebesülést szenvedünk, akkor kénytelenek leszünk visszavonulni, hogy az Álmok Világában heverjük ki a csapást.

– Az Árnyék tudja, hogyan kell harcképtelenné tenni minket – tette hozzá Hend. – Ha a kezünket és a lábunkat megkötik, akkor nem tudunk segíteni a harcban. Hiába halhatatlan valaki, ha nem tud mozogni.

– Nagyon jól fogunk harcolni – magyarázta Sasszárny Matnek. – Támogatni fogunk benneteket minden erőnkkel. Ez azonban nem csak a mi háborúnk. Mi csupán az egész egyetlen része vagyunk.

– Átkozottul nagyszerű! – mérgelődött Mat. A Kürt még most is szólt. – Egy dolgot azért áruljatok már el! Ha nem én fújtam meg azt a hangszert, és nem is az Árnyék volt az... Akkor kinél van?

A trallok széles karma belemart Olver kezébe. A kisfiú csukott szemmel, könnyezve tovább fújta a Kürtöt, miközben igyekezett a legkisebbre összehúzni magát a szikla résében. Sajnálom, Mat – gondolta, amikor egy sötét szőrrel borított kéz megpróbálta megragadni a Kürtöt. Egy másik megfogta Olver vállát. A karmok belemélyedtek a húsába és vér fröccsent a karjára.

A Kürtöt kitépték a kezéből.

Sajnálom! A trallok megpróbálta kitépni Olvert a lyukból.

Kint meg elengedte.

A fiú a rés mellett a földre esett. Egy pillanatnyi kábulat után már ugrott is, mert az ölébe pottyant a Kürt. Remegve megragadta és megpróbálta kipislogni a szeméből a könnyeket.

A magasban árnyékok kavarogtak. Nyöszörgés hallatszott. Mi történhetett? Olver óvatosan felemelte a fejét. Valaki állt előtte. A fiú fölé tornyosulva elképesztő sebességgel újra és újra lecsapott. Egy tucatnyi trallokkal nézett farkasszemet. A botja hol erre, hol arra sújtott le, miközben megvédte a fiút.

Amikor Olver meglátta a férfi arcát, egyszerűen elakadt a lélegzete.

– Noal?

Noal lecsapott az egyik trallok karjára. Hátralökte a szörnyfajzatot, majd a fiúra nézett és elmosolyodott. Továbbra is idős férfinak látszott, de a fáradtság eltűnt a szeméből. Mintha nagy súlyt emeltek volna le a válláról. A közelben álló hófehér paripa aranynyerge és kantárja valósággal ragyogott. Olver még sohasem látott ilyen csodálatos jószágot.

– Noal, azt mondták, hogy meghaltál! – kiáltotta zokogva a gyerek.

– Meg is haltam – felelte Noal, aztán felkacagott. – A Minta azonban még nem engedett el, fiam. Fújj bele a Kürtbe! Zengjen a büszke hívásod, Kürtzendítő!

Olver pontosan ezt tette. Belefújt a Kürtbe, miközben Noal nem engedte, hogy egyetlen szörnyfajzat is közeljöjjön hozzájuk.

Noal. Noal a Kürt egyik hőse volt! A vágtató lovak hangosan dübörgő patkója a többiek érkezését jelezte. Jöttek, hogy kimentsék Olvert az árnyfattyak markából.

A kisfiút hirtelen elöntötte a meleg. Rövid élete során nagyon sok embert elveszített, ám az egyikük... Az egyik... bizony visszajött érte.

Negyvenedik fejezet

Farkasfivér

Elayne foglyul ejtői döbbenten bámulták Birgittét. A királynő kihasználta a zavarukat, és félrefordult. Feltérdelt. A terhesség miatt csak nehezen mozgott, ám ez távolról sem jelentette azt, hogy védtelen lett volna. Mellar medálja eddig rásimult a bőrére. Most lecsúszott a földre és a királynő azonnal megérezte, hogy a saidar ragyogása csak az érintésére várt. Megtöltötte magát az Egyetlen Hatalommal, miközben a kezét a hasára szorította.

Odabent megmoccantak a gyermekei. Elayne a Levegő fonataival lecsapott a zsoldosokra. A közelben már meg is indult a testőrség ellentámadása. Keresztültörtek Mellar zsoldosai között. Néhányan azonban megtorpantak, amikor megpillantották Birgittét.

– Gyerünk, tovább! Harcoljatok, ti kecskefattyak! – förmedt rájuk Birgitte, miközben újabb és újabb nyilat lőtt ki az árnyfattyak felé. – Lehet, hogy meghaltam, de attól még mindig a fényverte parancsnokotok vagyok! Ti pedig végrehajtjátok a parancsaimat!

Ez már mozgásra bírta a testőröket. A köd egyre magasabbra emelkedett. Beborította a csatateret. Mintha halványan izzott volna a sötétben. Mellar árnybarát cinkosai megtorpantak és menekülni próbáltak. Sok volt nekik, hogy lecsapott rájuk Elayne fókuszálása, Birgitte íja és a magukhoz térő testőrök dühe.

Birgitte még hat árulóval végzett, miközben azok menekülni próbáltak.

– Birgitte! – kiáltotta Elayne a könnyeivel küszködve. – Annyira sajnálom!

– Sajnálod? – fordult a harcos nő Elayne felé. – Mit sajnálsz? Miért kellene bármit is gyászolnod, Elayne? Mindent visszakaptam! Visszatértek az emlékeim.

Hangosan kacagni kezdett.

– Egyszerűen csodálatos! Nem is tudom, hogyan bírtál elviselni az utolsó néhány hétben. Többet duzzogtam, mint a gyerek, aki eltörte a kedvenc íját.

– Én... Ó, a Fényre! – dadogta Elayne. A belsejében sajgó hiány még mindig világosan mutatta, hogy elveszítette az őrzőjét. A kötés megtörése soha nem tapasztalt fájdalommal járt. Ezen nem enyhített az, hogy Birgitte ott állt előtte. – Talán segítene, ha újra megkötnélek?

– Nem működne – legyintett Birgitte. – Megsebesültél?

– Csupán a büszkeségem foszlott semmivé.

– Akkor rád nevetett a szerencse. Nagyon jól jött, hogy a Kürtöt akkor fújták meg, amikor arra szükség volt.

Elayne bólintott.

– Megyek és csatlakozom a többi hőshöz – folytatta egykori őrzője. – Te itt maradsz és összeszeded magad!

– A fényverte fészkes fenét fogok itt maradni! – káromkodott Elayne, és nagy nehezen talpra állt. – Szó sem lehet róla, hogy itt ücsörögjek! A gyerekek jól vannak. Menni fogok.

– Elayne...

– A katonáim azt gondolták, hogy meghaltam – vágott vába a királynő. – A vonalaink kezdenek darabokra hullanni, és az embereink sorra pusztulnak. Látniuk kell engem, hogy tudják, igenis él a remény! Még csak nem is sejthetik, mit jelent a köd. Még sosem volt olyan nagy szükségük a királynőjükre, mint most. Egyedül a Sötét Úr tudna megakadályozni abban, hogy visszatérjek hozzájuk.

Birgitte elkomorodott.

– Többé már nem vagy az őrzőm – folytatta a királynő. – De attól még a barátom maradtál. Elkísérsz a harcba?

– Makacs bolond!

– Nem én vagyok az, aki nem volt hajlandó meghalni. Megyünk együtt?

– Együtt megyünk – bólintott Birgitte.

Aviendha megtorpant. Felfigyelt az új vonyításra. Ezek a hangok nem hasonlítottak a farkasok üvöltésére.

Shayol Ghulban tovább tombolt a vihar. Nem tudhatta, hogy melyik oldal állt győzelemre. Mindenütt holttestek hevertek. Némelyiket farkasok tépték szét, míg mások még mindig füstöltek az Egyetlen Hatalom támadása miatt. A viharos szél őrjöngve csapott le a völgyre. Eső ugyan nem esett, ám a por és az apró kavicsok valósággal megkorbácsolták a fiatal nőt.

Jól érezte, hogy a Végzet Vermében tovább tart a fókuszálás. Mintha valami csendben lüktetett volna. Éles ellentétben állt a dühöngő, tisztító viharral. Rand? Vajon mi lehetett vele? Mi történik éppen?

A szélkeresők fehér fellegei elvegyültek a magasban kavargó, szénfekete viharfelhőkkel. A hegy csúcsa felett a hatalmas örvénylés kavargó ábrákat rajzolt az égboltra. A szélkeresők visszahúzódtak Shayol Ghul völgyének egyik kiugró sziklapárkányára, magasan a barlang bejárata fölé. Még mindig a Viharok Tálja segítségével folytatták a küzdelmet. Annyit tudni lehetett tőlük, hogy már nem bírják sokáig. A kimerültség miatt a szélkeresők több mint kétharmada összeesett. A vihar nemsokára mindent elemészt.

Aviendha folytatta útját az őrjöngő zűrzavarban. Ki akarta deríteni az újonnan felhangzó üvöltések okát. Nem maradt már mellette egyetlen olyan fókuszáló sem, akivel összekapcsolódhatott volna. Rafela az előbb távozott, hogy a barlang száját elszántan védelmező sárkányhívek segítségére siessen. A völgy teljes hosszában tovább tartott a küzdelem. Kisebb csoportok gyilkolták egymást az áttekinthetetlen zűrzavarban. Hajadonok, tudós asszonyok, siswai'amanék, trallokok, enyészek. Meg persze a farkasok. Már eddig is sok százan kapcsolódtak be a küzdelembe. A völgyben néhány domani, teari és sárkányhívő is harcolt. Igaz, bajtársaik legnagyobb része a Rand irányába vezető ösvényt védelmezte.

Valami Aviendha közelében ért földet. Gügyögni kezdett. ifjú tudós asszony gondolkodás nélkül lecsapott rá. A draghkar úgy lobbant lángra, mint a száz napon át a tűző napon száradó tűzifa. Elpusztítója mélyen beszívta a levegőt és körülnézett. valami vonyítva közeledett. Sok száz valami.

Rohanva elindult a fenyegető zaj irányába. Átszelte a völgy közepét. Miközben futott, egy inas, ősz szakállú, aranyszemű férfi emelkedett ki a poros árnyak kavargásából. Egy kisebb farkasfalka kísérte. Rápillantottak a lányra, de azután visszafordultak abba az irányba, ahová éppen mentek.

Aviendha megtorpant. Azok az aranyszemek.

– Üdvözöllek, farkasok kísérője! – kiáltotta oda a férfinak. – Magaddal hoztad Perrin Aybarát?

A férfi megdermedt. Pontosan úgy viselkedett, mint egy farkas. Veszélyesnek tűnt, bár áradt belőle az óvatosság.

– Ismerem Perrin Aybarát! – kiáltotta vissza. – Nincs velem. Egy másik helyen vadászik.

Aviendha közelebb sétált az emberhez. A férfi feszülten figyelte, és a farkasai közül több is vicsorogni kezdett. Úgy tűnt, nem nagyon bíztak meg jobban Aviendhában vagy a fajtájában, mint a trallokokban.

– Ezek az új vonyítások – próbálta meg a lány túlharsogni a szél bömbölését. – A te... a te barátaid azok?

– Hát nem – felelte a férfi, és a tekintete a semmibe meredt. – Többé már nem azok. Aiel, ha ismersz fókuszálni tudó asszonyokat, akkor hozd ide őket!

Elindult a vonyítások irányába. A falkája követte.

A tudós asszony a férfi nyomába eredt. Kellő távolságot tartott ugyan a farkasoktól, de jobban bízott az érzékszerveikben, mint saját magában. Elérték a völgy közepéből kiemelkedő egyik kisebb magaslatot. Korábban Ituralde néhány alkalommal ezen állva szemlélte meg a védművek kiépítését, meg a völgy védelmét.

A szorosból most fekete árnyak özöne tört elő. A fekete farkasok nagyobbak voltak egy pónilónál is. Gyorsan rohantak a sziklák között. Bár Aviendha nem láthatta őket, de mégis tudta, hogy lábuk nyoma beleégett a kőbe.

Farkasok százai támadtak a sötétebb árnyakra. Rájuk vetették magukat, de a fenevadak egyszerűen lerázták gyengébb ellenfeleiket. Úgy tűnt, hogy a farkasok semmire sem mennek.

Barátjuk, az aranyszemű férfi vicsorogni kezdett.

– Árnykopók? – kiáltotta Aviendha.

– Igen – válaszolta a férfi. Bömbölnie kellett, hogy túlharsogja a vihart. – Ez itt a Vad Falka. A létező legrosszabb ilyen. Halandó fegyver meg nem ölheti őket. A közönséges farkasok harapása is csupán átmeneti sebet üt rajtuk.

– Akkor meg miért küzdenek ellenük?

A farkasfivér keserűen felnevetett.

– Hát miért harcol bármelyikünk is? Azért, mert valahogy mégis meg kell próbálnunk győzni! Menj! Hozd ide az aes sedaiokat vagy néhány asha'mant, ha megtalálod őket! Ezek a szörnyfajzatok erőfeszítés nélkül elsöprik a seregeiteket, úgy, ahogy a hullám elmossa a kavicsokat!

Az ismeretlen rohanva elindult lefelé a lejtőn. A farkasok felzárkóztak mellé. Aviendha nagyon is értette, hogy miért harcolnak. Megölni talán nem tudják az árnykopókat, de esetleg sikerül lelassítaniuk a szörnyfajzatokat. Aki időt nyer, az segít győzni. Randnek időre volt szüksége ahhoz, hogy megtegye, amit meg kellett tennie.

A lány nyugtalanul megfordult és rohanva elindult, hogy maga köré gyűjtse a többieket. A következő pillanatban azonban máris megtorpant. A közelben egy elképesztően erős fókuszáló szőtt valamit. Aviendha a saidart tartó alakot kereste.

Graendal valahol ott volt a közelben. Alig lehetett látni. A legnagyobb nyugalommal újabb és újabb halálos fonatot küldött a Kő Védelmezői felé. Egy kisebb csoportnyi asszony vette körül. Aes sedaiok, tudós asszonyok és néhány testőr is. A nők letérdeltek úrnőjük körül, aki alighanem az erejükön élősködött. Csak ezzel lehetett megmagyarázni, hogy képes volt olyan elképesztő erejű fonatok kibocsátására.

A testőrségét alkotó négy aiel férfi nem vörös, hanem fekete kendőt viselt. Bizonyára Kényszer alatt álltak. Aviendha elbizonytalanodott. Mit tegyen? Mi legyen az árnykopókkal?

Nem hagyhatom ki ezt az alkalmat – gondolta. Ragyogóan kék sugarat emelt a sötét égbolt felé. Ez volt az a jel, amiben megállapodott Amysszal és Cadsuane-nel.

Graendal persze azonnal felfigyelt a fókuszálásra. A Kitaszítot Aviendha felé pördült és lecsapott rá a Tűzzel. Az ifjú tudós asszony arrébb vetette magát és továbbgördült Ellensége utána elszigetelő pajzzsal próbálkozott. Megpróbálta elzárni az Igazi Forrástól. Aviendha kétségbeesetten, a lehető legtöbb Egyetlen Hatalmat engedett magába a teknősbéka alakú melltűn át. Egy nőt elszigetelni nagyjából olyan nehéz feladat volt, mintha valaki ollóval próbálta volna elmetszeni az erős kötelet. Minél vastagabb a kötél, annál nehezebb elvágni. Ebben az esetben az aiel nő éppen elég saidart fogadott magába ahhoz, hogy visszataszítsa a pajzsot.

Összeszorította a fogát és hozzálátott, hogy létrehozza a saját fonatait. A Fényre! Eddig észre sem vette, hogy mennyire elfáradt. Majdnem megingott. Az Egyetlen Hatalom szálai kis híján kicsúsztak az ujjai közül.

Minden akaraterejét megfeszítve erősebben megragadta és megtartotta a szálakat. Lecsapott a Levegő és Tűz fonatával, pedig tudta, hogy azok között a foglyok között ott vannak a barátai és a szövetségesei is.

Akik inkább meghalnának, mintsem hogy az Árnyék rabszolgái legyenek! – gondolta, miközben elugrott a következő támadás elől. Körülötte valósággal felrobbant a talaj, és Aviendha a földre zuhant.

Nem! Mozogj tovább!

Felpattant és futni kezdett. Ez megmentette az életét, mivel a következő pillanatban a háta mögött több villám is becsapott. A kisülés ereje olyan nagy volt, hogy ismét leverte a lábáról.

Amikor felpattant, a karja már számos sebből vérzett. Újra szőni kezdte a fonatokat. Félbe kellett azonban hagynia, amikor egy igencsak összetett fonat közelítette meg. A Kényszer. Ha Aviendha nem figyel, akkor ő is a némber rabszolgája lesz. Kiszívják mindenn erejét, hogy a tehetetlen fogoly segítségével harcoljanak a Fény ellen.

Aviendha a Föld fonatával belemart maga előtt a talajba. Szikladarabkák, por és füst emelkedett a magasba. Utána oldalra gördült és egy apró bemélyedésben keresett menedéket. Óvatosan kilesett belőle. Visszafojtott lélegzettel figyelt és nem próbált meg fókuszálni.

Az őrjöngő szél csapásai elsöpörték a kavargást. Graendal habozva állt a lapos térség közepén. Nem tudta felfedezni az ellenfelét, mivel Aviendha az előbb egy fonattal eltakarta saját magát. Ha fókuszálna, Graendal egyből észrevenné, ám amíg mozdulatlanul feküdt, addig nem kellett az ellenségtől tartania.

A Kitaszított aiel rabszolgái lassan elindultak előre. Eltakarták az: arcukat, miközben az ellenségüket keresték. Aviendha késztetést érzett, hogy abban a pillanatban lecsapva rájuk, véget vessen az életüknek. Nem ismert olyan aielt, aki ezért ne lett volna hálás.

Ennek ellenére tétlen maradt. Nem akarta elárulni magát. Graendal túl erős volt. Egyedül nem tudta volna legyőzni ezt a némbert. Viszont, ha vár...

A Levegő és a Szellem fonata csapott le a Kitaszítottra. Megpróbálta elszigetelni az egyetlen forrástól. Graendal káromkodva megpördült. Megérkezett Cadsuane és Amys.

– Bátorság! Harcoljatok Andorért és a királynőért!

Elayne bevágtatott a szétzilálódott pikás egység katonái kőié. Hosszú haja a háta mögött lebegett és az Egyetlen Hatalom segítségével erősítette fel a hangját. Magasba tartott egy kardját, bár egyedül csak a Fény lett volna a megmondhatója annak, hogy mihez kezdene, ha esetleg tényleg használnia kellene a fegyvert.

Amerre vágtatott, utánafordultak az emberek. Ez néhány esetben halálos hibának bizonyult. A trallokok azonnal levágták őket. A szörnyfajzatok megpróbáltak keresztültörni a védelem maradékán. Elvezettel gyilkolták a szétzilált sorok katonáit. Örömmel töltötte el őket a mészárlás.

A katonáim már nem tudnak ellenállni – gondolta a királynő – Ó, a Fényre! Szegény harcosaim! Ez a hősi ének majd a hálálról és a kétségbeesésről fog szólni. Andor és Cairhien pikás négyszögei egymás után összeomlottak, mert nem bírták elviselni a veszteségeket. Csupán néhány helyen küzdöttek még kisebb csoportok. Rengeteg katona mászkált céltalanul. Csupán az életüket próbálták menteni.

– Megállni! – harsogta Elayne. – Álljatok a királynőtök mellé!

Jó páran megtorpantak, de nem fordultak vissza és nem kapcsolódtak be a küzdelembe. Most akkor mitévő legyen?

Harcolni fog.

Elayne egy trallokra vetette magát. A kardot használta, pedig alig néhány pillanattal korábban még azt gondolta, hogy semmire sem megy vele. Tényleg semmire sem ment. A vadkanfejű trallok arcára kiült a meglepetés, amikor az ifjú nő csapkodni kezdett.

Szerencsére Birgitte is ott volt mellette. Átlőtte a szörnyfajzat karját, amikor az megpróbált lesújtani a királynőre. Elayne így megmenekült, ám továbbra sem tudott mit tenni az átkozott szörnyeteggel. Hátasát az egyik testőrtől vette kölcsön. A ló körbetáncolt és nem hagyta, hogy a trallok lesújtson rá. A királynő most szúrni próbált. A kard azonban nem abba az irányba ment, ahova akarta. Az Egyetlen Hatalom sokkal kezelhetőbb fegyver volt. Használni fogja, ha kénytelen lesz rá, de ebben a pillanatban inkább a karddal hadakozott.

Nem kellett sokáig erőlködnie. Katonák vették körül, lemészárolták a szörnyfajzatot és megvédték úrnőjüket attól a négy tralloktól, akik megpróbáltak az irányába nyomulni. Elayne megtörölte a homlokát és hátrébb léptetett.

– Ez meg mégis mi volt? – harsogta dühösen Birgitte. Odaléptetett a királynő mellé, majd egy gyors mozdulattal meglőtt egy trallokot, mielőtt az végezhetett volna egy katonával. – Ratliff körmeire mondom, Elayne! Biztosra vettem, hogy már tudom, mennyire zabolátlan vagy.

Elayne a magasba tartotta a kardját. A közelben álló katonák kiabálni kezdtek.

– A királynő él! – harsogták. – A Fényért és Andorért! Álljatok a királynő mellé!

– Te hogy éreznéd magadat? – kérdezte Elayne halkan. – Ha azt látod, hogy a királynőd éppen megpróbál végezni egy trallokkal, miközben te éppen elszelelsz.

– Tudni akarod? Egyből elköltöznék egy másik országba, mégpedig egy olyan helyre, ahol az uralkodóknak nem kocsonya rezeg az agyuk helyén – vágta rá Birgitte, és kilőtt egy újabb nyilat.

Elayne dühösen szipákolt. Birgitte azt mond, amit akar, az előbbi kis húzása nagyon is bevált. Mint ahogy kenyérkészítéskor az élesztő, egyre jobban dagadt körülötte az elszánt harcosok csapata. Lassacskán újra kialakult a harcvonal. Továbbra is a magasba tartotta a kardját és hangosan kiabált. Egy pillanatnyi habozás után pedig olyan fonatot készített, amelyik Andor hatalmas méretű lobogóját jelenítette meg a feje fölött, a levegőben. A vörös oroszlán valósággal ragyogott az éjszakában.

Demandred és a fókuszálói ennél jobb céltáblát nem is kívánhattak volna maguknak. Elayne embereinek viszont nagyon is szükségük volt erre a világító fénysugárra. Majd visszaveri a támadásokat, ha lecsapnak rá a fókuszálók.

Semmi ilyesmi sem történt, miközben Elayne végigügetett a megszilárduló sorok között. Hangosan kiabálva visszaadta a reményt az embereinek:

– A Fényért és Andorért! A királynőtök él! Álljatok meg és harcoljatok!

Mat az egykor oly nagyszerű hadsereg maradványa élén dübörgött keresztül a magaslat tetején. Délnyugati irányban nyomultak előre. Bal kéz felől a trallokok tömege látszott, a sharai sereg pedig jobboldalt terpeszkedett. Velük szemben felsorakoztak a hősök, a határvidékiek, Karede és a túlélői, az ogierek, a folyóközi íjászok, a fehérköpenyek, Ghealdan és Mayene harcosai, a zsoldosok, Tinna és az ő sárkányhívő menekültjei. Meg persze a Vörös Kéz Bandája. Mat saját emberei.

Bár az emlékek nem a sajátjai voltak, mégis jól emlékezett arra, hogy ennél lényegesen nagyobb seregeket is vezetett már. Akkor a csapatai nem megviselt, félig kiképzett, megtépázott és kimerült katonákból álltak. De a Fény legyen a megmondhatója, ennél bizony még soha nem volt büszkébb a harcosaira. Dacára mindannak, amin eddig keresztülmentek, az emberei harsány kiáltással lendültek támadásba. Megújult erővel indultak el az ellenség felé.

Demandred halála volt az, amire Mat várt. Érezte, hogy a seregek mozgásba lendülnek, és a csata ösztönös ritmusa valósággal a fülében dübörgött. Pontosan erre a pillanatra várt oly sokáig! Ez volt az a nyerő lap, amire mindent fel kellett tenni. Tíz ellen csupán egy volt az esélye, ám a sharai sereg meg a trallokok és az enyészek élén nem állt senki sem. Nem volt fővezérük. Senki sem irányította őket. Egyes egységeik egymástól független, gyakran ellentétes parancsokat hajtottak végre, amikor néhány enyész vagy Rémúr megpróbálta magához ragadni a kezdeményezést.

Szemmel kell tartanom azokat a sharaiakat – gondolta Mat. – Vannak tábornokaik, akik helyreállíthatják a rendet.

Ebben a pillanatban csak az számított, hogy keményen, gyorsan lesújtson rájuk. A sharaiakat meg a trallokokat le akarta söpörni a magaslatról. Odalent trallokok töltötték ki a fennsík lába és a mocsárvidék közötti átjárót. Súlyos nyomás alatt tartották a folyómeder védelmezőit. Elayne halálhíre hazugságnak bizonyult.

A csapatai már majdnem megfutottak, hiszen az embereik több mint egyharmada elesett. A trallokok kevés híján menekülésre kényszeríttették őket, ám ekkor a királynőjük odavágtatott középre és megszilárdította a soraikat. Mostanra, csodával határos módon már helyreállították a vonalaikat, bár az ellenség mélyen hátraszorította őket Shienar földjére. Elayne közbelépése azonban nem számított túl sokat. Egyedül már nem bírhatják sokáig. A harcvonalban küzdő pikások közül egyre több zuhant a földre. Mindenütt hullottak a katonái. Elayne lovassága és az aielek őrjöngő elszántsággal, de mind nagyobb nehézségekkel szembesülve próbálták meg visszaszorítani az ellenséget. A Fényre! Ha le tudnám szorítani az Árnyékot erről az átokverte fennsíkról, akkor a csapatai odalent egymás torkának ugranának!

– Cauthon nagyúr! – kiáltotta Tinna a közelben. Lóháton ülve, véres lándzsájával dél felé mutatott.

Az Erinin folyó irányából fény tört a magasba. Mat megtörölte a homlokát. Mi a fészkes...

Kapuk nyíltak az égbolton. Többtucatnyi Kapu. Alakzatba rendeződött, lámpásokat hordozó to'rakenek özönlöttek elő rajtuk. Tüzes nyilak felhője csapott le a mocsár mentén nyüzsgő trallokokra. A to'rakenek hátukon az íjászokkal átrepültek a gázló fölött, és közben folyamatosan lőtték a mocsarat és a hegyet elválasztó folyosót.

Hiába őrjöngött a csata, Mat mégis meghallotta azt a zajt, amitől az ellenségben bizonyára megdermedt a vér. Sok száz, talán sok ezer tülök szólalt meg. Harsogásuk belemart az éjszakába. Az egyszerre megdöngetett dobok mennydörgő hangja egyre hangosabb és hangosabb lett. Ütemesen csattogott az ütemesen közeledő gyalogság lépteinek zaja. A sötétben emberek és állatok tömege közeledett lassan a Polov-magaslat felé. A napkeltét megelőző sötétben senki sem láthatta őket, ám a csatatéren mindenki tisztában volt azzal, hogy kik érkeznek.

Mat ujjongva felkiáltott. Lelki szemeivel pontosan látta a seanchanok lépéseit. A seregük fele az Erinintől nyílegyenesen észak felé fog vonulni. Csatlakoznak Elayne viharvert harcosaihoz a Mora partján, hogy megtörjék a Shienar felé nyomuló trallokok támadását. A sereg másik fele nyugat felé kanyarodva megkerüli a magaslat nyugati oldalánál húzódó mocsarakat. Az átjáróban nyüzsgő trallokokat hátulról fogják megtámadni.

Már nem csupán nyílvesszők zúdultak a magasból. A levegőben ragyogó fények tűntek fel. A damanek megpróbálták fényárba borítani az éjszakát. Így majd láthat a seregük. Bármelyik illuminátort elégedettséggel töltötte volna el ez a látvány. A talaj valósággal remegett, amikor a hatalmas seanchan sereg dörgő léptekkel keresztülvonult Merrilor mezején.

Mennydörgés hallatszott Mat jobbszárnyán, fent a magaslat tetején. Igencsak mély volt ez a hang. Talmanes és Aludra rendbe hozta a sárkányokat. Kapukon keresztül, közvetlenül a barlangból nyitottak tüzet a sharai seregre.

Most már szinte minden darab a helyére került. Csupán egyetlen dolgot kellett még elintézni, mielőtt utoljára megrázhatta volna a kockavető poharat.

Mat seregei folytatták az előrenyomulást.

Jur Grady végigsimította a felesége levelét. Androl hozta el a Fekete Toronyból. A sötétben nem olvashatta újra el, ám ez igazából nem is számított, amíg a kezében tarthatta. Úgyis kívülröl tudta már az egészet.

A csatatértől jó tízmérföldnyi távolságban, északkeleti irányból figyelte a Mora folyó mély völgyét. Cauthon azt parancsolta, hogy itt várjon. Innen persze Merrilort, a csatateret sem láthatta.

Így aztán nem is harcolt. A Fény verte volna meg, egyszerűen nem harcolt! Fogvicsorgatva, némán figyelt. Megpróbálta kiverni a fejéből azoknak a szerencsétleneknek az emlékét, akik a folyót védelmezve meghaltak. Ez volt a legalkalmasabb hely arra, hogy az Árnyék megállítsa a folyót. Amit meg is tett. A Mora itt egy szűk völgyön át folyt. Mat emberei persze megpróbáltak szembeszállni a Rémurakkal és a sharaiakkal. Micsoda eszement ostobaság volt! Grady legszívesebben megfojtotta volna Cauthont. Valamiért mindenki azt hitte róla, hogy nagyszerű hadvezér. Akkor meg hogyan követhette el ezt az eszement ostobaságot?

Ha Cauthon olyan zseniális hadúr volt, akkor miért csupán ötszáz egyszerű falusi embert küldött ide? A murandyi hegyi falu lakói, hogy a csudába tudták volna megvédeni ezt a folyót? Persze Cauthon melléjük adta a Banda vagy száz katonáját, de hát az távolról sem volt elegendő! Nagyjából két órán át küzdöttek a folyóért, és az összes elesett. Százával jöttek rájuk a trallokok és több Rémúr is felbukkant a szakadékban!

Azokat a parasztokat az utolsó szálig lemészárolták. Egy sem élte túl. A Fényre! Még gyerekek is akadtak közöttük! A városlakók meg az a kevés katona persze elszántan harcolt. Sokkal tovább védték a völgyet, mint ahogy azt Grady lehetségesnek tartotta volna, de akkor is elbuktak. Ő meg azt a szigorú parancsot kapta, hogy ne avatkozzon be.

Az asha'man most a sziklafal legtetején, néhány sziklatömb között rejtőzködött a sötétben. Kicsivel arrébb, talán százhossznyi távolságban trallokok mozogtak a fáklyák fényében. A világításra a Rémuraknak volt szükségük. Ők is ott álltak a szakadék legtetején, a sziklafalon. Innen jól láthatták a lenti folyót. Ami mostanra már tóvá duzzadt. A három Rémúr hatalmas tömböket hasított ki a sziklafalakból és egy erős gáttal elzárta a víz útját.

A Mora ezért száradt ki Merrilorban. A trallokok így tudtak olyan könnyen átgázolni rajta. Grady egy pillanat alatt meg tudta volna nyitni a gátat. Az Egyetlen Hatalommal lesújtva kiengedhette volna a tóban felgyűlt vizet. Eddig azonban moccanni sem mert. Cauthon egyébként is azt parancsolta, hogy semmiképpen ne támadjon. Egy szál maga pedig nem tudott volna legyőzni három erős rémurat. Megölnék és helyreállítanák a gátat.

Ismét megsimogatta a felesége levelét, majd felkészült. Cauthon még azt is megparancsolta, hogy hajnalban nyisson Kaput ugyanabba a faluba. Ezzel persze elárulta volna magát a Rémurak előtti Grady nagyon nem tudta mire vélni ezt a parancsot.

A mélyedés odalent megtelt vízzel. Elfedte a halottak testét.

Azt hiszem, most is lesz olyan jó, mint bármikor máskor gondolta az asha'man, és mélyen beszívta a levegőt. Már egészen biztosan itt volt a hajnal, bár a felhőtakaró miatt sötétség borult a tájra.

Engedelmeskedni fog a parancsainak. Égjen meg a Fényben, de akkor is ezt teszi. Ha viszont ez a Cauthon valahogy túléli azt a lenti csatát, akkor Grady majd elbeszélget vele. Nagyon haragudott a hadvezérre. Cauthon is egyszerű szülők gyermeke volt. Mint ilyennek, igazán tudnia kellett volna, hogy nem szabad elpocsékolni az emberéleteket.

Ismét mélyen beszívta a levegőt, aztán létrehozta a Kaput. Abban a faluban nyitotta meg, ahonnan a tegnapi emberek jöttek. Nem tudta, hogy miért kapta ezt a parancsot. A faluban szinte senki sem maradt, mert mindenki átjött ide harcolni. Nem igazán hitte, hogy lesz bárki is a túloldalon. Mit mondott Mat? Mi ennek a falunak a neve? Hátránd?

Üvöltő, bömbölő emberek rohantak keresztül a Kapun. A kezükben kapát, vasvillát, rozsdás kardokat tartottak. Velük jöttek a katonák is. Ezek is a Banda tagjai voltak, mint az a száz, aki tegnap itt harcolt. Vagyis hát...

Vagyis hát a Rémurak tüzeinek fényében nagyon úgy tűnt, hogy ezek a katonák pont úgy néznek ki, mint akik az előző nap itt harcoltak. Ugyanazok voltak, akik harcoltak... és meghaltak.

Grady tátott szájjal állt a sötétben. Nézte a falusiak támadását. Mind ugyanazok voltak. Ugyanazok az idős asszonyok, ugyanazok a kocsisok és kovácsok. Visszatértek. Pedig látta, ahogy meghaltak. Most pedig újra itt voltak.

A trallokok valószínűleg nem tudták volna megkülönböztetni egymástól az embereket. A Rémurak viszont azonnal felismerték, hogy ugyanaz az ellenség támad rájuk, akikkel tegnap végeztek. A három árnybarát mélységesen megdöbbent. Az egyik üvölteni kezdett arról, hogy a Sötét Úr elfordult tőlük. Lecsapott a fonataival a falusaikra.

Azok meg csak rohanva jöttek felé. Nem törődtek a veszéllyel. Nem érdekelte őket, hogy számos társuk darabokra robbant. Lerohanták a Rémurakat és darabokra szaggatták őket. Lecsaptak a szerszámok, lesújtottak a konyhakések. Mire a trallokok odaértek, a három fókuszáló már meghalt. Grady most már...

Az asha'man összerázkódott és minden erejét összegyűjtve lerombolta a völgyet elzáró gátat.

Ezzel pedig az útjára engedte a folyót.

Negyvenegyedik fejezet

A mosoly

– Cauthon sárkányai újra harcolnak – jelentette be Jonneth, miközben megpróbált keresztüllátni a füstön. – Hallgassátok csak őket!

A magaslat csúcsa valósággal zengett a fegyverdörgéstől. Pevara elmosolyodott. Androl, Jonneth, Emarin és Canler társaságában visszatért Logainhez és a többi asha'manbez. Ott voltakba férfiakhoz kötött aes sedaiok is. A Dashar-dombbal szembeni meredek lejtők legtetején álltak. Egy jó félmérföldnyire attól, ahol Demandred lefejezett hullája feküdt.

A magaslat túloldalán ismét bömbölni kezdtek a sárkányok. A sötétben nem láthatták a füstjüket.

– Azok a sárkányok nem maradnak meg sokáig, ha Taim emberei is elvegyültek a sharaiak közé – vélekedett Pevara. – A sárkányosok nem tudják megvédeni magukat a fókuszálók ellen és a rettenetes zaj miatt könnyű megtalálni őket.

– Nem hinném, hogy Cauthonnak sok választása maradt volna. Használnia kell őket – felelte Androl. – Most már semmit nem tarthat vissza.

– Asha'manek! – kiáltotta a füstből előbukkanó Logain. Határozott léptekkel közeledett. Gabrelle ott jött az oldalán. – Ideje indulnunk!

– Megyünk és megvédjük azokat a sárkányokat? – kérdezte Androl. Körülöttük többtucatnyi kimerült asha'man tápászkodott fel. A vezérük felé fordultak.

– Nem – felelte Logain. – Nyugat felé megyünk.

– Nyugat felé? – kérdezte Pevara, és összefonta a karját. – A csata pont az ellenkező irányban van!

– Az amyrlin ott harcolt Taim ellen – felelte Logain, és elfordult a nőtől. – Arrafelé a talajt, akárcsak számos sharait beborították a kristályok. Azt akarom, hogy valamennyi asha'man, katona és avatott, kivéve azok, akiknek valamilyen más parancsot adtam, kezdjenek el kutatni. Van ott...

A talaj megremegett és fenyegetően morajlani kezdett. Pevara megtántorodott. Androl megragadta a karját, az aes sedai pedig a kötésen keresztül megérezte, hogy a férfi legalább annyira kimerült, mint ő. Egyikőjükben sem maradt már szinte semennyi erő sem.

Amikor elhalt a remegés, Logain folytatta:

– Valahol arra a kristálytömegben rejtőzik egy aranyjogar. Azt mondják, Taim kezében volt, amikor Egwene al'Vere legyőzte. Meg fogjuk találni. Ha bármelyikőtök is észrevette, ne nyúljon hozzá. Hívjatok oda!

Vezetőjük ezt a parancsot odakiabálta az asha'manek másik csoportjának is. Androl a távozó férfi után nézett és Pevara érezte a társa csalódottságát.

– Ha az a jogar valamilyen angreal vagy sa'angreal, akkor még igen nagy hasznunkra válhatna – magyarázta Emarin.

– Talán igen – töprengett Pevara. – Én azonban mégiscsak úgy vélem, hogy a sárkányoknak nagyobb szükségük van a védelemre, mint amennyire nekünk kell az a pálca. Esküszöm nektek, hogy nagyon különösen hangzott az előbbi kürtszó. Támadnunk kellene, nem pedig zsákmány után kutatnunk...

– Azt majd a többi asha'man elintézheti – felelte Androl. – Nekünk nem kell odamennünk.

– Micsoda? – kiáltotta savanyú képpel Canler. – Nem engedelmeskedsz a parancsnak?

– Dehogyis – válaszolta Androl. – Logain azt mondta, hogy csak azok menjenek a jogart keresni, akiknek nem adott valamilyen más parancsot. Nekünk viszont adott. Még a csata elején világosan megmondta, hogy keressük meg Taim talpnyalóit, és ha lehet, intézzük el őket.

– Nem igazán hinném, hogy még emlékszik erre a parancsára, Androl – szólt közbe az állát dörzsölgetve Emarin. – Ezenfelül pedig, még ha emlékezne is rá, akkor sem nagyon hinném, hogy ragaszkodik a végrehajtásához. Úgy tűnik, meglehetősen odavan azért a jogarért.

– Ennek ellenére nekünk ezt parancsolta – makacskodott Androl.

– Androl – szólalt meg halkan a földön guggoló Canler. – Olyatt fáradt vagyok, hogy még civakodni sem tudnék veled. A legények közül mindenki legalább ennyire elgyötört, mint mi. Te is olyan fáradt vagy, hogy még egy apró Kaput sem tudsz megnyitni. Hogy a csudába akarsz így szembeszállni Mishraile-el meg a többiekkel?

Androl savanyú képet vágott, de nem tudott mit válaszolni. Ekkor azonban megérezte, hogy Pevara kitalált valamit. Talán rájött arra, hogyan lehetne még ezekkel a végzetesen kimerült…

Az asha'man felkapta a fejét. A szeme kitágult és szélesen vigyorodott.

– Igazi lángelme vagy, Pevara!

– Ó, nagyon köszönöm! – felelte a nő negédesen. – Canler, tápászkodj már fel! Hajlandó vagyok bármiben fogadni az urakkal, hogy Taim talpnyalóit a sárkányok közelében találjuk. Megpróbálják elpusztítani a fegyvereket. Azt hiszem, alapos meglepetésben részesíthetjük őket...

Hogyan sikerült mindent ennyire elrontani?

Moghedien hatalmasat rúgott Demandred hullájába. A holttestre senki sem vigyázott, mivel a sharaiak harcba szálltak Cauthon seregével, hogy megbosszulják a vezérüket.

Demandred. Ez a fajankó megengedte, hogy eltereljék a figyelmét. Ha valaki túlságosan is a személyes sértésekre összpontosít, vagy ha belebonyolódik azoknak a férgeknek a dolgaiba, akiket felhasznál... hát Demandred nagyon is rászolgált arra, amit kapott. Meghalt és valószínűleg örökös büntetést szab rá ki a Sötétség Nagyura.

Most hogy Demandred már nem élt, Moghedien kinyúlt az Egyetlen Hatalom felé... és valami egész mást talált. Az izzó folyam tízszer olyan erős és tízszer olyan édes volt. Nagyon sok Kiválasztott elesett. A Sötétség Nagyura megnyílt a túlélő előtt. Az életben maradásával nagyon is jól bizonyította, hogy méltó a belévetett bizalomra.

Ezzel pedig alapvetően megváltoztak a tervei. Első lépésként hamuvá égette Demandred hulláját. Utána gyorsan Ködök tükrét fonta magára. Ó, hogy mennyire édes az Igazi Hatalom. A következő pillanatban már magára is ölthette Demandred képmását. Mindig is gondosan odafigyelt arra, hogy bármelyik Kiválasztott külsejét utánozni tudja. Demandred helyettesítése meglehetősen nehéz lesz, mivel a közelmúltban erősen megváltozott, ám Moghedien nagyon is odafigyelt rá. Ha viszont valaki megérinti, azt nem csaphatta volna be. Óvatosan kell viselkednie.

Ellenőrizte az álcázását és oda Utazott a Cauthon csapatai ellen küzdő sharai hadsereg hátsó vonalaihoz. Az itt elhelyezkedő tartalékos egységek arra vártak, hogy előre mehessenek. Mellettük ellátó szekerek sorakoztak, és ide hozták a sebesültek egy részét is.

A készletekkel foglalkozó sharaiak felnéztek és megdermedtek a döbbenettől. Már arra készültek, hogy elmeneküljenek erről a csatatérről. Akárcsak mindenki más, ők is pontosan tudták, hogy a hatalmas seanchan hadsereg bekapcsolódott a küzdelembe. A Kitaszított figyelmét nem kerülte el, hogy néhány ayyad is volt a csoportban. Csupán hármat fedezett fel. Két tetovált nőt és a lábuk előtt kuporgó, mocskos külsejű férfi fókuszálót. A többiek nagy része elpusztult, amikor az aes sedaiok ellen harcoltak.

A seanchanok. Moghedienbe belemart a kín, ahogy erre a népre és az öntelt vezetőjükre gondolt. Ha a Sötétség Nagyura felfedezi, hogy milyen kudarc érte közöttük...

De nem. Felruházta az Igazi Hatalommal. Moghedien túlélte a többieket és egyelőre csak ez számított. A Nagyúr nem láthatott mindent. Valószínűleg még nem is tudta, hogy a Kiválasztottat leleplezték. Hogy a csudába látott át az a lány az álcázásán? Egyszerűen lehetetlen volt.

Csak az lehetett a magyarázat, hogy valaki elárulta. Moghedien a csata során végig Demandred kezére dolgozott. Sosem tartotta magát különösebben jó harctéri taktikusnak. A Kiválasztottak közül talán még Sammael értett a hadviselés művészetéhez Ugyanakkor éppen eléggé felfogta a csata kimenetelét ahhoz, hogy átvegye az irányítást. Cseppet sem örült annak, hogy erre kényszerült, mivel így túlságosan is előtérbe került. Válságos időkben azonban kétségbeesett módszereket kell alkalmazni.

Mindent összevetve nagyon is úgy vélte, hogy a dolgok egészen kedvezően alakultak. Demandred elbukott. A saját büszkesége sújtotta porba. Az az arcátlan, törtető M'Hael szintén meghalt. Ráadásul igencsak kapóra jött az is, hogy új vetélytársa eltávolította az aes sedaiok vezetőjét is a csatatérről. Még mindig Moghedien irányíthatta Demandred árnyfattyainak legnagyobb részét, néhány Rémurat, a Fekete ajah pár tagját és vagy tucatnyit azok közül az átállított férfiak közül, akiket a M'Hael hozott magával.

– Ez itt nem ő! – kiáltotta egy öreg férfi. A sharai szerzetes ruháját viselte. Moghedienre mutatott. – Ez itt nem a mi Szilajunk! Ez csupán...

Moghedien elégette az öreget. Már csak az áldozata csontjai füstölögtek a földön, amikor a Kiválasztottnak eszébe jutott, hogy a kémei jelentése szerint Demandred felettébb kedvelte a vénséget.

– Inkább halj meg, öregember – szólította meg Demandred hangján az elszenesedett holttestet –, mint hogy azt gyalázd, akit szeretned kellene. Akadt közöttetek bárki, aki megtagadna?

A sharaiak némák maradtak.

– Ayyadok! – fordult most a három fókuszáló felé. – Mit láttok? Formáltam fonatokat?

Mindkét nő és a földön kuporgó férfi is megrázta a fejét.

– Fonatok nélkül ölök – folytatta a Kiválasztott. – Erre csupán én, a ti Szilajotok vagyok képes.

Ügyelnie kellett arra, hogy ne mosolyogjon, még a győzelem pillanatában sem. Az emberek meghajoltak. Demandred mindig is komor volt. Amikor körülötte mindenki térdre rogyott, Moghedien csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta megakadályozni, hogy az öröm kiüljön az arcára. Hát igen. Demandred felettébb jó munkát végzett. Tálcán nyújtotta vetélytársának egy egész nemzet haderejét. Most már Moghedien játszadozhat velük. Tényleg nagyon jól alakulnak a dolgok!

– Sárkányölő – szólalt meg az egyik térdelő ayyad nőszemély. De hiszen sírt! Hogy mennyire puhányok ezek a sharaiak! – Láttuk, hogy elbuktál...

– Hogyan bukhattam volna el? Ugye ismered a próféciákat?

A nők összenéztek.

– A próféciák szerint harcolni fogsz, Sárkányölő – válaszolta a nő. – De hát…

– Gyűjts össze ötökölnyi trallokot a hátsó vonalakból – parancsolta Moghedien a tartalékos egységek parancsnoka felé fordulva. – Küldd fel őket a folyó mentén a romokhoz!

– A romokhoz? – kérdezte a tiszt. – De hát abban az irányban csak a caemlyni menekültek vannak.

– Pontosan, te fajankó! Menekültek... gyerekek, a vénségek és a halottak között kutató nők. Nem tudnak majd ellenállni. Mondd meg a trallokoknak, hogy mindenkit mészároljanak le! Az ellenségeink gyengék. Egy ilyen támadás, mint ez, arra fogja kényszeríteni őket, hogy meghátráljanak és megvédjék azokat, akiknek a halála semmit sem jelent egy igazi harcos számára.

A tábornok bólintott és Moghedien jól látta az arcára kiülő beleegyezést. Elfogadta, hogy Demandredtől kapta a parancsát. Remek. A főtiszt elrohant, hogy továbbadja a parancsokat.

– Most pedig – folytatta Moghedien, miközben meghallotta a távolból a sárkányok hangját. – Miért nem indult el egyetlen ayyad sem, hogy eltávolítsa ezeket a fegyvereket a harcmezőről?

A Kiválasztott előtt térdelő ayyad lehajtotta a fejét.

– Kevesebb, mint egy tucat ayyad maradt meg, Szilaj!

– Gyengék a kifogásaid – felelte Moghedien, és felfigyelt arra, hogy elhallgatott a dörgés. Talán a M'Hael valamelyik megmaradt Rémura sikeresen elhárította a veszélyes sárkányokat.

Érezte, hogy valósággal viszket a bőre, amikor a sharai főparancsnok a mezőn keresztülsietve elindult a myrddraal felé. Moghedien gyűlölte, ha így kint kellett állnia a szabadban. Mindig is az árnyékok rejtekét kedvelte. Hagyta, hogy mások irányítsák a csatát. Ugyanakkor semmiképpen sem engedte volna meg, hogy gyávának tartsák. Ha a helyzet megkövetelte, akkor éppen elég bátor volt ahhoz, hogy... Több sharai is felkiáltott, amikor a háta mögött megnyílt a Kapu. Moghedien megpördült és tágra nyílt szemmel bebámult egy sötét barlang belsejébe. Sárkányok csöve meredt rá.

– Tűz! – harsogta egy hang.

– Bezárni a Kaput! – kiáltotta Talmanes, mire az átjáró kihunyt.

– Ez Mat nagyúr ötlete volt, igaz? – bömbölte a Talmanes mellett álló Daerid, miközben újratöltötték a sárkányokat. Mindi a ketten viaszt dugtak a fülükbe.

– Mégis mit gondolsz? – üvöltötte vissza Talmanes.

Mit tehet az ember, ha a sárkányok túlságosan is sebezhetőnek bizonyultak? Egy titkos helyről nyitott velük tüzet.

Talmanes elmosolyodott, amikor Neald tíz sárkány előtt megnyitotta a következő Kaput. Már nem is fájt a feje annyira, amiért a sárkányok kerekes állványai közül rengeteg javíthatatlanul összetört. Nem gond ez, ha az ember a fegyverek torkolata előtt nyithat Kaput. Odalőhet velük, ahova csak akart.

Ez a Kapu a fehérköpenyek ellen küzdő trallok öklökre nyílt. Néhány árnyfattyú halálra vált arccal a sárkányok felé fordult.

– Tűz! – harsogta Talmanes, és meglendítette a kezét, mert tartott tőle, hogy az emberei egy része már semmit sem hallott.

A barlangot betöltötte a füst. A robbanások visszhangokat vetettek a főtiszt füldugóin. A sárkányok hátralökődtek, ahogy torkukból a halál vihara zúdult a trallokokra. Oldalról nyitottak sortüzet az öklökre. Valósággal elsöpörték őket maguk elől. Csupán haldokló sebesülteket hagytak a csatatéren. A közelben álló fehérköpenyek hangos éljenzéssel rázták a kardjaikat.

Neald bezárta a Kaput, a sárkányosok pedig újratöltötték a fegyvereiket. Az asha'man ekkor a fejük fölött nyitott egy lefelé néző Kaput. Ezen keresztül távozhatott a barlangot betöltő füst. Valahol messze gomolygott tovább.

– Csak nem mosolyog az úr? – kérdezte Daerid.

– De igen – felelte elégedetten Talmanes.

– Vér és fényverte hamu, Talmanes nagyúr... félelmetes az arca, amikor így tesz – káromkodott Daerid, de aztán elbizonytalanodott. – Lehet, hogy a jövőben többet kellene próbálkoznia vele.

Talmanes szélesen vigyorogva figyelte, ahogy Neald megnyitotta a következő Kaput. A Dashar-dombon Aludra állt kezében látócsővel a felderítők között. Kijelölte a következő célpont helyét. Üvöltve elmagyarázta, hova lőjenek legközelebb, mire Neald bólintott, a többiek pedig felkészültek az újabb sortűzre.

Negyvenkettedik fejezet

Ez bizony lehetetlen

Aviendha úgy érezte, mintha maga a világ is recsegve darabora hasadt volna. Mintha elemésztették volna.

Most már senki sem irányította a Shayol Ghul völgyére zúduló villámcsapásokat. Sem a szélkeresők, sem az ellenség. A villámok egyaránt végeztek árnyfattyakkal és a völgy védelmezőivel is. Mindent belengett az a jellegzetes tiszta illat, amiről megtanulta, hogy közvetlenül egy villámcsapás után lehet érezni.

Az ifjú aiel nő úgy mozgott, mint maga a szél. Megpróbálta megelőzni Graendalt, aki újra és újra a vakítóan fehér Öröktűz sugaraival akarta keresztüldöfni. Minden csapása után megremegett a talaj. Fekete vonalak borították be a sziklákat.

A völgy védelmezői mostanra már majdnem elbuktak. Az árnykopók lemészárolták azokat, akik még nem vonultak vissza a völgy legvégébe, a hegyoldalra felvezető ösvény közelébe. A talaj újra megrázkódott, Aviendha pedig elesett. A közelben egy csapat trallok bukkant elő a szélben kavargó árnyékok közül. Hangosan vicsorogtak. A szörnyfajzatok nem vették észre a lányt, hanem megtámadtak valami mást... Más trallokokat? De hiszen ezek egymás ellen küzdöttek!

Ezen nem csodálkozott különösebbképpen. A szörnyfajzatok gyakran összecsaptak egymással, ha nem figyeltek oda rájuk a szemnélküliek. De mi lehetett ez a különös köd? Feltápászkodott és utána elrohant a trallokok közeléből. Mászni kezdett a közeli lejtőn. Odafentről talán majd sikerül észrevennie, merre is van Graendal. Legfelül azonban rájött, hogy immár egy egészen egyszerűen lehetetlen helyen állt. A hatalmas szikladarab gyakorlatilag a semmiben lebegett. Alig tartotta valami alul. Kiszakadhatott a földből és utána felemelkedett idáig.

Körülnézve a völgyben, számtalan hasonló lehetetlen dolgot fedezett fel. Egy csapat menekülő domani lovas az előbb még egy sziklaháton vágtázott, ami azonban hullámzani kezdett és mind a négy ló meg a lovasuk belesüllyedt. Eltűntek, mintha csak víz nyelte volna el őket. Egyik oldalról különös sűrű köd kezdte ellepni a völgyet. Az emberek és a trallokok egyaránt üvöltve megpróbáltak elmenekülni a közeléből.

Az öröktűz folyékony sugara keresztülégette a lebegő sziklatömböt. Alig néhány ujjnyira lángolt fel Aviendha feje mellett. A lány felhördült és hasra vetette magát a földre. Amikor meghallotta a halk lépéseket, a hátára fordult és felkészült arra, hogy lecsapjon.

Megfeketedett, összeégett ruhában, megperzselődve Amys sietett oda Aviendha mellé. Lekuporodott az ifjabb tudós asszony oldalára.

– Láttad Cadsuane-t vagy a többieket?

– Nem.

Amys halkan káromkodott.

– Egyszerre kell megtámadnunk az Árnylelkűt. Te jobbra mész, én pedig balra. Ha megérzed, hogy fókuszálok, gyere te is. Együtt talán leteríthetjük.

Aviendha bólintott. Felemelkedtek és elindultak. Valahol a közelben harcolhatott Cadsuane gondosan megválogatott osztaga. Talaan szélkereső létére valahogy lejutott a sárkányhívek közé. Alivia valamikor damane volt. Amys és Aviendha mellett ők voltak a Fény legerősebb fókuszálói.

Az öröktűz kiindulási pontja valamennyire jelezte, hogy merre lehet Graendal. Az ifjú tudós asszony megkerülte a lebegő sziklát. Az öröktűz csak lyukat ütött bele, de nem tudta teljes mértékben elpusztítani. Enyhén zavarba jött, amikor megpillantotta, hogy a völgyben összevissza, számos további helyen emelkedtek óriási kődarabok a magasba. Egy újabb gonosz buborék csapott le rájuk, ám ez minden korábbinál nagyobb volt. Miközben szinte hason kúszva továbbosont, jól hallotta a hegy irányában doromboló halk zümmögő hangot. A talaj ismét remegni kezdett. Kőszilánkok táncoltak mindenfelé. Aviendha továbbra is fekve maradt, és ekkor észrevette, hogy – hihetetlen módon – a völgy talajából új növények törtek elő. Az egykor kietlen föld ragyogóan zöld lett. A növények szinte remegtek növekedés közben.

A sziklafalak között több helyen is felbukkantak ezek a zöld sávok. A növények elemi erővel növekedtek. A magasban tovább kavarogtak a fehér és fekete felhők. Fehér feketén, fekete fehéren. Villám csapott a földbe, aztán pedig belefagyott a talajba. Úgy tűnt, mintha magasba törő karcsú, töredezett vonalú üvegoszloppá változott volna. Megőrizte a villámcsapás formáját, ám már nem izzott tovább.

Odafent a felhők egy ismerősnek tűnő alakzatot öltöttek magukra. Fekete a fehéren, fehér a feketén...

De hát ez a jel – ismerte fel összerezzenve. – Az aes sedaiok ősi jelképe.

E jelben... győzni fogsz.

Aviendha erősen tartotta az Egyetlen Hatalmat. Ez a lüktető hang nem volt más, mint Rand. Valahogyan ő volt az. Akárcsak a növekedésnek induló élet. Miközben a Sötét Úr megpróbálta darabokra szaggatni a világot, Rand elkezdte összefoltozni ugyanazt.

A fiatal nő tudta, hogy tovább kell mennie. Felemelkedett, aztán görnyedten futni kezdett. Az újonnan nőtt növények között keresett menedéket. Azok pontosan akkor kerültek oda, amikor búvóhelyre volt szüksége. Ez vajon a véletlen műve lett volna? Úgy döntött, hogy ennek valószínűleg az ellenkezője az igaz. Az elméje legmélyén nagyon is érezte a kedvesét. Igaz harcoshoz méltóan Rand is küzdött. Ez a csata azonban erővel töltötte el a lányt, aki úgy döntött, hogy visszaadja, amit kapott.

Határozottságot sugárzott vissza. Érezte a dicsőséget, a diadalt. Harcolj tovább, szívem árnyéka! Küzdj tovább!

Abban a pillanatban ért oda Graendalhoz, amikor a rabszolgái gyűrűjében álló Kitaszított halálos fonatok csapásait váltotta Cadsuane-nel és Aliviával. A foglyait még mindig lenyűgözte a Kényszer. Aviendha lassított és figyelte, ahogy a három küzdő tűzcsapásokat mér egymásra, vagy Szellemmel kimetszi a gyilkos fonatokat a levegőből. Közöttük torzulni látszott a levegő. Olyan sűrű egymásutánban csaptak le a fonatok, hogy a megfigyelő képtelen volt átlátni mi is történik éppen.

Nagyon szeretett volna már beavatkozni, de Amysnak igaza volt. Ha az idős nő és Aviendha egyszerre csap le Graendalra, főleg akkor, amikor annak minden figyelmét lekötötték, akkor jóval kedvezőbb esélyük nyílik arra, hogy megöljék a Kitaszítottat. Feltéve, hogy Cadsuane és Alivia kibírják addig, jobban járnak, ha egyelőre várakoznak.

De vajon kibírják ilyen sokáig? Cadsuane erős volt. Sokkal erősebb annál, mint amit Aviendha lehetségesnek tartott volna. A haját díszítő ékszerek között egészen biztosan akadtak angrealok és ter'angrealok is. Aviendhának azonban nem nyílt korábban alkalma arra, hogy kézbe vegye és a Tehetségét felhasználva alaposabban is megvizsgálja őket.

Graendal rabszolganői már a földre rogyva feküdtek. Kezdett elfogyni minden erejük. Ketten összeestek. Sarene térdre rogyott és tompa tekintettel bámult maga elé.

Cadsuane és Alivia nem törődött azzal, hogy esetleg a foglyokat találják el. Helyesen döntöttek. Persze, ha Aviendha valahogy...

A lány mellett megmozdult a magas bokor.

Pillanatnyi habozás nélkül megpördült és Tüzet font. Egyetlen pillanattal azelőtt csapott le fekete fátylas támadójára, hogy az a lándzsájával torkon szúrhatta volna. A férfi megtántorodott és a fegyver hegye belehasított Aviendha vállába. Az ellenség azonnal összeesett. A mellében öklömnyi perzselt lyuk tátongott.

Ekkor már egy újabb fókuszáló kapcsolódott be a küzdelembe. Elkeseredett gyorsasággal küldte harcba a fonatait. Megérkezett Amys. Szerencsére Graendal az új támadójára összpontosított és nem használta ki azt, hogy Aviendha akaratlanul elárulta a rejtekhelyét.

Ez pedig nagyon is jó volt így, mert a fiatal tudós asszony dermedten bámulta az áldozatát. Azt a férfit, akit Graendal Kényszerrel tett a rabszolgájává. Nagyon is ismerősnek tűnt.

Halálra váltan, remegve közelebb hajolt és félrehúzta a kendőt.

Rhuarc feküdt ott.

– Én aztán lelépek innen! – kiáltotta Mishraile dühös arccal, miközben a rohamra induló sharai lovasság irányába bámult. A magaslat nyugati oldalán álltak. Jóval hátrébb, mint a sharai hadsereg balszárnya. – Senki egy szóval nem mondta nekünk, hogy a Kürt rohadt hősei ellen kell harcolnunk.

– De hát ez az Utolsó Csata, gyermekem – felelte rosszindulatúan Alviarin. Ez a nőszemély mostanában már mindenkit „gyermekemnek” szólított. Mishraile egyre inkább úgy érezte, hogy meg kellene fojtania ezt a némbert. Miért engedte meg a M'Hael, hogy magához kösse Nensent? És miért éppen egy nőt tettek meg a csoport parancsnokává? A kis csapat tagjai egymás közelében álltak. Alviarin, Mishraile, Nensen, Kash, Rianna, Donalo és Ayako, akit ugyanúgy átállítottak, mint a férfit. Mishraile nem tudott túl sokat a harctéren alkalmazható módszerekről. Szeretett ő embert ölni, de általában csak akkor, amikor háttal álltak neki valami sötét helyen, ahol nem volt tanú. Nagyon is úgy érezte, mintha egy kés hegye nyomódna a tarkójának, ahogy itt állt a tomboló csata közepén és minden irányból körülfogta a zűrzavar.

– Ott vannak! – szólt rá Alviarin Nensenre, és abba az irányba mutatott, ahol fény villant és felhangzott azoknak a sárkányoknak az újabb dörgése. A csatatér távolabbi részén, Kapukon át tüzeltek velük. – Azt hiszem, a fennsík közepéről jött a hang. Nyiss egy Kaput, és menj oda!

– Soha ez életben nem tudjuk... – kezdte volna Mishraile.

– Menj már! – üvöltötte a haragtól vöröslő arccal Alviarin.

Nensen sietve engedelmeskedett. Mindig is szeretett ugrani a parancsszóra. Örült, ha valaki más vállára nehezedett a felelősség.

Lehet, hogy meg kell ölnöm ezt a némbert – gondolta Mishraile. – Meg Nensent is.

Bár korábban nem túl sok harctéri tapasztalatot szerzett, azt azért még ő is belátta, hogy nem számíthatnak könnyű küzdelemre. Visszatértek a seanchanok, Demandred elesett, a trallokok pedig őrjöngve tévelyegtek mindenfelé... Persze még mindig az Árnyék csapatai voltak túlerőben, de ez a csata nem volt az az egyoldalú mészárlás, amilyennek Mishraile örült volna. Élete során már egész korán megtanulta, hogy sose harcoljon olyan férfi ellen, akinek ugyannyi esélye van a győzelemre, mint neki.

A fennsík közepén bukkantak elő a Kapuból. A talajt felégették a sárkányok és a fókuszálók. A földből füst áradt és összekeveredett azzal a különös új köddel. Nem igazán lehetett tudni, hogy hol mi történik. A sárkányok hatalmas lyukakat martak a talajba. Holttestek... vagyis hát a tetemek darabkái... hevertek mindenütt. Nagyon különös illat úszott a levegőben. Mostanra már felkelt a nap, ám a felhőkön alig szivárgott át valami fény.

A magasból rikoltozás hallatszott. A seanchanok különös, szárnyas szörnyfajzatai keringtek odafent. Mishraile megborzongott. A Fényre, olyan mintha egy tető nélküli házban állt volna, ahol a fent elhelyezett ellenséges íjászok már megfeszítették a húrt. A Tűz fonatával lelőtte az egyik szárnyas jószágot. Elégedetten figyelte, ahogy összecsuklottak a szárnyai, a dög megpördült és pörögve lezuhant.

Persze az ilyen támadás megmutatja az ellenségnek, hogy itt van egy fókuszáló. Tényleg meg kellene már ölnie a többi Rémurat, hogy elszökhessen. Hiszen arra számított, hogy a győztesek oldalán harcol!

– Munkára! – parancsolta Alviarin. – Tegyétek, amit mondtam. Férfiak nyitják a Kapukat, amin keresztül azok a szerkezetek tüzelnek. Képesek leszünk megállapítani, hogy hol volt az átjáró. Donalo majd kiolvassa a lenyomatukat.

A férfiak szétszéledtek. Vizsgálni kezdték a talajt, és megpróbálták megtalálni azt a pontos helyet, ahol megnyitották azt a Kaput. A közelben sokan harcoltak. Kényelmetlenül közel. Sharaiak csaptak össze a farkasos zászló alatt küzdő emberekkel. Ha errefelé jönnek vissza...

Donalo felzárkózott Mishraile mellett, miközben sietve átkutatták a környéket. Mind a ketten megragadták az Egyetlen Hatalmat. A szögletes képű teari őszülő szakállát hegyesre nyírta.

– Amikor Demandred elbukott – suttogta Donalo. – Rájöttem ám, hogy ez úgy, ahogy van csapda. Tőrbe csaltak minket.

Mishraile bólintott. Donalo talán a szövetségese lehet. Elmenekülhetnének együtt. Persze utána majd meg kell ölnie ezt a fickót is. Mishraile-nek semmi szüksége sem volt egy szemtanúra, aki beszámolhatna a Sötétség Nagyurának arról, amit elkövetett.

Amúgy sem bízhatott meg Donalóban. Ez az alak csupán azért állt át az oldalukra, mert besegítettek azok a myrddraalok. Ha valaki ilyen gyorsan képes az átállásra, akkor mi tartja vissza attól, hogy újra köpönyeget forgasson? Ezenkívül pedig Mishraile cseppet sem szerette azt az... érzést, ami akkor fogta el, amikor ránézett Donalóra, vagy valamelyik hasonló alakra. Azokra, akiket úgy állítottak át az Árnyék oldalára. Mintha a belsejükben valamilyen természetellenesen mély dolog rejtőzködött volna. A szemükön kilesve bámulta a világot és zsákmányt keresett.

– Le kell lépnünk innen – suttogta Mishraile. – Már csak egy idióta hajlandó itt harcol...

Elhallgatott, mert ekkor felbukkant valaki előttük a füstben.

A magas férfinak ragyogó, aranyvörös haja volt. Ismerősnek tűnt. Csúnyán elbántak vele. Vágások borították, ruhája pedig megégett és megfeketedett. Mishraile leesett állal bámulta, Donalo pedig káromkodni kezdett, amikor maga az Újjászületett Sárkány nézett rájuk döbbenten. De nem sokáig. Összerezzent és menekülni kezdett a fennsíkon át. Mire Mishraile támadásra gondolhatott volna, al'Thor máris Kaput nyitott, és azon át elmenekült.

A talaj vadul megrázkódott. Néhány jókora földdarab egész egyszerűen kiszakadt, és a keleti lejtő egyik része hatalmas csattanással a lenti trallokokra zuhant. Ez a hely egyre inkább kiszámíthatatlanná vált. Még egy ok arra, hogy elmenjenek innen.

– De hát ez a fényverte Újjászületett Sárkány volt! – kiáltotta Donalo. – Alviarin! Az átkozott Újjászületett Sárkány itt van, ezen a csatatéren.

– Mi ez az ostobaság? – kérdezte Alviarin, amikor odaért hozzájuk a többiekkel.

– Rand al'Thor volt itt – dadogta Mishraile még mindig döbbenten. – Vér és fényverte hamu, Donalo. Igazad volt! Demandred csak is így hullhatott el.

– Tényleg végig azt emlegette, hogy a Sárkány itt van valahol ezen a csatamezőn – biccentett Kash. Donalo előbbre lépett, félrehajtotta a fejét, mintha valamit a levegőben szemrevételezett volna.

– Pontosan láttam, hogy a meneküléshez hol nyitott Kaput. Éppen itt. Itt bizony... Igen! Érzem a lenyomatát. Tudom, hogy hová ment.

– De hát legyőzte Demandredet – emlékeztette Alviarin. Kételkedve összefonta a karját a mellén. – Hogyan is győzhetnénk le?

– Kimerültnek látszott – ellenkezett Mishraile. – Több mint kimerültnek Halálra rémült, amikor észrevett minket. Azt hiszem, végzetesen kimerülhetett, miközben Demandred ellen harcolt.

Alviarin alaposan megnézte magának azt a helyet, ahol al'Thor eltűnt. Mishraile gyakorlatilag olvasni tudott a gondolataiban. Ha megölik az Újjászületett Sárkányt, akkor nem a M'Hael marad az egyetlen Rémúr, aki bekerülhet a Kiválasztottak közé. A Sötétség Nagyura hálás lesz annak, aki lesújtja al'Thort. Felettébb hálás.

– Megtaláltam! – kiáltotta Donalo, és Kaput nyitott.

– Szükségem lesz egy körre, hogy legyőzhessük! – vágta rá Alviarin. Utána viszont elbizonytalanodott. – De csak Riannát és Nensent fogom használni. Nem akarom megkockáztatni, hogy mindenki ugyanabban a körben legyen.

Mishraile felhördült, összeszedte minden erejét, és keresztülvetette magát a nyíláson. Ez a némber valójában arra gondolt, hogy nehogy már az egyik férfi vezesse a kört. Hiszen az a valaki esetleg elorozhatta volna előle a zsákmányát. Hogy milyen igaza volt! Erről majd Mishraile gondoskodik.

A csatatérről valamilyen tisztásra került át. Nem ismerte ezt a helyet. Az itteni fákat nem érintette meg annyira a Sötétség Nagyurának befolyása, mint más helyeken. Ennek mi lehetett az oka? Persze a magasban ugyanaz a sötét égbolt látszott. Olyan sötét volt ezen a helyen, hogy fénygömböt kellett gyújtania, mert semmit sem látott.

Al'Thor a közelben egy tönkön pihent. Felnézett, megpillant totta Mishraile-t. Felkiáltott és megpróbált elrohanni. Üldözője tűzgömböt font és utána hajította. Al'Thor azonban a saját fonatával kimetszette a levegőből.

Ha! Gyenge! – gondolta Mishraile, és utána rohant. A többiek a Kapun keresztül követték. A nők összekapcsolódtak Nensennel. A fickó úgy követte Alviarint, mint egy kiskutya. Donalo jött át utoljára. Kiabálni kezdett, hogy várják meg.

A következő pillanatban megtorpantak.

Mintha hideg vizet öntöttek volna Mishraile-re. Olyan volt, mintha belezuhant volna egy vízesésbe. Eltűnt az Egyetlen Hatalom. Egész egyszerűen semmivé lett.

Megtántorodott. Elfogta a halálos rettegés. Megpróbált rájönni arra, hogy mi történhetett. Elszigetelték! De nem. Nem érezte a pajzsot. Mit is érzett...? Semmit.

A közeli fák mozogni látszottak. Hatalmas, bozontos szemöldökű, vastag ujjú lények léptek ki az árnyékból. Ráncos bőrük és fehér hajuk miatt legalább olyan öregnek tűntek, mint maguk a fák.

Egy steddingben volt.

Mishraile persze megpróbált elfutni. Határozott kezek ragadták meg. Az ősöreg ogierek körbefogták őt is meg a társait is. Kicsit arrébb al'Thor lépett ki az erdőből. Illetve nem is ő volt az.

Többé már nem. Becsapták őket. Androl öltötte magára az Újjászületett Sárkány arcát.

A többiek üvöltve ütlegelték az ogiereket. Mishraile azonban térdre rogyott és úgy bámulta az Egyetlen Hatalom helyét kitöltő ürességet.

Pevara Androl mellé állt, amikor az ogierek erős kezükkel megragadták a Rémurakat és bevonszolták őket Sholoon stedding belsejébe. Csak azok maradtak itt, akik már túl öregek voltak a harchoz. Lindshar – mind között a legidősebb – olyan vastag botra támaszkodott, mint egy ember combja. Odalépett Androlhoz.

– Gondoskodni fogunk a foglyokról, Androl mester – szólalt meg az öreg ogier.

– Kivégzitek őket? – kérdezte Pevara.

– A legvénebb fákra mondom, dehogyis! – hangzott az ogier enyhén sértődött válasza. – Ezen a helyen semmiképpen. Nem volna helyénvaló itt gyilkolni. Őrizzük őket és megakadályozzuk, hogy elszökjenek.

– Ezek itt nagyon veszélyes emberek, derék ogier – válaszolta Androl. – Nem szabad lebecsülnötök, hogy mennyire ravaszak lehetnek.

Lindshar halkan nevetni kezdett. Sántítva elindult a stedding még mindig gyönyörű fái felé.

– Az emberek azt hiszik, hogy mi magunk nem lehetünk ravaszak, hiszen mindig olyan nyugodtak vagyunk – szólt vissza. – Sejtelmük sincs arról, mennyit csiszol az elmén néhány évszázad. Nem kell aggódnod, Androl mester. Óvatosak leszünk. Ezeknek a szegény lelkeknek kifejezetten jót fog tenni, hogy a stedding békéjében élhetnek. Talán néhány évtizednyi békesség megváltoztatja az egész világképüket.

Az idős ogier asszony eltűnt a fák között.

Androl Pevarára nézett. A kötésen keresztül jól érezte az elégedettsége lüktetését, bár az aes sedai arca kifejezéstelen maradt.

– Ez jó húzás volt – dicsérte meg a férfi. – Remek tervet eszeltél ki.

Pevara elégedetten bólintott, és kisétáltak a steddingből. Átléptek azon a láthatatlan határon, amin túl az Egyetlen Hatalom várt rájuk. Bár Androl annyira elfáradt, hogy alig tudott gondolkodni, mégsem okozott semmilyen gondot a saidin megragadása. Úgy csapott le rá, ahogy egy éhező kap a friss kenyér utáni pedig csupán néhány percet töltött elzárva az Egyetlen Hatalomtól.

Kis híján már sajnálta Donalót és a társait. Pihenj itt békébem barátom! – gondolta, és hátranézett a válla fölött. – Talán egy napon majd rájövünk, hogyan lehet kiszabadítani téged az elmédre erőltetett börtönből.

– Szóval akkor? – kiáltotta Jonneth, és odarohant a társaihoz.

– Megvolnánk – válaszolta Androl.

Pevara csendben bólintott, miközben kiléptek a fák közül. Jól látták a Mora folyó medrét és a steddingen túl a romokat. A nő azonnal megtorpant, ahogy a romok előtti terület felé pillantott. Korábban a caemlyni menekültek próbálták meg ott összegyűjteni a sebesülteket és a fegyvereket.

Most viszont csak úgy nyüzsögtek ott a trallokok.

Valóságos mészárszék volt az a hely.

Aviendha Rhuarc holtteste mellett térdelt.

Meghalt. Megölte Rhuarcot.

Valójában már nem ő volt az – magyarázta magának. – Graendal már megölte. Azzal a fonattal, mintha szénné égette volna. Ez már csak az üres héja.

Ez már csak...

Ez már csak...

Ez már csak...

Légy erős, Aviendha! Rand elszántsága valósággal eltöltötte ifjú tudós asszonyt. Elméje mélyén szinte felragyogott a kötés. Felnézett és érezte, ahogy semmivé foszlik a kimerültsége. Pontosan tudta, hogy mit kell tennie.

Graendal egyszerre harcolt Amys, Talaan, Alivia és Cadsuane ellen. Ráadásul nagyon úgy tűnt, hogy ő fog győzni. Fonatok süvítettek a harcolók között. A poros levegő felragyogott, ám Cadsuane és a társai egyre ritkábban és egyre kisebb erővel vágtak vissza. Mind gyakrabban szorítkoztak a védekezésre. Aviendha szemtanúja lehetett annak, hogy villámcsapások sora zúdult Amysra. A tudós asszony a földre zuhant. Graendal mellett Sashalle Anderly megremegett, aztán egyszerűen az oldalára zuhant. Már nem vette körül az Egyetlen Hatalom izzása. Graendal kiszívta miniden erejét. Túl sok erőt orzott el tőle.

Aviendha felállt. A Kitaszított erős és ravasz ellenség volt. Rendkívül jól értett ahhoz, hogy a formálódó fonatokat kimetssze a levegőből. Az ifjú tudós asszony egyik kezét oldalra nyújtotta: Tüzet, Levegőt és Szellemet font vele. Izzóan ragyogó lángból és fényből kovácsolt tüzes lándzsa jelent meg a kezében. Szellemből öt újabb fonatot készített, majd rohanva megindult előre.

A talaj hangosan remegett, miközben az ellenfele felé rohant. A magasból kristályfények villantak, utána viszont valósággal megdermedtek. Emberek és szörnyszülöttek üvöltöttek, amikor az árnykopók elérték a védekezők utolsó vonalát. Azt, ami elzárta a Randhez vezető ösvényt.

Graendal észrevette Aviendhát. Öröktüzet akart fonni. A fiatal nő azonban lecsapott és a Szellemmel kimetszette a levegőből a fonatot. Graendal káromkodva újra próbálkozott. Aviendha ismét odavágott és újra elmetszette a fonatot.

Cadsuane és Talaan tűzcsapásokkal kapcsolódott be. Az egyik fogoly aiel Graendal elé vetette magát. Hangosan felsikoltva pusztult el, amikor beborították a lángok.

Aviendha olyan gyorsan rohant, hogy a talaj egészen elmosódott a lába alatt. Erősen szorította a fénylándzsát. Eszébe jutott az első versenyfutása. A próba, melynek tétje az volt, hogy beállhat-e a hajadonok közé. Azon a napon megérezte a háta mögött a szelet. A győzelem felé repítette.

Ezúttal nem érezte a levegő mozgását. Ehelyett a harcosok kiáltásait hallotta meg. Az elszántan küzdő aielek, mintha előre repítették volna. A hang hátán rohant Graendal felé.

A Kitaszított következő csapását már nem tudta megakadályozni. A Föld iszonyú erejű fonata Aviendha lába alatt a talajt vette célba.

Éppen ezért a magasba szökkent.

Felrobbant a föld. A detonáció ereje szikladarabokat röpített a magasba. A fiatal nő is előbbre repült. A kődarabok lenyúzták a lábát. A levegő megtelt a vér vörös szalagjaival. A lábfeje darabokra hasadt. A csontok recsegtek, a lábszára lángba borult.

Két kézzel markolta a tűz és a fény lándzsáját. Körbevette a sziklavihar. A szoknyája cafatokra hasadt. Graendal felnézett rá a magasba. Kitágult a szeme. Eltátotta a száját. Aviendha pontosan tudta, hogy ellenfele az Igazi Hatalom segítségével akar elmenekülni. Eddig csak azért nem választotta ezt a módszert, mert nem akarta itt hagyni a rabszolgáit. Csak az mehet vele, akit megérint.

A magasból lesújtó tudós asszony egy pillanatig farkasszemet nézett az Árnylelkűvel. Miközben a levegőben lebegett, látta a Kitaszított halálos rémületét.

A levegő elkezdett kifordulni önmagából. Aviendha lándzsája belemart Graendal oldalába.

A következő pillanatban mind a ketten eltűntek.

Negyvenharmadik fejezet

Kristálymező

Logain egy üveggel borított mező közepén állt. Összefonta a kezét a háta mögött. A magaslat tetején még javában tombolt a csata. Úgy tűnt, hogy a sharaiak meghátráltak Cauthon dühöngve támadó seregei elől. Az asha'man felderítők éppen most számoltak be arról, hogy Merrilor mezején mindenütt súlyos csapások zúdultak az Árnyékra.

– Azt hiszem, hogy igazából nincs is szükségük rád – szólalt meg Gabrelle, amikor a felderítők arrébb mentek. – Úgyhogy igazad volt.

A kötésen keresztül jól érződött a nő elégedetlensége. Sőt, a csalódottsága.

– Gondoskodnom kell a Fekete Torony jövőjéről – válaszolta Logain.

– Te aztán nem a jövővel törődsz – felelte halk, szinte már fenyegető hangon az aes sedai. – Csak az érdekel, hogy te is jelentős hatalmi tényezőt jelents ezen a földrészen, Logain. Nem rejtheted el előlem az érzelmeidet.

Logain megpróbálta elfojtani a dühét. Soha többé nem szolgáltatja ki magát kényükre-kedvükre. Egyszerűen nem hajlandó erre. Először a Fehér Torony, aztán meg a M'Hael és az emberei bántak el vele csúnyán.

Napokon át kínozták. Heteken át.

Mindenki másnál erősebb leszek – gondolta. Ez volt az egyetlen kiút. – Szinte biztos. – Félni fognak tőlem!

A Fényre! Ellenállt a próbálkozásaiknak, nem hagyta, hogy átállítsák az Árnyék oldalára... ám ennek ellenére gyanakodni kezdett arra, hogy közben esetleg nem tört-e el valami helyrehozhatatlanul a bensőjében. Valami alapvető fontosságú. Leengedte a tekintetét, és végignézett a kristálymezőn.

Ismét megremegett odalent a mélység. Néhány kristály meghasadt. Nemsokára ez az egész környék össze fog dőlni. Maga alá temeti a jogart is...

Erő.

– Figyelmeztetlek, szárazföldi – szólalt meg a közelben egy nyugodt hang. – Át kell adnom egy üzenetet. Ha úgy alakul, hogy közben el kell törnöm a kezedet, akkor el fogom törni.

Seanchan kiejtéssel beszél – gondolta Logain, és elkomorodva megfordult.

Az őrei egyikével egy seanchan nő, meg a mellette álló, igencsak nagydarab illiani vitatkozott. A nőszemély nagyon is értett ahhoz, hogy a környéken mindenki meghallja a hangját anélkül, hogy kiabálnia kellett volna. Logain kíváncsiságát felkeltette az ismeretlenből áradó önuralom.

Odasétált hozzájuk, a seanchan nő pedig azonnal fel is figyelt rá.

– Tekintélyes személynek látszol! – kiáltotta oda. – Te vagy az akit Logainnek hívnak?

A férfi bólintott.

– Az amyrlin utolsó szavai ezek! – folytatta fennhangon a seanchan. – El kell vinned a pecséteket a Fehér Toronyba, hogy megtörjék őket! A jel a fény érkezése lesz. Azt mondta, fel fogjuk ismerni, ha megérkezik.

Logain a magasba vonta az egyik szemöldökét. Odabiccentett a nőszemélynek, ám ezt leginkább csupán azért tette, hogy megszabaduljon tőle. Utána elindult az ellenkező irányba.

– Eszed ágában sincs így tenni – ismerte fel Gabrelle. – Te bolond! Azok a pecsétek...

– Engem illetnek meg – vágott a szavába Logain.

– Logain, tudom, hogy bántottak – folytatta Gabrelle lágyan. – Most azonban igazán nincs időnk a hatalmi játékokra.

– Miért is nincs? A Fehér Torony talán engem nem valamilyen hosszú szórakozást jelentő játékszernek tekintett?

– Logain – figyelmeztette az aes sedai, és megérintette a karját.

A Fény égetné meg azt a kötést! Bárcsak soha ne kényszerítette volna rá a nőre! Így Gabrelle-hez kötődve nagyon is jól érezte, hogy a társa mennyire őszinte hozzá. Mennyivel egyszerűbb lenne az élete, ha továbbra is gyanakvással tekinthetne minden aes sedaira.

Őszinteség. Talán ez okozza majd Logain bukását?

– Logain nagyúr! – kiáltotta Desautel a közelből. Az asha'man avatott olyan nagydarab fickó volt, mint egy kovács. – Logain nagyúr, azt hiszem, megtaláltam!

Logain már nem nézett tovább farkasszemet Gabrelle-lel, hanem Desautel felé fordult. Az asha'man egy hatalmas kristály mellett állt.

– Itt van, ni! – örvendezett, és törölgetni kezdte a tárgyat, ahogy Logain közelebb ért. – Látod?

Logain letérdelt. Font magának egy fénygömböt. Igen... Ott volt, a kristály belsejében. Úgy nézett ki, mint egy emberi kéz. Nem olyan kristályból alkották meg, mint ami körbevette. Megcsillant a gömb fényében. A kéz egy aranyjogart szorított, melynek a teteje kicsit egy kehelyre emlékeztetett.

Az asha'manek vezére szélesen elvigyorodott, és magába engedte az Egyetlen Hatalmat. Utána hagyta, hogy a saidin átáradjon belőle a kristályba. Ugyanazt a fonatot használta, mint amelyikkel követ zúzott volna.

A föld megremegett. Bármilyen anyag is alkotta ezt a kristályt, ellenállt neki. Minél nagyobb erővel próbálta meg széthasítani, a talaj annál erősebben rázkódott.

– Logain... – figyelmeztette Gabrelle.

– Menj hátrébb! – szólt rá a férfi. – Azt hiszem, kénytelen leszek Öröktüzet használni.

A kötésen át megérezte a nő halálos rémületét. Szerencsére Gabrelle nem akarta elmagyarázni a társának, hogy mi tilos, és mi az, ami szabad. Az asha'maneknek semmi okuk sem volt arra, hogy engedelmeskedjenek a Fehér Torony törvényeinek.

– Logain!

Valaki más szólt. Miért nem hagyják békén végre? Előkészíteti te a következő fonatot.

– Logain! – zihálta Androl, ahogy odaért. Térdre esett. Ősszeégett arcát korom borította. Maga a halál nem néz ki ilyen szörnyen. – Logain... a caemlyni menekültek... Az Árnyék trallokokat küldött rájuk, hogy mindenkit lemészároljanak a romoknál. A Fényre! Halomra ölik őket!

Logain kezében felizzott az Öröktűz. Már majdnem elkészült vele. A fonatot azonban nem engedte el, miközben alaposan megnézte magának a kristályt, és benne az aranyjogart. Amire annyira vágyott.

– Logain... – kiáltotta Androl, a fájdalomtól szinte elfúló hangon. – A többiek ott maradtak, hogy harcoljanak ellenük, de ők is alig állnak a lábukon. Nem találom Cauthont, és a katonák, akikkel találkoztam, maguk is harcban állnak. Nem tudnak segíteni! Nem hinném, hogy bármelyik főtiszt tudna a romokra lecsapól trallokokról. A Fényre!

Logain még mindig erősen tartotta a fonatot. Érezte az Egyetlen Hatalom lüktetését. Az erőt. A félelmet.

– Könyörgök – folytatta Androl. Olyan halkan beszélt, hogy az már suttogásnak is beillett volna. – Gyerekek vannak ott, Logain. Lemészárolják a gyerekeket...

Logain becsukta a szemét.

Mat a Kürt hősei oldalán vágtatott. Úgy tűnt, rászolgált kozöttük a különleges helyre azzal, hogy egyszer megzendítette a Kürtöt. Társai mellette vágtattak, odakiáltottak neki, és amikor megszólították, úgy tűnt, hogy régi ismerősüknek tartják. Ezek a fickók meglehetősen... szóval... jól néztek ki. Hősnek látszottak. Szálfaegyenes háttal ültek a nyeregben, és a körülöttük gomolygó köd valósággal izzott a felkelő nap halovány fényében.

A szüntelen összecsapások során azért volt alkalma arra, hogy végre feltegye azt a kérdést, ami már jó ideje nyugtalanította.

– Ugye én rohadtul... nem tartozom közétek? Igaz? – kérdezte Zúzó Hendtől. – Tudod... Hiszen néha hősök is születnek, aztán meghalnak és... azt teszik, amit ti szoktatok.

A hatalmas termetű harcos dörgő hangon felkacagott. Pej csataménjének nem kellett volna szégyenkeznie még egy olyan seanchan harci vaddisznó mellett sem.

– Tudtam, hogy meg fogod kérdezni, szerencsejátékos!

– Akkor viszont rohadt sok időd volt arra, hogy kigondold a megfelelő választ – vágta rá Mat, miközben nagyon is jól érezte, hogy a válaszra készülődve elvörösödött az arca.

– Nem, te nem tartozol közénk – nyugtatta meg Hend. – Emiatt ne aggódj! Ami különös, hiszen éppen eleget tettél ahhoz, hogy rászolgálj egy helyre közöttünk. Mégsem lettél kiválasztva. Nem tudom, miért.

– Talán mert cseppet sem tetszik, hogy hanyatt-homlok rohanjak, valahányszor valaki belefúj abba a fényverte hangszerbe!

– Meglehet! – vigyorgott Hend, és vágtázva elindult a sharai lándzsások vonala felé.

Mat már rég nem irányította a csapatok mozgását a csatatéren. Ha a Fény is úgy akarja, már mindent megtett a győzelem érdekében. Nincs szükség arra, hogy közvetlenül beleszóljon a dolgok menetébe. A hősök oldalán keresztülszelte a fennsíkot. Harsányan ujjongva kivette a részét a harcból.

Elayne visszatért, és megszilárdította a hadrendjét. Mat észrevette a magasban ragyogó, hatalmas andori zászlót. Az Egyetlen Hatalom segítségével alkothatták meg. Egy pillanatra feltűnt egy lovas nő is. A katonák között vágtatott. Aranyló haja úgy ragyogott, mintha hátulról megvilágították volna. Elayne maga is a Kürt egyik fényverte hősének látszott.

Mat ujjongva felkiáltott, amikor észrevette az észak felé nyomuló seanchan sereget. Az erősítés nemsokára egybeolvad majd Elayne erőivel. Továbbvágtatott a magaslat keleti peremén. Kicsivel később azonban lelassított. Pipi éppen végzett egy trallok összetaposásával. Ez a sustorgó zaj... Lenézve éppen szemtanúja lehetett annak, amint az őrjöngve előrezúduló sáros víz jelezte, hogy a folyó visszatér a medrébe. Az áradat kettészakította a trallok sereget. Miközben újra birtokba vette a medrét, sok szörnyfajzat egész egyszerűen elsodort.

Hóhajú Rogosh figyelmesen nézte a tomboló vizet. Utána tisztelettel odabiccentett Matnek.

– Ez ügyes húzás volt, szerencsejátékos – szólalt meg. A folyó visszatérése kettéválasztotta az Árnyék erőit.

A félszemű ifjú ismét belevetette magát a küzdelembe. Miközben keresztülvágtatott a fennsíkon, észrevette, hogy a sharaiak – vagyis a túlélők – Kapukon keresztül menekülni kezdtek. Hagyta őket elmenni.

Amikor a magaslat tetején harcoló trallokok felfigyeltek a sharaiak menekülésére, megingott az ellenállásuk. Pánikba estek. Mat egyesült seregei bekerítették, és elkezdték maguk előtt sodorni őket a fennsíkon. A szörnyfajzatok úgy vélték, már csak délnyugat felé menekülhetnek le a hosszú lejtőn.

A magaslat teteje igazi mészárszékké változott. A seanchan sereg felzárkózott Elayne csapatai mellé. Dühöngő elszántsággal csaptak le a szörnyszülöttekre. Hosszú folyosót formáltak a bestiák körül, és gyors előrenyomulásuk során senkit sem hagytak elmenekülni. A talaj hamarosan vérvörös sártengerré változott, mert a trallokok ezrével hullottak.

A Mora folyó shienari oldalán tomboló küzdelem szinte semmi sem volt ahhoz képest, ami a folyó túlsó partján történt. A mocsárvidék és a Polov-magaslat közötti átjáró csordultig megtelt trallokokkal. Ezek a szörnyfajzatok megpróbáltak elmenekülni a folyosó nyugati végében ellenük támadásba lendülő seanchanok elől.

Az árnyfattyakra zúduló előőrsben nem seanchan katonák, hanem a loparok és a marat'loparok osztagai harcoltak. Négykézláb a lopar nem volt magasabb a trallokoknál, ám a súlya jóval meghaladta a szörnyfajzatokét. Amikor támadásba lendült, felágaskodott, és lecsapott az ellenfélre borotvaéles karmaival. Miután az áldozat megroggyant, a lopar mellső mancsával megragadta a vállát, és leharapta a szörnyfajzat fejét. Úgy tűnt, hogy a loparok. nagyon is élvezték az ilyenfajta küzdelmet.

A félelmetes harci bestiákat akkor vonták vissza a folyosóból, amikor a trallok hullák már túlságosan is magas halmot alkottak. A mészárszékbe ekkor a corlmok rajai érkeztek. A hatalmas termetű, röpképtelen, tollal borított állatok hosszú, ívelt csőre kiválóan alkalmas volt arra, hogy lehántsa a csontról a húst. A húsevő óriásmadarak könnyedén felhágtak a hullahegyek tetejére, és támadásba lendültek a még mindig küzdő trallokok ellen. Súlyos csapásokat zúdítottak a szörnyfajzatokra. A seanchan katonák nem igazán avatkoztak be a véres küzdelembe. Pikáikkal csak arra ügyeltek, hogy egyetlen trallok se menekülhessen el a folyosóból, és ne tudják a magaslat nyugati oldalát sem elhagyni. Az ijesztő külsejű harci bestiák támadása annyira felzaklatta a trallokokat, hogy a legtöbbjüknek esze ágában sem volt a seanchan csapatok irányába futni.

Közben a magaslatról halálra vált, menekülő szörnyfajzatok érkeztek. Mat üldöző serege leszorította őket a hegyoldalon. Ezek a szörnyfajzatok a lenti trallokokra vetették magukat. Könyörtelen közelharc robbant ki közöttük, amelyiknek nem kevesebb volt a tétje, mint hogy melyik szörnyszülött képes felmászni az élők és a tetemek halmának legtetejére, hogy még egy kicsit életben maradhasson.

Talmanes és Aludra a sárkányokat a folyosóval szemközt helyezték el. Robbanó sárkánytojásokkal újra és újra lecsaptak a halálra vált trallokok nyüzsgő tömegére.

Utána már nem tartott sokáig az egész. Ahol az előbb még több ezer trallok volt életben, már csak néhány százan küszködtek. A túlélők jól látták, hogy három oldalról is a halál fenyegeti őket. Belemenekültek a lápba, ahol jó páran örökre eltűntek a sekély vízben. Haláluk nem volt olyan erőszakos, mint a többiekké, de legalább ugyanannyira szörnyűnek tűnt. Utolsó tántorgó társaikra könyörületesen gyors végzet várt. Miközben a szabadsága édes illatától megmámorosodva megpróbáltak keresztülvergődik a zsombékoson, egyre csak hullottak rájuk a nyílvesszők, a lándzsák és a számszeríjak lövedékei.

Mat leengedte a vérben úszó ashandareit. Felnézett az égre. A nap alighanem ott rejtőzködött valahol. Nem volt egészen biztos abban, hogy mennyi időt töltött a hősök társaságában.

Köszönetet kell majd mondania Tuonnak azért, hogy visszatértek. Persze nem igazán vágyott erre a beszélgetésre. Erősen gyanakodott arra, hogy a felesége ragaszkodni fog majd a fejedelmi kötelességei elvégzéséhez, bármik is legyenek ezek a kötelességek.

Csak hát... továbbra is érezte bensőjében azt a rángató húzást. Egyre erősebb és erősebb lett.

Vér és fényverte hamu, Rand! – gondolta Mat. – Én már megtettem a magamét. Te is tedd meg, amit meg kell!

Ekkor azonban eszébe jutottak Amaresu szavai: Azt, hogy életben vagy, egyedül neki köszönheted, szerencsejátékos...

Mat igenis Rand jó barátja volt, amikor a cimborájának erre volt szüksége. Legalábbis többnyire. Vér és hamu, mégis hogyan lehetne elképzelni, hogy ne aggódjon az ember... és ne igyekezzen egy kicsit arrébb menni... amikor a cimborájáról kiderül, hogy dühöngő őrült? Igaz?

– Sasszárny! – kiáltotta Mat, és odaügetett az egykori uralkodóhoz. Vett egy mély lélegzetet, aztán csak rákérdezett. – A csata... ugye véget ért?

– Nagyon jól elrendeztél itt mindent, szerencsejátékos – felelte Sasszárny. Fejedelmi testtartásban ült a hátasán. – Ó, mit nem adnék azért, ha egyszer harcolhatnék ellened egy ilyen csatatéren! Milyen nagyszerű küzdelem lehetne!

– Hú, tényleg! Hát, remek. Viszont én most nem erre a csatatérre gondoltam, hanem az Utolsó Csatára. Az is véget ért már, ugye?

– Miközben ezt kérdezed, fent árnyék borítja az eget, a talpad alatt pedig rémülten remeg a föld. Miről suttog a lelked, szerencsejátékos?

Azok a kockák még mindig hangosan dübörögtek Mat fejében.

– A lelkem azt mondja, hogy ostoba bolond vagyok! – vicsorogta a félszemű ifjú. – Ezenfelül pedig egy fényverte céltábla, akit már a helyére akasztottak, és csak azt várja, hogy mikor döfik keresztül.

Észak felé fordult.

– El kell mennem Randhez. Sasszárny, kérhetek tőled egy szívességet?

– Ki vele, Kürtzendítő!

– Ismered a seanchanokat?

– Egészen... közel állnak hozzám.

– Biztosra veszem, hogy a császárnőjük nagyra értékelné, ha megismerkedhetne veled! – kiáltotta Mat, miközben elvágtatott. – Nagyra értékelném, ha megkeresnéd, és elbeszélgetnél vele. Ha pedig már úgyis ott vagy mellette, megemlíthetnéd, hogy én küldtelek oda.

AZT GONDOLOD, HOGY VISSZA FOGOK VONULNI? – kérdezte a Sötét Úr.

Rand igazából sohasem tudta teljes mértékben felfogni azt a dolgot, amelyik ezeket a szavakat mondta. Hiába látta a világegyetem teljességét, még így sem tudta megérteni a Gonoszt, magát.

SOSEM SZÁMÍTOTTAM ARRA, HOGY VISSZAVONULSZ, – válaszolta Rand. – AZT HISZEM, TE NEM IS VAGY KÉPES ERRE. BÁRCSAK ÉRTHETNÉD, BÁRCSAK FELFOGHATNÁD, MI AZ OKA ANNAK, HOGY ÁLLANDÓAN VESZÍTESZ.

Odalent a csatatéren a trallokok elbuktak. Egy ifjú folyóközi szerencsejátékos mért rájuk vereséget. Az Árnyék tulajdonképpen nem veszíthetett volna. Értelmetlen volt ez az egész. A trallokok hatalmas túlerőben voltak.

Ezek a szörnyfajzatok azonban csupán azért harcoltak, mert a myrddraalok arra kényszerítették őket. A trallokok, ha rajtuk áll, sohasem harcolnának náluk erősebb lényekkel, ahogy a róka sem próbálkozna azzal, hogy megölje az oroszlánt.

Ez volt a ragadozók egyik legalapvetőbb törvénye. Fald fel azt, ami gyengébb nálad! Menekülj el azelől, ami erősebb, mint te!

A Sötét Úr valósággal izzott a zabolátlan haragtól. Ezen a helyen Rand mintha már kézzelfoghatóan érezte volna ezt a rettenetes haragot.

NEM LENNE SZABAD MEGLEPŐDNÖD – folytatta. – MIKOR HOZTAD KI A LEGJOBBAT AZ EMBEREKBŐL? KÉPTELEN VAGY ERRE. MEGHALADJA AZ ERŐDET, SHAI'TAN. A RABSZOLGÁID SOSEM FOLYTATJÁK A HARCOT, MIUTÁN ELHAGYTA ŐKET A REMÉNY. NEM FOGNAK ELLENÁLLNI CSAK AZÉRT, MERT AZ A HELYES. NEM ERŐVEL GYŐZTÜNK LE TÉGED. HANEM NEMESSÉGGEL.

ROMBOLNI FOGOK! PUSZTÍTANI ÉS PERZSELNI! MINDENKIT BEBORÍTOK SÖTÉTTEL, ÉS ÉRKEZÉSEM ELŐTT MEGZENDÜL A HALÁL HARSONÁJA! TE PEDIG, ELLENFELEM... MÁSOK TALÁN MEGMENEKÜLNEK, DE TE MEG FOGSZ HALNI! EZT NEKED IS TUDNOD KELL!

Ó, TUDOM ÉN EZT, SHAI'TAN – válaszolta Rand halkan. – MAGAMHOZ ÖLELEM, MERT A HALÁL – AHOGYAN MINDIG IS AZ VOLT – KÖNNYEBB EGY TOLLPEHELYNÉL. CSUPÁN EGY SZÍVDOBBANÁSNYI IDEIG TART. UGYANOLYAN MEGRAGADHATATLAN, MINT A VILLÓDZÓ FÉNY. NINCS SÚLYA, NINCS ANYAGA...

Rand elindult előre, közben egyre hangosabban beszélt!

A HALÁL NEM TARTHAT VISSZA ENGEM. NEM IS URALKODHAT FELETTEM. MERT HÁT ÉPPEN EZ A LÉNYEG, HAZUGSÁGOK ATYJA! MIKOR TUDTÁL RÁVENNI BÁRKIT IS ARRA, HOGY AZ ÉLETÉT ADJA ÉRTED? ANÉLKÜL, HOGY ÍGÉRGETTÉL VOLNA NEKI? HOGY GAZDAGSÁGGAL, MAGAS RANGGAL, HATALOMMAL KECSEGTETTED VOLNA ŐKET? KI HARGOLT ÉRTED? AKADT ILYEN, AKÁRCSAK EGY IS?

A sötétség elnémult.

VÁROM A HALÁLOM, SHAI'TAN! – mennydörögte Rand, és belevetette magát a feketeségbe. – VÁROM, MERT ÉN MEG TÉGED ÖLLEK MEG!

Aviendha egy sziklás kiugróra zuhant, igen nagy magasságban Thakan'dar fölött. Megpróbált felállni, de szétroncsolt lába képtelen volt megtartani a súlyát. Amikor visszazuhant a kiugróra, a fényből szőtt lándzsa kihunyt a kezében. A lábszárán elindult felfelé a fájdalom, mintha megégette volna magát.

Graendal tántorogva elhátrált a közeléből. Zihálva kapkodott levegő után, miközben a kezét az oldalára szorította. Aviendha azonnal támadásba lendült. Graendal azonban a saját fonataival egyből kimetszette a tűznyelveket.

– Te vagy az! – vicsorogta a Kitaszított. – Te féreg, te undorító kölyök!

Bár megsebesült, még mindig nagyon erős volt.

Aviendhának segítségre volt szüksége. Valaki: Amys, Cadsuane vagy a többiek biztos segítem fognak. A testét marcangoló fájdalom ellenére makacsul megkapaszkodott az Egyetlen Hatalomban, és nekilátott, hogy Kaput fonjon vissza oda, ahonnan idekerült. Nem számított, hogy nem ismerte pontosan ezt a helyet. A kiindulási pont egészen közel volt.

Graendal nem törődött ezzel a fonattal. Vér lüktetett elő a Kitaszított ujjai közül. Miközben Aviendha a Kapuval foglalkozott, a Kitaszított a Levegő vékony erecskéjével kezelésbe vette a sebet. Utána véres ujjával az aiel nőre mutatott.

– Megpróbálsz elmenekülni?

Hozzálátott egy elszigetelő pajzs elkészítéséhez.

Aviendha kétségbeesett gyorsasággal elkötötte a fonatát. A nyított Kapu így továbbra is a helyén és nyitva marad. Érezte, ahogy semmivé foszlik az ereje. Könyörgök, Amys, vedd észre! – gondolta, miközben ellenszegült a Kitaszított támadásának.

Éppen csak hogy el tudta hárítani a pajzsot, mert már annyira gyenge volt. Graendal az egész küzdelem során a másokból elszívott erőt használta. Aviendha viszont a saját tartalékait égette fel. Hiába volt nála az angreal, ebben az állapotban nem jelentett kihívást Graendal számára.

A Kitaszított megpróbálta kihúzni magát. Az arca eltorzulta a fájdalomtól. Aviendha odaköpött az ellenfele lába elé, majd megpróbált arrébb mászni. Véres csíkot húzott maga után.

Senki sem jött át a Kapun. Lehet, hogy rossz helyre nyitotta?

Elérte a kiugró peremét. Lenézett Thakan'dar csataterére. Ha továbbmerészkedik, le fog zuhanni. Még az is jobb, mint ha ennek a szörnyetegnek a rabszolgája lenne...

A Levegő fonatai lecsaptak Aviendha lábára és visszarántották. Összeszorított foggal felkiáltott, és megpróbált megpördülni. Úgy tűnt, a lábfejéből csupán megperzselődött, véres hús maradt. Valósággal elöntötte a fájdalom. Minden kezdett elsötétülni. A legnagyobb erőfeszítés árán próbálta meg elérni az Egyetlen Hatalmat. Graendal erősen tartotta a fonatokkal. A Kitaszított azonban megroggyant és felmordult. Zihálva leereszkedett a földre. A sebét elfedő fonat még a helyén volt, de a nő arca holtsápadttá vált. Úgy tűnt, hogy mindjárt elájul.

A Kitaszított mögött még mindig nyitva állt az elkötözött Kapu. Az átjáró szinte hívogatta Aviendhát. Elmenekülhetne rajta. Persze a sebesült lába miatt a Kapu akár egy mérföldnyire is lehetett volna. Az ifjú tudós asszony érezte, hogy lassan elködösül az elméje. A lába valósággal lángolt a fájdalomtól. Előhúzta a kését a tokjából.

A fegyver azonban kiesett remegő ujjai közül. Túl gyenge volt ahhoz, hogy megtartsa.

Negyvennegyedik fejezet

Két ügyes mesterember

Perrint a susogó hang ébresztette fel. Gyanakodva résnyire nyitotta a szemét, ám rájött, hogy egy sötét szobában van.

Berelain palotájában vagyok – gondolta. Odakint halkabban morajlottak a hullámok, és elnémult a sirályok rikoltozása is. A távolban dörgött az ég.

Mennyi lehetett az idő? A levegő illata a reggel beköszöntéről árulkodott, ám kint még mindig sötét volt. Éppen csak hogy felfigyelt a közeledő, sötét alakra. Megfeszült, míg meg nem érezte a nő illatát.

– Chiad? – kérdezte, és felült.

Az aiel nem rezzent össze, ám Perrin biztosra vette, hogy sikerült meglepnie. Ezt elárulta, ahogy Chiad azonnal megállt.

– Nem lenne szabad itt lennem – suttogta a látogató. – Igencsak messzire merészkedtem azzal, hogy idejöttem. Kockára teszem a becsületemet.

– De hát még tart az Utolsó Csata, Chiad! – figyelmeztette Perrin. – Ilyenkor nyugodtan feszítheted a húrt... feltéve, hogy még nem győztünk.

– Merrilorban mi győztünk, ám a fontosabb csata, Thakan'darban még mindig tart.

– Ideje, hogy visszatérjek – biccentett Perrin. Csupán fehérneműt viselt. Nem engedte meg, hogy ettől zavarba jöjjön. Egy Chiadhoz hasonló aiel nem fog elpirulni. Lelökte magáról a takaróját.

Sajnálatos módon a halálos fáradtsága csupán csekély mértékben enyhült.

– Nem förmedsz rám, hogy maradjak az ágyban? – kérdezte, és próbálta megkeresni az ingét és a nadrágját. Szépen ősszehajtva ott hevertek az ágy lábánál, a kalapácsa mellett. Meg kellett támaszkodnia a matracban, miközben odavonszolta magát! – Nem fogod az értésemre adni, hogy nem mehetek oda harcolni, amíg ilyen kimerült vagyok? Nem ismerek egyetlen olyan nőt sem, aki ne gondolná azt, hogy mindennél fontosabb erre felhívni a figyelmemet.

– Már rég rájöttem arra, hogy a férfiak csak még ostobább módon viselkednek akkor, ha rámutatok arra, mekkora fajankók – felelte Chiad szárazon. – Ezenfelül pedig gai'shain vagyok. Tudom, hol van a helyem.

Perrin a fiatal nő felé pillantott. A sötétben nem láthatta, hogy elpirult, de nagyon is jól érezte, hogy Chiad zavarba jött. Nem nagyon tudott gai'shain módjára viselkedni.

– Rand igazán felmenthetett volna benneteket az eskütök alól.

– Nincs meg ehhez a hatalma! – vágott vissza dühösen az aiel.

– Mi értelme van ragaszkodni a kötelességeitekhez, ha a Sötét Úr nyeri meg az Utolsó Csatát? – förmedt rá Perrin, miközben felhúzta a nadrágját.

– A becsület mindennél fontosabb – felelte Chiad halkan. – És miatta érdemes megkockáztatni a halálunkat, ér annyit, mint maga a világ. Ha a győzelemhez el kellene veszítenem a becsületemet, akkor inkább veszítsünk!

Hát, az egykori kovácslegény úgy vélte, bizonyára vannak dolgok, melyekről ő maga is ugyanezt mondta volna. Ilyen ostoba, fehér köntöst semmiképpen nem venne magára, ám ugyanakkor nagyon is tisztában volt azzal, hogy a világ minden kincséért sem volna hajlandó megtenni olyasmit, amit azok a fehérköpenyek elkövettek. Az egész világért sem! Nem erőltette tovább ezt a beszélgetést.

– Miért vagy itt? – kérdezte végül, miközben felvette az ingét.

– Mi van Gaullal? Csak nem...

– Ó, a Fényre! – kiáltotta Perrin, – Már korábban is szólhattam volna neked. Mostanában hulladék vas van a fejemben, Chiad. Semmi baja sem volt, amikor utoljára láttam. Még mindig az álomban van, és ott lassabban telik az idő, mint ideát. Nála talán csak egyetlen óra telhetett el. Ennek ellenére vissza kell térnem hozzá.

– De hát alig állsz a lábadon! – figyelmeztette Chiad. Úgy tűnik, elfelejtkezett arról, hogy mit ígért az előbb. Azt, hogy nem fogja szóvá tenni Perrin gyengeségét.

– Hát nem! – mondta az ifjú, és visszaült az ágyra. – Legutóbb majdnem a nyakamat törtem. Szükségem van egy aes sedaira, hogy eltüntesse a kimerültségemet.

– Veszélyes dologra készülsz! – figyelmeztette Chiad.

– Mi lehet veszélyesebb annál, mint ha hagynánk Randet meghalni? – vágott vissza Perrin. – Vagy szerinted ez veszélyesebb annál, mint amikor Gaul egyedül marad az Álmok Világában? Ha egy harcostárs nélkül védi a Car'a'carnt?

– Az a fickó mindenképpen keresztüldöfné a saját lábát, ha engedik, hogy egyedül harcoljon! – méltatlankodott Chiad.

– Nem úgy értettem...

– Csitt, Perrin Aybara! Próbálok segíteni.

Csak a ruha sustorgása hallatszott, ahogy Chiad elsietett. Perrin hanyatt dőlt az ágyon, és megdörzsölte a szemét. Amikor legutóbb szembeszállt a Mészárossal, egészen magabiztos volt, és mégis csődöt mondott. Összeszorította a fogát, és abban reménykedett, hogy Chiad hamarosan visszatér.

Valami megmozdult kint a folyosón. Az ifjú összerezzent, és ismét felült.

A hatalmas alak sötétbe borította az ajtórést. Valaki levette az elsötétítő burát a lámpásról. Luhhan mester alakja egy üllőre emlékeztetett. Az alacsony férfi felsőtestén és karján elképesztően vastag izmok duzzadtak. Amikor Perrin utoljára látta, még nem volt ennyire ősz a haja. Luhhan mester megöregedett, de ettől nem lett törékenyebb. A legénye nem igazán hitte volna, hogy az idős kovács valaha is megroggyan.

– Aranyszemű nagyúr? – kérdezte az érkező.

– A Fény szerelmére! – jajdult fel a sebesült. – Luhhan mester, ha valaki, akkor te aztán egészen nyugodtan szólíthatsz továbbra is Perrinnek. Még mindig jobb, mintha „kétbalkezes legényemnek” neveznél.

– Na, várjunk csak! – csattant fel az idős férfi, és belépett a szobába. – Összesen egyetlen alkalommal hívtalak úgy!

– Mikor eltörtem al'Moor mester kaszájának új pengéjét – bólintott Perrin mosolyogva. – Pedig biztosra vettem, hogy jól csinálom.

Luhhan mester halkan elnevette magát. Megállt Perrin kalapácsa mellett. Az még mindig ott hevert az ágy lába mellé állított erős asztal tetején. Végigsimította a szerszámot.

– A szakma igazi mestere lettél – jelentette ki, aztán leült egy támlátlan székre az ágy mellé. – Mint mester a mesternek elmondhatom, hogy nagy dolgot vittél véghez. Nem hiszem, hogy jómagam valaha is képes lettem volna egy olyan remekművet létrerehozni, mint ez a kalapács.

– Te kovácsoltad azt a bárdot.

– Hát ez már csak így van – felelte az öreg. – Ami nem volt éppen egy szép dolog. Arra kellett, hogy gyilkoljanak vele.

– Néha szükség van a gyilkolásra is.

– Igen, de akkor sem szép. Soha nem lehet szép.

Perrin biccentett.

– Köszönöm. Azt, hogy megtaláltál, és idehoztál. Hogy megmentetted az életemet.

– A saját, jól felfogott érdekemben tettem, fiam! – vágta rá Luhhan mester. – Csakis azért úszhatjuk meg ezt az egészet, mert itt vagytok ti, legények. Ez a színtiszta igazság.

Megcsóválta a fejét, mintha maga sem tudta volna elhinni a szavait. Ezek szerint legalább egy olyan ember létezett még, aki süldő legényként emlékezett hármukra. Akik közül az egyik, Mat, az átlagosnál többször keveredett bajba.

Ami azt illeti – gondolta Perrin – biztosra veszem, hogy Mat még most is nagyon sokszor keveredik bajba. A félszemű ifjú ebben a pillanatban nem harcolt, hanem néhány seanchannal beszélt. Legalábbis a Perrin elméjében megjelenő, kavargó színek szerint.

– Chiad azt mondta, hogy Merrilorban véget ért a harc – tudakozódott.

– Így igaz! – felelte Luhhan mester. – Akkor jöttem ide, amikor áthoztuk a sebesültjeink egy részét. Nemsokára megyek is vissza Tamhoz és Abellhez, csak hát előtte meg akartam nézni, hogy mi van veled.

Perrin bólintott. Nagyon is érezte a hívást... ha lehet, ez a húzóerő még erősebb volt, mint korábban. Talán már soha nem is lesz ennél követelőzőbb. Randnek szüksége volt rá. A háború még nem ért véget. Nagyon nem.

– Luhhan mester – sóhajtott fel az ifjú – hibát követtem el.

– Hibát?

– Túlhajtottam magamat – ismerte be Perrin. – Túl nagy terhet vettem a vállamra.

Ökölbe szorította a kezét, azután lesújtott az ágy szegélydeszkájára.

– Lehetett volna több eszem is, Luhhan mester! Mindig ugyanaz. Túlhajtom magamat, és utána másnap semmi hasznomat sem veszik.

– Figyelj csak, Perrin! Figyelj rám, te legény! – hajolt közelebb az idős férfi. – Ma engem mindennél jobban aggaszt annak a lehetősége, hogy esetleg nem is lesz holnap.

Egykori legénye elkomorodva nézett fel.

– Ha van, amikor túlzásba kell vinni a dolgokat, akkor ez az a pillanat – magyarázta az öreg kovács. – Egy harcot megnyertünk, de ha az Újjászületett Sárkány nem arat diadalt... A Fényre, nem hinném, hogy bármilyen hibát is elkövettél! Kalapáccsal a kézben, ez az utolsó esélyünk. Most kell elkészíteni a nagy remekművet. Ma egészen addig nem hagyjuk abba a munkát, míg el nem készülünk vele.

– De hát, ha összesek...

– Akkor az azt mutatja, hogy mindent beleadtál.

– Elbukhatok, mert előtte túlhajszoltam magamat.

– De akkor sem azért fogsz elbukni, mert nem voltál eléggé elszánt. Tudom, hogy ez milyen szörnyen hangzik, és az is lehet, hogy tévedek. De ha... Amit az előbb mondtál, az mind nagyon is helyénvaló volna egy átlagos napon. Ez a nap azonban más, mint a többi. A Fényre mondom, hogy ez így van!

Luhhan mester a legénye karjára tette a kezét.

– Te talán azt hiszed, hogy elvetetted a sulykot. Én viszont egy egészen másmilyen férfit látok a szemem előtt. Perrin, te valójában olyan valaki vagy, aki megtanulta, hogy állandóan vissza kell fognia magát. Láttam, hogy milyen óvatosan tartottad a kezedben azt a törékeny teáscsészét. Mintha csak attól féltél volna, hogy a nagy erőd miatt véletlenül összeroppantod. Láttam aztán azt is, hogy amikor kezet fogtál valakivel, gondosan ügyeltél arra, nehogy szétmorzsold az ujjait. Figyeltelek ám! Visszafogottan és megfontoltnál viselkedtél mindig. Ügyeltél, nehogy félrelökj valakit vagy felboríts valamit. És bizony mindez nagyon is hasznos volt számodra, fiaml Szükséged volt az önuralomra. Most azonban, ahogy elnézlek téged, látom ám, hogy abból a fiúból olyan férfi lett, aki képtelen elszabadulni a régi korlátok közül. Látom, halálra rémít téged az, ami esetleg akkor történhetne, ha elragadnak az indulataid. Azért aggódsz, mert nem akarod bántani az embereket. Csak hát Perrin, itt az ideje, hogy megszabadulj a gátlásaidtól!

– Én aztán nem fogom vissza magamat, Luhhan mester! – tiltakozott a fiatalabb férfi. – Tényleg! Komolyan mondom.

– Szóval ez volna a helyzet? Hát, talán tényleg így is van biccentett a kovácsmester, és az illata elárulta, hogy hirtelen elszégyellte magát. – Nézze meg az ember, már megint mibe nem ütöttem az orromat! Hiszen nem én vagyok az apád, Perrin! Ne haragudj!

– Hát nem – felelte Perrin, miközben Luhhan mester felállt, hogy távozzon. – Már nincsen többé apám.

Luhhan mester szomorú, együtt érző pillantást vetett az ifjúra.

– Amit azok a trallokok műveltek...

– Nem a trallokok ölték meg a családomat! – vágott a szavába halkan Perrin. – Hanem Padan Fain.

– Micsoda? Biztos vagy ebben?

– Az egyik fehérköpeny árulta el – válaszolta Perrin. – Nem hazudott.

– Hát akkor... – töprengett Luhhan. – Ez a Fain... ő még mindig él, igaz?

– Igen – hangzott a válasz. – Gyűlöli Randet. És van itt még egy ember. Luc nagyúr. Ugye emlékszel rá? Azt a parancsot kapta, hogy ölje meg Randet. Azt hiszem... azt hiszem, mind a ketten megpróbálnak végezni vele, mielőtt ez az egész véget érne.

– Akkor pedig neked gondoskodnod kell arról, hogy ez ne sikerüljön nekik. Igaz?

Perrin elmosolyodott, és utána az ajtó felől felhangzó lépések irányába fordult. Chiad a következő pillanatban már be is lépett. Az illata alapján felbőszítette, hogy Perrin megérezte a közeledését. Mögötte Bain tűnt fel. Ő is fehér öltözéket viselt. Aztán pedig...

Masuri. Hát nem éppen az az aes sedai, akit Perrin választott volna. Összeszorította az ajkát.

– Tudom, hogy nem kedvelsz engem – szólította meg Masuri.

– Semmi ilyet nem mondtam! – ellenkezett Perrin. – Sokat segítettél az utazásunk során.

– Te pedig ennek ellenére sem bízol bennem! Igaz, most nem is ezért jöttem. Azt akarod, hogy adjam vissza az erődet. Alighanem én vagyok itt az egyetlen, aki hajlandó volna ezt megtenni neked. A tudós asszonyok és a Sárga nővérek valószínűleg elfenekelnének, mint egy kisbabát, azért, mert el akarsz menni innen.

– Tudom – felelte Perrin, és visszaült az ágyra. Elbizonytalanodott. – Tudnom kell, hogy miért találkoztál a hátam mögött Masemával.

– Azért jöttem ide, hogy teljesítsem a kívánságodat, erre te aztt vágod a fejemhez, hogy egészen addig nem tehetek szívességet neked, amíg ki nem faggattál? – méltatlankodott az aes sedai, ám az illatába derű vegyült.

– Miért találkoztál vele, Masuri? – mordult fel Perrin. – Ki vele!

– Azt terveztem, hogy fel fogom használni – válaszolta a karcsú nő.

– Felhasználni?

– Nagyon hasznos lehetett volna, ha sikerült volna a befolyásom alá vonni azt, aki megtette magát a Sárkány Prófétájának – felelte nyugodt hangon. Az illata alapján kissé elszégyellte magáta – Akkor még egészen más volt a helyzet, Aybara nagyúr. Akkora még nem ismertelek. Még egyikünk sem ismert téged.

Perrin újra felmordult.

– Ostoba voltam – ismerte be Masuri. – Ez az, amit hallani akartál? Ostoba voltam, és azóta tanultam a hibámból.

A sebesült a nő szemébe nézett, majd felsóhajtott, és odanyújtotta a karját. Ennél egyenesebb válaszra nem számíthatott egy aes sedai szájából. Be kellett érnie ennyivel.

– Tedd meg! – parancsolta. – És köszönöm.

A nő megragadta a karját. Perrin érezte, ahogy semmivé foszlik a kimerültsége. Vagyis inkább, mintha csak eltűnt volna a mélyben. Ilyen lehet, amikor egy régi paplant begyömöszölnek egy kis ládába. Érezte, ahogy visszatért az ereje. Nyoma sem maradt a gyengeségnek. Valósággal felpattant.

Masuri megtántorodott, és lerogyott az ágyra. Perrin megfeszítette a karját. Az öklére pillantott. Úgy érezte, hogy képes volna bárkivel megbirkózni. Még magával a Sötét Úrral is.

– Csodálatos érzés!

– Azt mondják, hogy mindenkinél jobban értek ehhez a fonathoz – felelte Masuri. – Legyél azonban óvatos, mert...

– Világos – vágott a szavába Perrin. – Tudom. A testem még mindig fáradt. Csupán nem érzem.

Jobban belegondolva, ez így nem volt teljesen igaz. Igenis érezte a kimerültségét. Mintha csak egy lesben álló kígyó várakozott volna egy üreg mélyén. Nemsokára majd le fog csapni.

Ez pedig azt jelentette, hogy még az előtt kell elvégeznie a munkáját. Mélyen beszívta a levegőt, majd a kezébe idézte a kalapácsot. Az viszont meg sem moccant.

Hát persze – gondolta. – Ez itt a valódi világ, nem a farkasálom. Odament az asztalhoz, és a kalapácsot belecsúsztatta az övére erősített hurkokba. Ezeket kifejezetten azért készítette, hogy elbírják a nagyobb kalapácsot. Az ajtó mellett álló Chiad felé fordult. Jól érezte, hogy Bain is ott van kint a folyosón.

– Meg fogom találni – ígérte nekik. – Ha megsebesült, majd idehozom.

– Tedd ezt! – felelte Chiad. – De akkor már nem találsz meg itt minket!

– Átmentek Merrilorba? – kérdezte meglepődve Perrin.

– Szükség van néhányunkra, hogy áthordjuk Gyógyításra a sebesülteket – válaszolta az aiel nő. – A múltban a gai'shainok nem tettek ilyesmit, de talán ezúttal helyénvaló így cselekednünk.

Az egykori kovácslegény bólintott, majd becsukta a szemét. Elképzelte, milyen volna aludni, az álom felé lebegni. A farkasálomban eltöltött idő jól felkészítette az elméjét. Kellő összpontosítással képes lesz becsapni önmagát. A világot ugyan nem tudja ideát megváltoztatni, ám azt igen, ahogy mindent érzékelt.

Igen... Lebegés az álom irányába... és ott is volt az ösvény. Abba az irányba indult el, amelyiken a testi valóságában juthat át a farkasálomba. Mielőtt elmozdult volna a világok között, még meghallotta, hogy Masuri halkan felhördült.

Kinyitotta a szemét, és gyorsan újra becsukta a tomboló szél miatt. A magasból zuhant a föld felé. A nyugodt levegő buborékjával vette körül magát, majd megfeszítette a lábát, és belecsapódott a talajba. Ezen az oldalon csupán néhány romba dőlt fal maradt meg Berelain palotájából. Az egyik most összeomlott. A kövek megrepedeztek, és a tomboló szél magával sodorta őket az égbe. A falakon túli városnak szinte teljesen nyoma veszett. Csupán néhány kőhalom utalt arra, hogy ott valamikor épületek magasodtak. Az égbolt úgy nyöszörgött, mint a meghajlított fém.

Perrin a kezébe idézte a kalapácsát, majd elindult, és elkezdődött az Utolsó Vadászat.

Thom Merrilin egy hatalmas, korommal borított sziklatömb tetején ült. Csendesen pipázva figyelte, ahogy véget ért a világ.

Meglehetősen jól értett ahhoz, hogyan kell a legjobb helyet kiválasztani, ha egy előadásra volt éppen kíváncsi. Megítélése szerint az egész világon nem akadt még egy olyan remek hely, mint ahol most éppen ült. A sziklatömb közvetlenül a Végzet Vermének bejárata mellett magasodott a völgy felé. Elég közel ült ahhoz, hogy hátradőlve csak kicsit kelljen bandzsítania, ha be akart nézni a barlangba. Olyankor halványan látta is a bent táncoló fényeket és árnyékokat. Most ismét bepillantott. Semmi sem változott.

Vigyázz nagyon magadra odabent, Moiraine – gondolta. – Kérlek!

Erről a helyről nemcsak a barlang torkolatát láthatta, de a felfelé vezető ösvényt és odalent a völgy legnagyobb részét is. Nagyot pöfékelt a pipájával és végighúzta az ujját a bajuszán.

Valakinek le kell jegyeznie az eseményeket. Nem töltheti az egész időt azzal, hogy Moiraine miatt retteg. Éppen ezért töprengeni kezdett. Vajon milyen szóval lehetne leírni, amit lát? Gyorsan kirostálta az olyan kifejezéseket, mint a „hőskölteménybe illő”, meg azt, hogy „sorsdöntő”. Az ilyen szavakat valósággal elkoptatták, hiszen már olyan sok költő használta őket.

Egy erős széllökés söpört végig a völgyön. Belekapott a vörös kendős ellenségeikkel küzdő aielek cadin'sorába. Lecsapott a villám. Újabb és újabb fénynyelv vágott a barlang bejáratához felvezető ösvényt védő sárkányhívek közé. A villámcsapások után a robbanás rengeteg ember holttestét hajította a magasba. A következő pillanatban azonban a villámok már a trallokokat pusztították. A felhők háborodottan mozogtak a magasban. Néha a szélkeresők vették kezükbe az irányítást, máskor viszont az Árnyék ragadta magához az égboltot. Eddig még egyetlen oldalnak sem sikerült egyértelműen fölénybe kerülnie.

A völgyben hatalmas termetű, sötét fenevadak acsarkodtak. Könnyedén végeztek az áldozataikkal. Az árnykopókat még akkor sem sikerült elpusztítani, ha egyszerre többtucatnyi, szorosan együttműködő ember csapott le rájuk. A völgy jobb oldalát sűrű köd borította be. Valami oknál fogva a vihar őrjöngő szele egyszerűen lesiklott róla.

„Megrendítő”? – töprengett Thom, és rágcsálni kezdte a pipája szárát. – Nem. Ez túl kézenfekvő volna. Ha olyan szavakat használ, amire a közönség számít, akkor az emberek hamar ráunnak. Az igazán nagy hősköltemények tele vannak váratlan fordulatokkal.

Nem szabad kiszámíthatóvá válni. Ha az emberek már kezdik sejteni, hogy mire készülsz, ha már előre örülnek a következő gondosan kimunkált szakasznak, ha már nem rád figyelnek, hanem a kezedet nézik, mert tudják, hogy a következő pillanatban a semmiből éppen ott bukkan elő a labda, vagy ha esetleg már azelőtt mosolyogni kezdenek, hogy a fordulatos történetben eljutottál volna a csattanóhoz, akkor elérkezett az ideje, hogy összehajtsd és eltedd a köpenyedet. Meg hogy még egyszer meghajolj a közönség előtt és sietve távozz. Hiszen pontosan ez az, amire senki sem számít mindaddig, amíg jól mennek a dolgok. Ismét hátradőlt és megpróbált belesni az alagútba. Természetesen nem láthatta Moiraine-t. Túlságosan mélyen volt ehhez. Az elméjében ugyanakkor nagyon is jól érezte a kötés miatt.

Az a nő a világ végét bámulta vakmerően és elszántan. A szörnyű helyzet ellenére Thom elmosolyodott. Odalent a csata egyre inkább egy húsdarálóra emlékeztette. Rengeteg ember és trallok változott egyik pillanatról a másikra halott húskupaccá. Az aielek a csatatér peremterületem harcoltak. Könyörtelenül küzdöttek az Árnyék rabszolgáivá vált fivéreik ellen. Úgy tűnt, a fekete és a vörös kendősök nagyjából egyforma erősek. Vagyis hát egyforma erősek voltak, míg meg nem érkeztek az árnykopók.

Ezek az aielek egyszerűen elnyűhetetlennek tűntek. Még mostanra sem fáradtak el, pedig már... Thom nem tudta volna megmondani, hogy mennyi idő telt el. Öt vagy talán hat alkalommal aludt, amióta feljöttek Shayol Ghulba, ám nem tudhatta, hogy ezzel a napok múlását jelölte-e. Felnézett az égre. A napnak továbbra sem látta a nyomát. Igaz, a szélkeresők fókuszálása – és a Viharok Tálja – miatt rengeteg fehér felhő jelent meg az égbolton, melyek most összecsaptak a feketékkel. Mintha a fellegek is megvívták volna a maguk csatáját. Visszatükrözték a lenti küzdelmet! Fekete harcolt a fehér ellen.

„Veszélyes”? – töprengett tovább. Nem. Nem ez volt a megfelelői kifejezés. Azt biztosra vette, hogy balladát kell írnia erről a küzdelemről. Rand rászolgált erre. Moiraine is megérdemelte. A győzelem legalább annyira az ő érdeme, mint Randé. Thom tovább kereste a szavakat. A megfelelő kifejezéseket.

Miközben a legjobban ideillő jelzőkön töprengett, világosain hallotta, hogy a csatába rohanó aielek a lándzsájukkal döngették a pajzsukat. Jól hallotta az alagútba süvítő szelet is, miközben nagyon is jól érezte, hogy Moiraine ott áll lent, a mélység peremén.

Az ösvény torkolatában a domani számszeríjasok kétségbesett gyorsasággal megpróbálták újratölteni a fegyverüket. Nem is olyan régen még ezrével zúdították a zömök nyilakat az ellenségre. Mostanra már csak töredékük maradt.

Talán... „Félelmetes”.

Ez a kifejezés nagyon is illett az eseményekre, de mégsem találta megfelelőnek. Nem volt ugyan váratlan, ám ugyanakkor nagyon, de nagyon pontosan leírta a valóságot. Az öreg mutatványos a velejéig érezte az iszonyatot. A felesége lent az életéért küzdött. A Fény seregei szinte már a biztos pusztulás szélén álltak. Halál várt rájuk. A Fényre! Thom annyira félt. Féltette a feleségét, féltett mindenkit.

Félelmetes? Ez nem volt eléggé fennkölt. Valamilyen jobb kifejezésre volt szüksége. Tökéletességre vágyott.

Odalent a teariek kétségbeesetten lecsaptak alabárdjaikkal a támadó trallokokra. A sárkányhívek a legkülönfélébb fegyvereket használták. A közelben az egyik utolsó gőzszekér roncsai hevertek. Az utolsó Kapun keresztül nyílvesszőket és a számszeríjakba való lövedékeket hozott Baerlonból. Hosszú órák óta nem érkezett új ellátmány. Az önmagából kiforduló idő és a vihar különös dolgokat művelt az Egyetlen Hatalommal.

Thom nagyon is fontosnak tartotta a gőzszekeret. A költeményben majd úgy kell használnia, hogy abból világosan érződjön a különleges szerkezet csodálatos mivolta. Le fogja írni, hogy a jármű hideg vas oldaláról lepattantak a nyílvesszők, mielőtt lesújtott volna rá a végzet.

Mert ez a ballada a hősökről szól. Hősök feszítették meg az íj húrját, és igazi hősök markolták a fegyvert. Hogyan is lehetne szavakba önteni mindezt? És persze hogyan is lehetne megragadni, bemutatni a félelmet, a rombolást és azt, hogy mennyire különös volt ez az egész? Egy nappal korábban – mintha csak valamilyen különös, véráztatta fegyverszünetet kötöttek volna – mindkét fél felfüggesztette az ellenségeskedést, hogy elhordják a holttesteket.

Azt a szót kereste, amelyik visszaadhatta volna a zűrzavar, a halál, a hangzavar érzését és a mértéktelen bátorságot.

Lentről néhány holtfáradt aes sedai indult el felfelé az ösvényen Thom irányába. Ellépdeltek a harcteret feszülten szemmel tartó íjászok mellett. A harcosok az enyészekre figyeltek.

„Tökéletes” – gondolta Thom. – Ez a megfelelő szó. Váratlan, de igaz. Fejedelmien tökéletes. De nem, nem „fejedelmien”. Ez a szó önmagában is megállja a helyét. Ha ez a helyes kifejezés, akkor segítség nélkül is hatásos lesz. Ha viszont nem bukkantam a megfelelőre, akkor azzal sem megyek semmire, ha további szavakat halmozok elé.

Pontosan ilyen volt, ahogy a történetnek végződnie kellett. Az égbolt meghasadt, amikor a szemben álló felek elszántan küzdve megpróbálták az uralmuk alá hajtani a természet erőit. A legkülönfélébb nemzetek gyermekei küzdöttek vállvetve a völgyben. Ha a Fény győz, akkor csupán hajszálon múlik majd a diadal.

Ez a felismerés – természetesen – halálra rémítette a mutatványost. Nagyon is helyénvalónak tartotta ezt az érzést. Bele is fogja majd venni a hősi énekbe. Beszívta a pipa füstjét, miközben nagyon is tisztában volt azzal, erre csak azért volt szükség, hogy ne remegjen. A közelben a sziklafal egy teljes szakasza felrobbant. Kődarabok lavinája zuhant a lent küzdő emberekre. Nem tudta, hogy melyik fókuszáló csapott le oda. Ezen a csatatéren Kitaszítottak is harcoltak. Thom igyekezett nagy ívben elkerülni őket.

Csak magadnak köszönheted, te vén csavargó – korholta magát. – Tudnod kellett volna, hogy mikor kell kiszállnod az egészből. Nagyon is örült annak, hogy nem tudott elmenekülni. Csődöt mondott, amikor megpróbált hátat fordítani Randnek, Matnek és a többieknek. Komolyan gondolta, hogy szépen elücsörög valahol egy csendes fogadóban, miközben megvívják az Utolsó Csatát? Miközben a felesége egyedül lemegy oda?

Megcsóválta a fejét. Thom úgyannyira volt bolond, mint bármelyik másik férfi vagy nő. A különbséget az jelentette, hogy kellő élettapasztalatot szerezve nagyon is tisztában volt ezzel a ténnyel. Jó párszor fordulnak az évszakok, mire egy férfi eljut erre a felismerésre.

A közeledő aes sedaiok csoportja szétvált. Néhányan lent maradtak, egy pedig fáradtan bicegve elindult a barlang felé. Cadsuane. Mostanra már jóval kevesebb aes sedai maradt meg, mint ahányan korábban voltak. Egyre többen estek el. Természetesei az ide érkezők legtöbbje tisztában volt azzal, hogy itt a halál vár rájuk. Minden csatatér közül itt tombolt a legkétségbeesettebb küzdelem. A harcosoknak igen csekély esélyük volt az életben maradásra. Tíz ember közül, aki eljött Shayol Ghulba, már csak egy állt a lábán. Thom biztos forrásból tudta, hogy az öreg Rodel Ituralde még azelőtt elküldte búcsúlevelét a feleségének, mielőt elfogadta volna a parancsnoki beosztását. Nagyon is jól tette.

Cadsuane odabiccentett a mutatványosnak, majd továbbment a barlang felé, melynek belsejében Rand az egész világért küzdött.

Mihelyt hátat fordított Thomnak, a férfi előhúzott egy kést. Csak egy kézre volt szükség ehhez. A másikkal még mindig a pipáját tartotta. Meglendítette a fegyvert és elhajította. A penge tövig fúródott az aes sedai hátába. Középen találta el, elmetszve a gerincét.

A nő úgy zuhant a földre, mint egy zsák krumpli.

Ez is már milyen elkoptatott frázis – gondolta pöfékelve Thom. – Egy zsák krumpli? Jobb hasonlatokra lesz szükségem. Ezenfelül pedig milyen gyakran dőlnek fel a zsákos krumplik? Hát nem túl gyakran. Úgy zuhant el... mint mi? Sokkal inkább a felmetszett zsákból kiömlő rozsra emlékeztetett. Ahogy a szemcsék halmot alkotnak a földön. Igen, ez sokkal helyénvalóbbnak tűnt.

A véres földön fekvő aes sedai fonata semmivé foszlott. Cadsuane álarca helyén felbukkant a nőszemély igazi arca. Thom mintha ismerte volna a halottat. Egy domani nő volt az. Hogy is hívták? Jeaine Caide. Ez az. Egészen csinos volt.

A mutatványos megcsóválta a fejét. Az aes sedai járása még csak nem is hasonlított Cadsuane-ére. Hát manapság már senki sem tudja, hogy egy ember járása legalább olyan jellegzetes, mint az arca? Eddig valahányan csak el akartak jönni mellette, mind úgy vélték, elegendő lesz, ha elváltoztatják az arcukat, a ruhájukat – és talán a hangjukat – ahhoz, hogy felültessék az öregembert.

Lemászott a magaslatról és megragadta a holttestet a hónaljánál. Elvonszolta a közeli mélyedésbe. Mivel ott már öt hulla hevert, a hely kezdett szűkösnek bizonyulni. Mélyen beszívta a füstöt, aztán levette a köpenyét és letakarta vele a halott Fekete nővér kilógó kezét.

Újra benézett az alagútba. Továbbra sem láthatta Moiraine-t, de akkor is megnyugtatta, hogy legalább utánanézhetett. Visszatért a kiugró sziklára, elővett egy papírost, meg a tollát. Miközben dübörgött az ég, üvöltöztek a harcosok, robbanások rázták meg a völgyet és süvöltött a szél, Thom munkához látott.

Negyvenötödik fejezet

A köd csápjai

Mat fejében továbbra is dübörögtek a dobókockák. Gradyt Olver és Noal mellett találta meg a magaslaton. A hóna alatt összehajtogatva vitte Rand véres zászlaját. Körülöttük mindent elborítottak az elesettek holttestei, az elejtett fegyverek és a vértezetek leszakadt darabjai. Vér festette vörösre a sziklákat. A harc azonban végét ért ezen a helyen. A környéken egyetlen ellenség sem látszott.

A nyeregben ülő Noal lemosolygott Matre. Olver a Kürtöt magához szorítva ott ült előtte. A kisfiút igencsak kimerítette Grady Gyógyítása. Az asha'man ott állt a ló mellett. Olver ugyanakkora nagyon büszkének látszott.

Noal. A Kürt egyik hőse. De hát ez fényverte módon kézenfekvő volt. Maga a nagy Kósza Jain. Mat ennek ellenére sem cserélt volna helyet vele. Lehet, hogy Noal élvezte a hősködést, ám a félszemű ifjúnak legcsekélyebb kedve sem volt ahhoz, hogy úgy ugráljon, ahogy valaki más fütyül. Vagy a Kürtöt fújja. Mégpedig az idők végezetéig, hiszen a hősök halhatatlanok. Hát nem!

– Grady! – kiáltotta Mat. – Remek munkát végeztél odafent. A víz pontosan akkor ért ide, amikor arra a legnagyobb szükség günk volt!

Grady holtsápadt arca arról árulkodott, hogy olyasvalamit látott, amit nagyon nem kellett volna. Biccentett.

– Mik voltak... kik voltak azok...

– Majd valamikor elmesélem – felelte Mat. – Most azonban egy fényverte Kapura van szükségem.

– Hová legyen? – kérdezte az asha'man.

Mat mélyen beszívta a levegőt, aztán nagy nehezen csak kinyögte.

– Shayol Ghulba.

Mert egy ilyen átkozott bolond vagyok.

Grady azonban megrázta a fejét.

– Nem fog menni, Cauthon.

– Túlságosan kimerült vagy?

– Tényleg kimerült vagyok – felelte az asha'man –, de nem erről van szó. Valami történik Shayol Ghulban. A Kapuk fonatai visszaverődnek. A Minta... kifordult magából. Nem tudom másként mondani. A völgy többé már nem egyetlen helyen van. Mintha egyszerre számos hely volna. A Kapu képtelen megtalálni.

– Grady? – figyelmeztette Mat. – Ennek nagyjából annyi volt az értelme, mintha hátrakötött kézzel próbálnék meg hárfázni.

– Utazva nem lehet eljutni Shayol Ghulba, Cauthon! – felelte az asha'man ingerülten. – Válasszon egy másik helyet!

– Milyen közelre tudnál átküldeni?

– A felderítők egyik táborába. Nagyjából egynapi járóföldre – vonta meg a vállát Grady.

Egynapi járóföldre. Mat egyre erősebben érezte a húzást.

– Mat? – szolalt meg Olver. – Azt hiszem, veled kell, hogy menjek, igaz? A Fertőbe. Mert ott is szükség lesz arra, hogy beavatkozzanak a hősök.

Hát ez is igaz volt. A rángatózó húzás kezdett elviselhetetlenné válni. Vér és hamu, Rand! Hagyjál már békén, te...

Mat hirtelen felkapta a fejét. Eszébe jutott valami. A felderítők tábora?

– A seanchan járőrök egyik táboráról beszélték, igaz?

– Igen – felelte Grady. – Ők tartják szemmel a fenti csatát azóta, hogy a Kapuk megbízhatatlannak bizonyultak.

– Akkor viszont ne ácsorogj itt buta képpel! – kiáltotta Mat. – Nyiss gyorsan egy Kaput! Gyere, Olver, nagy munka vár még ránk!

– Óóó... – Shaisam végigömlött Thakan'dar csataterén. Minden annyira tökéletes volt. Ez a gyönyörűség. Az ellenfelei egymást ölték. Ő pedig... ő pedig hatalmasra nőtt.

Az elméje benne volt a völgy oldalán leszivárgó köd valamennyi csápjában. A trallokok lelke... hát nem szerzett kellő örömet. Ugyanakkor az egyszerű eledelből rengeteget zabálhatott. Shaisam pedig igencsak teleette magát velük.

Tehetetlen rabszolgái ködbe burkolózva, tántorogva haladtak lefelé a hegyoldalon. A trallokok bőre felhólyagosodott, mintha megfőzték volna őket. Kifehéredett szemük üresen bámulta a világot. Igazából már nem is nagyon volt rájuk szüksége, hiszen a lelkük elegendő táplálékul szolgált ahhoz, hogy újra megteremthesse önmagát. Az őrülete visszavonulót fújt. Nagyjából. Jó, hát nem is nagyjából! De éppen eléggé.

A gomolygó köd közepén vonult. Még nem született újjá, legalábbis nem teljes mértékben. Szüksége volt egy helyre, amit majd megronthat. Olyan helyre, ahol csupán egész vékony gát húzódott a világok között. Ott majd beleivódhat magukba a kövekbe, és a tudata átitathatná a környéket. A folyamat évekig is eltart, ám ha egyszer lezárult, akkor többé szinte lehetetlen volna, hogy elpusztítsák.

Shaisam egyelőre még törékeny volt. Az a halandó alak, amelyik ott lépdelt az elméje középpontjában... hozzá kötődött. Fainhez. Őhozzá. Padan Fainhez.

Ezzel egyidejűleg mégis hatalmas volt. A lelkeket felhasználván rengeteg ködöt hozhatott létre. A gomolygás pedig újabb áldozatokat talált, akikkel táplálkozhatott. A közelben emberek harcoltak az árnyfattyak ellen. Mindet elemészti és megszerzi az erejüket.

A rabszolgái kitántorogtak a csatatérre. Az ott küzdő két ellenfél azonnal szembefordult velük. Shaisam remegni kezdett a gyönyörűségtől. Ezek semmit sem értettek. Ezek semmit sem fogtak fel. Azokat az élettelen bábukat nem azért küldte, hogy harcoljanak.

Hanem azért, hogy elterelje a figyelmüket.

Miközben megújult erővel tombolt a küzdelem, lényének ködös csápjait a harcolók közé küldve beledöfött az elszántan küzdő emberek és trallokok testébe. Lecsapott a myrddraalokra. Megtérítette őket. Felhasználta az enyészeket.

Nemsokára ez az egész hadsereg az övé lesz.

Szükség is lesz az erejükre, mert ősi ellensége... legdrágább barátja esetleg úgy dönt, hogy megtámadja.

A két barátja – a két ellensége – éppen egymás ellen küzdött. Kiváló. Shaisam folytatta a támadást. Lesújtott mindkét seregre. Elfogyasztotta a legyőzött ellenségeit. Néhányan megpróbáltak rátámadni. Belerohantak a ködbe, az ölelésébe. Ez természetesen megölte őket. Hiszen ez volt az ő igazi énje. Fainként már korábban is megpróbálta létrehozni ezt a ködöt, de az az ember nem volt kellőképpen érett.

A támadói nem érhettek hozzá. Egyetlen élőlény sem képes ellenállni a ködnek. Valamikor üres volt az elméje. Akkor a köd még nem ő volt. Shaisammal együtt kelepcébe került. Egy magocskában elvitték. Aztán a halál – az a csodálatos halál – termékeny talajhoz juttatta egy ember húsában.

Ez a három dolog valósággal egybefonódott. Ott volt benne a köd, az ember és a gazda. Az a lenyűgöző tőr – mert most ez a tárgy őrizte a lényét – gyönyörűséges növekedés középpontja lett. Egyszerre volt új és ősi.

Így tehát ő maga volt a köd, miközben a köd nem ő volt. Nem volt a kavargás elméje, de akkor is testként szolgálta és magában hordta Shaisam elméjét. Annyira jó volt, hogy az égboltot elfedő felhőknek hála, nem kellett aggódni a nap perzselő sugarai miatt. Nem fogják elégetni.

Olyan kedves volt a régi ellensége, hogy ilyen baráti fogadtatásban részesítette! A fojtogató köd közepén álló emberi test harsányan felnevetett. Közben az elméjét – a rengeteg ködcsápot – mélységes gyönyör töltötte el, mert itt egyszerűen minden tökéletes volt.

Ez a hely bizony az övé lesz. De csak azután, hogy elemésztette Rand al'Thort, mind közül a legerősebb lelket.

Milyen csodálatos ünnepség!

Gaul a Végzet Verme előtt kapaszkodott a sziklákba. Vadul korbácsolták a széllökések. Homok és szikladarabkák bombázták a testét. Hegyes szélük hosszú csíkokat hasított a bőrébe. A harcos kacagva nézett fel a magasban örvénylő feketeségre.

– Csak ennyire vagy képes? – üvöltötte felfelé. – A Háromszoros Földön nőttem fel. Úgy hallottam, az Utolsó Csata hatalmas nagy küzdelem lesz. Ez meg itt micsoda? Mintha csak anyám házában szedegetném a virágszirmokat!

A szél mintha meg akarta volna torolni az arcátlanságát, még nagyobb erővel tombolt. Gaul azonban szinte rátapadt a kőre, így az őrjöngő levegő nem tudta megragadni. A shoufája már rég elveszett. Elfújta a szél. Így aztán az inge egyik darabkáját kötötte az arca elé. Egy lándzsája még megmaradt. A többi vagy eltört, vagy magába szippantotta az örvény.

Kúszni kezdett a barlang szája felé. Semmi sem védelmezte a bejáratot. Csupán egy vékony, bíborszínű függöny zárta el a befelé vezető utat. Egy sötét bőrruhát viselő alak bukkant fel a nyílás előtt. A közelében nem tombolt a szél.

Gaul a vihar miatt csupán résnyire nyitotta ki a szemét, miközben nesztelenül az ellenfele mögé osont és megpróbálta keresztüldöfni.

A Mészáros káromkodva megperdült. Váratlanul acélkeménnyé váló karjával félresodorta a lándzsát.

– Hogy égnél meg a Fényben! – förmedt Gaulra. – Maradj végre egy helyben!

Az aiel hátrébb szökkent, a Mészáros pedig azonnal támadásba lendült. Ekkor csaptak le rá a farkasok. Gaul hátrébb húzódott és beolvadt a sziklák közé. Ellenfele ugyan nagyon erős volt ezen a helyen, de amit nem lát, azt nem is tudja megölni.

A farkasok egészen addig őrjöngtek, amíg a Mészáros el nem tűnt. Sok száz fenevad gyűlt ide a völgybe. A széllel dacolva járták a környéket. Ellenfelük tucatjával ölte őket. Gaul halkan elbúcsúzott egy újabb négylábú bajtársától, aki a mostani támadás során veszítette az életét. Nem tudott ugyan úgy beszélni hozzájuk, mint Perrin Aybara, de a farkasok akkor is a harcos fivérei voltak.

Lassan és óvatosan tovább kúszott. Ruhája és bőre felvette a sziklák színét. Ez volt a helyénvaló, ezért a ruha és a bőr azt tette, amit tenniük kellett. Lehet, hogy még a farkasokkal együtt sem tudja legyőzni ezt a Mészárost. Akkor is megpróbálják. Minden erejükkel.

Mennyi ideje ment el Perrin Aybara? Talán két órája?

Ha lesújtott rád az Árnyék, barátom – gondolta –, remélem volt alkalmad a Szemvakító képébe köpni, mielőtt felébredtél volna.

A Mészáros ismét előbukkant a szikla tetején. Gaul meg sem moccant. Ellenfele korábban már többször is sziklából emelt élethű bábukat küldött maga helyett. Ez az alak nem mozdult. Gaul mozdulatlanul óvatosan figyelte, ahogy több farkas is előbukkant. Megközelítették a csalit. Szimatolni kezdtek.

A szobor támadásba lendült. Ölni kezdte a farkasokat.

Gaul káromkodva felugrott a rejtekhelyéről. A Mészáros alighanem pontosan erre várt. Lándzsa villant a kezében. Gaul egyik saját lándzsája. Az aiel oldalába vágódott a fegyver. Gaul felhördült és térdre rogyott.

A bőrruhás alak felröhögött. Magasba emelte mindkét kezét. Orkánerejű szél kezdett el tombolni körülötte. Elsodorta a farkasokat. Az aiel éppen csak hogy meghallotta vonyításukat a dühöngő szélben.

– Ezen a helyen király vagyok! – bömbölte bele a Mészáros a viharba. – Itt nagyobb úr vagyok még a Kitaszítottaknál is. Enyém ez a világ, és azt teszek... – Talán Gaul érzékszervei a fájdalom miatt mondták fel a szolgálatot, de a harcos úgy vélte, hogy enyhülni kezdett a szél tombolása.

– Itt én leszek...

Elállt a szél.

Elnémult az egész völgy. A Mészáros megdermedt, aztán aggódó szemmel a barlang szája felé fordult. Ott azonban szemmel láthatóan semmi sem változott.

– Semmilyen király sem vagy – szólalt meg halkan valaki.

Gaul nagy nehezen megfordult. A háta mögött a folyóközi erdőjárók zöld és barna ruháját viselő magányos alak állt egy szikla tetején. Sötétzöld köpenye megremegett a lágy szellőben. Perrin csukott szemmel magasodott a völgy fölé. Enyhén megemelte az állát, mintha a napba tartotta volna az arcát. Ha már fent is járt a nap, a felhők miatt nem lehetett látni.

– Ez a hely a farkasoké – folytatta. – Nem a tied és nem is az enyém. Senki emberfiáé. Itt nem lehetsz király, Mészáros. Nincsenek alattvalóid, és soha nem is lesznek.

– Arcátlan kölyök! – vicsorgott az ellenfele. – Hányszor kell még végeznem veled?

Perrin mélyen beszívta a levegőt.

– Kacagtam, amikor megtudtam, hogy Fain kiirtotta a családodat! – bömbölte a Mészáros. – Kacagtam! Tudod, meg kellett volna ölnöm azt a fickót. Az Árnyék kiszámíthatatlan, vad erőnek tekinti. De hát akkor is ő volt az első, akinek sikerült komolyabb kínt okozni neked.

Perrin néma maradt.

– Luc azt akarta, hogy valamilyen nagy dolognak lehessen a részese! – folytatta a Mészáros. – Mind a ketten hasonló dologra vágytunk. Én fókuszálni szerettem volna. Ezzel a képességgel még a Sötét Úr sem tud felruházni. Ő azonban valami mást, valami jobbat talált számunkra. Ehhez azonban a léleknek össze kell olvadnia valami mással. Veled is ez történt, Aybara. Veled is ez történt!

– Mi ketten semmiben sem hasonlítunk egymásra, Mészáros – felelte halkan a szakállas ifjú.

– De még mennyire, hogy hasonlítunk! Éppen ezért kacagtam. És tudod, hogy Luc érkezését is megjósolták? A prófécia szerint fontos szerepe lesz az Utolsó Csatában. Azért vagyunk itt. Meg fogunk ölni téged. Utána végzünk al'Thorral is. Ahogyan megöltük a farkasaidat.

A sziklacsúcson álló fiatalember ekkor végre kinyitotta a szemét. Gaul hátratántorodott. Az aranyló szempár úgy ragyogott, mint két fénysugár.

Ismét dühöngeni kezdett a vihar. Hiába dühöngött azonban a szél, a haragja semmi volt ahhoz képest, amit Gaul Perrin szemében fedezett fel. Érezte a barátjából áradó nyomást. Ugyanilyen erő áradt a Napból, ha az ember négy napon át egy korty víz nélkül bolyongott a pusztában.

Az aiel harcos néhány szívdobbanásnyi ideig mozdulatlanul bámulta Perrint, aztán a sebére szorította a tenyerét és megpróbált elrohanni.

A szél vadul rángatta Matet, miközben sok száz láb magasban igyekezett megkapaszkodni a szárnyas bestia nyergében.

– Ó, vér és fényverte hamu! – harsogta, miközben egyik kezével a kalapját szorította a fejére, a másikkal pedig a nyeregkápába kapaszkodott. Bőrszíjak kötötték a nyereghez. Két nevetséges kis bőrszíj. Eléggé vékonyak. Hát miért nem lehetett több szíjat használni? Mondjuk tízet, vagy inkább húszat. Semmi kifogása sem lett volna száz szíj ellen!

A morat'to'rakenek egészen biztosan háborodottak voltak. Kivétel nélkül! Hiszen minden nap így röpködtek! Mégis mi üthetett beléjük?

Olver Mat előtt ült a nyeregben. A kisfiú hangosan kacagott.

Szegény szerencsétlen! – gondolta Mat. – Eszét vette a félelem. Itt fent egész híg a levegő. Az is az agyára mehetett.

– Itt vagyunk, felséges herceg! – kiáltotta hátrafordulva a szárnyas szörnyszülött hátán kicsit előbbre ülő morat'to'raken.

Sulaan nagyon is csinos teremtés volt. Meg persze kötözni való bolond.

– Elértük a völgyet. Biztos vagy benne, hogy itt akarunk leszállni?

– Nem! – üvöltötte Mat.

– Jó válasz! – kiáltotta a nő, és a következő pillanatban a szörnyeteg máris ereszkedni kezdett.

– Vér és fényverte...

Olver hangosan kacagott.

A to'raken már a hosszú völgy fölött száguldott. Odalent őrjöngő erővel folyt a csata. Mat megpróbálta a lenti küzdelemre összpontosítani a figyelmét, nem pedig arra, hogy két fényverte elmeháborodott társaságában egy böhöm gyík hátán repül a magasban.

A lent látott trallok tetemek halmai sokkal pontosabb leírást adtak az eseményekről, mint ha egy kidolgozott térképet nézett volna. A szörnyfajzatok keresztültörtek a völgy szájának védelmezőin. A szűk hágó már Mat háta mögött maradt. Hátasa Shayol Ghul irányába repült. Leereszkedtek a völgy falai közé.

Odalent őrült, esztelen küzdelem tombolt. Aiel és trallok bandák kószáltak mindenfelé. Ahol összefutottak, ott azonnal egymás torkának ugrottak. A Végzet Verméhez vezető utat még védte néhány katona. Nem aielek voltak. Rajtuk kívül Mat egyetlen rendezett egységet sem tudott felfedezni.

Az egyik oldalon sűrű köd borította be a völgyet. Mat az első pillanatban zavarba jött, mert arra gondolt, hogy a Kürt hősei bukkantak fel ott. De nem. A Kürt ott volt a nyergen, erősen hozzászíjazva a félszemű ifjú ashandareije mellé. A gomolygás ráadásul túlságosan is... ezüstösnek tűnt. Már ha ez lett volna a megfelelő kifejezés. Úgy vélte, hogy már látta valahol korábban ezt a ködöt.

És akkor megérezte. A ködből jött. A dermesztő, tűszúrásra emlékeztető érzést az elméje mélyén felhangzó halk suttogás követte. Egyből felismerte.

Ó, a Fényre!

– Mat, nézd csak! – kiáltotta Olver, és a mélybe mutatott. – Farkasok!

A Shayol Ghulba felvezető ösvényt védő katonákra szénfekete állatok falkája támadt. A szörnyszülöttek akkorák voltak, mint egy-egy ló. Könnyedén elintézték az embereket. A Fényre! Mintha nem lett volna eddig is elég bajuk!

– Azok ott nem farkasok – szólalt meg Mat komoran. – A Vad Hajsza megérkezett Thakan'darba.

Mi volna, ha az árnykopók és Mashadar kölcsönösen elpusztítanák egymást? Reménykedni csak szabad, nem? Hiába dübörögtek Mat fejében a dobókockák, nem mert volna arra fogadni, hogy ez így lesz. Rand erőit – ami megmaradt a völgybe érkező aielekből, domanikból, sárkányhívekből és teari katonákból – szétzúzzák az árnykopók. Aki pedig életben marad, azt Mashadar emészti el. Az emberek egyik szörnyűséggel sem tudnak mit kezdem.

Az a hang pedig... nem egyszerűen csupán Mashadar, az öntudatlan köd volt. Fain is ott volt lent valahol. Meg az a tőr is.

Már Shayol Ghul lába előtt jártak. Odafent a magasban örvénylő fellegek borították az eget. Dél felől egészen meglepő módon néhány széles fehér viharfelhő is ide került. Valósággal rázúdultak a kavargó fekete fellegekre. Jobban megnézve a két felhősáv átkozottul olyan volt, mintha...

A to'raken megfordult és még lejjebb ereszkedett. Talán százlábnyira száguldtak a talaj felett.

– Óvatosan! – kiáltotta Mat, és még erősebben fogta a kalapját. – Meg akarsz ölni minket?

– Bocsánat, felséged! – kiabálta vissza a nő. – Csak egy biztonságos helyet keresek, ahol letehetlek.

– Biztonságos helyet? – üvöltötte vissza Mat. – Sok szerencsét hozzá!

– Elég nehéz lesz. Dhana erős, de azt...

A fekete tollas nyílvessző Sulaan halántékát súrolta. A nyilat a mélyből többtucatnyi társa követte. Elsuhantak Mat körül, ám az egyik belefúródott a to'raken szárnyába.

A félszemű ifjú káromkodva elengedte a kalapját és megpróbálta megragadni Sulaant. Olver halálra váltan felkiáltott. A nő elernyedt és elengedte a kantárt. Odalent a vörös kendős aielekfelkészültek a következő sortűzre.

Mat kioldozta a szíjait. Átvetette magát – pontosabban, óvatosan átmászott – Olver és az eszméletlen nő felett. Megragadta a halálra rémült to'raken kantárját. Csak nem lesz nehezebb az ilyesmi, mint a lovaglás. Úgy húzta meg az erős bőszíjat, ahogy Sulaantól látta. Elfordította az állatot, miközben a hátuk mögött ismét nyilak emelkedtek a magasba. Több is belefúródott a bestia szárnyaiba.

Nyílegyenesen a meredek sziklafal irányába repültek. Mat azon kapta magát, hogy a nyergen állva vadul húzza a kantárt. Megpróbálta megakadályozni, hogy a fényverte sebesült szörnyeteg mindenkivel végezzen. Ahogy elfordultak, kis híján a mélybe zuhant, de a lábfejével erősen szorítva a nyerget, valahogy fent maradt. Elfehéredő kézzel még erősebben fogta a kantárt.

A szél valósággal süvített körülötte, mikor leszállás közben meghallotta Olver szavait. A szörnyeteg sebesült szárnyai kétségbesetten csapkodtak és az állat hangosan jajveszékelt. Mat nem lehetett biztos abban, hogy bármelyikük is tudja, hova repülnek, miközben hátasa bizonytalan mozdulatokkal ereszkedni kezdett a talaj felé.

Valósággal bevágódtak a völgy sziklái közé. Hangos recsegés jelezte az összetörő csontokat. Mat erősen remélte, hogy csupán a to'raken sérült meg. A következő pillanatban már pörögve gurult a köves talajon.

Végül hatalmas csattanással megállapodott.

Beszívta, majd kifújta a levegőt. Megpróbálta összeszedni magát.

– Soha az életben nem követtem el még ennél nagyobb ostobaságot – nyögte ki nagy nehezen, de aztán habozni kezdetti. – Legfeljebb egyet.

Hiszen annak idején ő döntött úgy, hogy elrabolja Tuont.

Feltápászkodott. Örömmel állapította meg, hogy a lába még működik. Igazából csak egész kicsit bicegett, amikor odarohant a görcsösen rángatózó to'rakenhez.

– Olver? Olver!

A fiú még mindig a nyeregbe kötve ült. Nagyokat pislogva a fejét rázta, hogy magához térjen.

– Figyelj, Mat! – szólalt meg a gyerek. – Azt hiszem, mindannyian jobban járunk, ha legközelebb majd inkább én vezetek. Nem hinném, hogy így kell irányítani ezeket a szárnyas jószágokat.

– Inkább megeszek egy egész zacskónyi Tar Valon-i aranypénzt, mint hogy még egyszer felüljek egy ilyen dög hátára! – mordult fel Mat, majd kioldozta az ashandareit és a Kürtöt. A fiú kezébe nyomta a hangszert. Ekkor azonban a derekához kapott, ahol az előbb még Rand zászlója lógott. A kis csomag eltűnt.

Mat halálra váltan körülnézett.

– A zászló! Elejtettem azt a fényverte zászlót!

Olver elmosolyodott és felnézett az égre. A felhőkből egyértelműen kialakult a jel.

– Nem lesz semmi baj. Ott van fölöttünk a zászlója – magyarázta, majd az ajkához emelte a Kürtöt és felharsant a gyönyörű dallam.

Negyvenhatodik fejezet

Az ébredés

Rand kiszakította magát a sötétségből és ismét teljes mértékben belépett a Mintába.

Abból, amit korábban látott, pontosan tudta, hogy a barlangba érkezésük óta hiába telt el idebent csupán néhány perc, odakint a völgyben a tárnán kívül már hosszú napok is elmúltak. Távolabb a nagyvilágban még több idő telt el.

Rand hátrataszította Moridint. Eddig hosszú, vészjósló perceken keresztül feszült egymásnak a pengéjük. Az ifjút még mindig eltöltötte a csodálatosan édes Egyetlen Hatalom. Callandor pengéjével régi barátja felé vágott.

Moridin éppen elég gyors volt ahhoz, hogy a kardjával kivédje a csapást, de csupán hajszálon múlt, hogy eltalálja. A Kitaszított vicsorogni kezdett. Előrántott egy kést az övéből és felvette a tőrrel és karddal harcolók görnyedt testtartását.

– Többé már nem számítasz, Elan! – szólalt meg Rand, miközben a saidin vihara valósággal tombolt a bensőjében. – Fejezzük be ezt az egészet!

– Szóval nem számítok? – kacagott fel Moridin.

Megpördült és Alanna felé dobta a kését.

Nynaeve a borzalomtól megdermedve figyelte a levegőben pörgő fegyvert. Az őrjöngő szél valamiért semmilyen hatással sem volt a késre.

Ne! Hiszen csak most sikerült visszahozni ezt a nőt a halál pereméről. Nem veszíthetem el ezek után – meglendítette a kezét, hogy elkapja vagy felfogja a kést, de egész egyszerűen képtelennek bizonyult elég gyorsan mozogni.

A fegyver tövig merült Alanna mellébe.

Nynaeve halálra váltan pillantott az aes sedaira. Ezt a sebet nem lehetett bevarrni, nem lehetett gyógynövényekkel beforrasztani. A penge belemart az áldozat szívébe.

– Rand! Szükségem van az Egyetlen Hatalomra! – sikoltotta az egykori javasasszony.

– Semmi... semmi baj... – suttogta Alanna.

Nynaeve a haldokló szemébe nézett. Alanna teljesen öntudatánál volt. Az andilay, ismerte fel Nynaeve, mert eszébe jutott a gyógynövény, amit azért adott a sebesültnek, hogy az valamennyire visszanyerhesse az erejét. Magához tért miatta. Félébresztette.

– El tudom... – dadogta Alanna. – Elengedem...

A szemében kihunyta a fény.

Nynaeve Moridin és Rand felé fordult. Az ifjú együtt érző, bánattal teli pillantást vetett a halott nőre. A szemében azonban nyoma sem volt az őrjöngő dühnek. Alanna elengedte a kötést, mielőtt Rand megérezhette volna a halála iszonyatos érintését.

Moridin visszafordult ellenfele irányába. Bal kezében már újabb kést tartott. Rand a magasba emelte Callandort, hogy lesújtson vele a Kitaszítottra.

Moridin ekkor elengedte a kardját, és a késsel belevágott a saját jobb tenyerébe. Rand váratlanul összerándult, és a Callandor úgy fordult ki a szorításából, mintha Moridin támadása valahogy az ő kezét sebesítette volna meg.

A kardból áradó ragyogás azonnal kihunyt. A kristálypenge hatalmas csattanással zuhant a talajra.

Perrin nem fogta vissza magát, amikor lecsapott a Mészárosra.

Nem is próbált meg különbséget tenni a farkas és az ember között. Kiengedett magából mindent. Nem állt a Mészáros iránt érzett harag útjába. Szabad folyást engedett a családja halála miatt érzett szenvedésnek is. Hosszú hónapokon át észre sem vette, hogy egyre növekvő nyomás nehezedett rá.

Mindent kiengedett magából. A Fényre, semmit sem tartott vissza. Nem úgy, mint azon az borzalmas éjszakán, amikor végzett a fehérköpenyekkel. Azóta is gondosan ügyelt arra, hogy visszafogja magát és megzabolázza az érzelmeit. Pontosan úgy, ahogy Luhhan mester mondta.

Ebben a dermedt pillanatban mindent látott és mindent megértett. Perrin a jóságos ifjú, aki mindig attól fért, hogy megbánt valakit. A kovács, aki megtanulta hogyan fogja vissza az erejét! Csak a legritkább esetben volt képes arra, hogy minden indulatát beleadja egy ütésbe.

Ma azonban elengedte a farkas pórázát. Soha nem lett volna szabad nyakörvet tennie a vadállatra.

A vihar mintha hozzáidomult volna a dühéhez. Perrin az elemek tombolását sem próbálta meg kordában tartani. Miért is tette volna? Az ítéletidő egészen pontosan visszatükrözte az érzelmeit. Kalapácsa úgy zengett, mint az ég. A szemében lángoló tűz olyan vakító volt, mint a villámcsapás. Körülötte farkasok vonyítottak a szélben.

A Mészáros megpróbált visszavágni. Ugrott, elmozdult, döfött. Perrin azonban minden pillanatban a helyén volt. Nem engedte lélegzethez jutni az ellenfelét. Farkasként ráugrott, emberként lecsapott rá. Elborította az ütéseivel, mintha maga lett volna az őrjöngő vihar. A Mészáros szemében zabolátlan fény lobbant. Pajzsot idézett magának és megpróbálta azzal eltakarni Perrint.

A szakállas ifjú újra támadott. Kiürült az elméje és most már csupán az ösztönei vezették. Bömbölve üvöltött és a kalapács újra meg újra rázúdult a pajzsra. Valósággal maga előtt sodorta a Mészárost. Úgy kalapálta a pajzsot, mintha az egy makacs vasrúd lett volna. Pörölycsapásaival kiadta magából a haragot, az őrjöngést. Utolsó ütése ledöntötte az ellenfelét a lábáról. A pajzs elrepült. Pörögve, jó százlépésnyire repült a levegőben. A bőrruhás alak a földre zuhant. Hörögve továbbgördült. A csatatér közepén állapodott meg. Körülötte árnyalakok emelkedtek ki a talajból, hogy aztán meghaljanak, miközben a valódi világban küzdöttek. Halára rémülten Perrinre pillantott, majd semmivé foszlott.

Az egykori kovácslegény átküldte magát az ébren lévők világába, hogy követhesse. A tomboló csata kellős közepén bukkant elő. Dühöngő küzdelem lángolt az aielek és a trallokok között. Meglepően erős szél fújt ezen az oldalon is. A görcsös ujjként az égre meredő Shayol Ghul fölött fekete felhők kavarogtak.

A közelben harcoló aielek oda sem figyeltek az ifjúra. Mindenütt halomban hevertek a trallok tetemek és az emberek holttestei. A völgy bűzlött a haláltól. Valamikor por borította a talajt, ám az elesettek kiömlő vére miatt az egész összetaposott sárrá változott.

A Mészáros megpróbált áttörni a közeli aielek egyik csoportján. Hörögve szabdalta hosszú késével az útját állókat. Nem nézett hátra. Úgy tűnt, még nem jött rá arra, hogy Perrin követte ide, a valódi világba.

A hegyoldalról, az ezüstösen csillogó fehér ködből az árnyfattyak újabb hulláma tört elő. A szemük tejfehéren csillogott és különös színű bőrükben rengeteg tályog és lyuk látszott. Perrin nem törődött velük. A Mészáros után rohant.

Ifjú Bika! – üzenték a farkasok. – Itt vannak az árnyfivérek! Harcolunk!

Árnykopók. A farkasok kivétel nélkül az Árnyék valamennyi fattyát gyűlölték. Egy egész falka hajlandó volt feláldozni magát, csak hogy egyetlen myrddraallal végezzenek. Az árnykopóktól azonban féltek.

Perrin körülnézett és a szörnyetegeket kereste. Közönséges ember nem szállhatott szembe velük, és már a fröccsenő nyáluk is halált hozott. A közelben az emberek alakzata megtört, amikor dagályként rájuk zúdult a ló nagyságú fekete farkasok özöne. A Vad Hajsza.

A Fényre! Azok az árnykopók hatalmasra nőttek. Seregnyi szénfekete, megrontott farkas tépte cafatokra a védők vonalait.

Úgy rántották a földre a teari és a domani katonákat, mintha a megtermett férfiak csupán rongybabák lettek volna. Farkasok támadtak az árnykopókra. Semmire sem mentek. Hangos, sikoltó vonyítással pusztultak el.

Perrin torkából előtört a düh hörgő üvöltése. A hangja beleolvadt a csata zajába, a haldoklók sikoltásába. Ebben a pillanatban nem segíthetett rajtuk. Ösztönei és érzelmei is más irányba vezették. A Mészáros. Le kellett győznie a Mészárost. Ha nem állítja meg, akkor az a férfi átmozdul az Álmok Világába és megöli Randet.

Megfordult és elrohant a küzdő harcosok között. Űzőbe vette ellenfele távoli alakját. A Mészáros kihasználta, hogy elterelték Perrin figyelmét és elég messzire eltávolodott. Ugyanakkor már nem rohant olyan gyorsan. Még nem jött rá arra, hogy Perrin ki tud lépni az Álmok Világából.

Megtorpant és körülnézett a csatatéren. Amikor hátrafordult, megpillantotta üldözőjét. Tágra nyílt a szeme. A hatalmas zajban Perrin nem hallhatta a szavait, de ellenfele ajkáról nagyon is le tudta olvasni, hogy mit suttogott:

– Nem. Nem, ez lehetetlen!

De igen – gondolta Perrin. – Most már követhetlek, bárhová is menekülsz. Ilyen a vadászat. Most már végre te vagy a zsákmány.

A bőrruhás alak semmivé foszlott. Perrin utánamozdult a farkasálomba. Az előbb még körülötte küzdő emberek most már csupán a kavargó por alakzatai voltak. Szétrobbantak és új alakot öltöttek. A Mészáros feljajdult, amikor megpillantotta a szakállas ifjút, majd visszamozdult az ébren lévők világába.

Perrin ugyanezt tette. Az orrában érezte a menekülő útvonalát. Az izzadságszagba halálos rémület vegyült. Beléptek az álomba, majd újra vissza a valódi világba. Az álomban Perrin Ifjú Bikaként négy lábon rohant. A túlsó oldalon ember alakjában magasba emelte a kalapácsát.

Olyan gyorsan mozogtak a világok között, mintha csak pislogtak volna. A menekülő nyomában hol itt, hol meg ott bukkanntak elő. Ha rohanás közben harcolók csoportja állta el az útját, akkor átvettette magát a farkasálomba és egyszerűen keresztülgázolt a kavargó por homokfiguráin. Utána visszamozdult a valóságba és tovább futott a nyomon. Olyan gyorsan kellett mozdulnia, hogy egyetlen szívdobbanásnyi idő alatt már mind a két világot megjárta.

Dobbanás. Perrin magasba emelte a kalapácsot és a messzeségben tántorgó alak után vetette magát egy alacsony dombhátról.

Dobbanás. Ifjú Bika felvonyított és magához hívta a falkát.

Dobbanás. Perrin már egész közel járt. Már csak néhány lépés választotta el a zsákmányától. Valósággal belengte a menekülő bűze.

Szívdobbanás. A farkasok szelleme előbukkant Ifjú Bika körül. Vonyító üvöltésük jól jelezte, hogy milyen lelkesen vadásznak. Soha egyetlen zsákmány sem szolgált rá ennyire, hogy elejtsék. Egyetlen zsákmány sem okozott ilyen sok kárt a falkáknak. Korábban soha egyetlen embertől sem féltek ennyire.

Dobbanás. A Mészáros megtántorodott. Kifordulva zuhant a földre és közben ösztönszerűen átküldte magát a farkasálomba.

Szívdobbanás. Perrin meglendítette Mah'alleinirt. A kalapácson felragyogott a szökkenő farkas képmása. A magasban szárnyaló vadászé.

Dobbanás. Ifjú Bika ugrott, hogy torkon ragadja fivérei gyilkosát. A zsákmány menekült. A kalapács célba talált.

Volt valami ebben a helyben, ebben a pillanatban, ami miatt Perrin és a Mészáros vibráló spirálba került a két világ között. Ide és oda, oda és vissza, pillanatok és gondolatok lángoltak fel. Hol itt, hol ott voltak. Itt és ott. Rezegtek.

Körülöttük egyre csak haltak az emberek. Néha porformaként, néha pedig a testi valójukban. A saját világukban és más világok árnyékai mentén. Különös ruhát és vértezetet viselő emberek küzdöttek a legkülönfélébb alakú és nagyságú szörnyszülöttek ellen. Voltak pillanatok, amikor az aielek seanchanokká változtak, akiknek a helyét a két nép keveréke vette át. A világos szemű, lándzsás harcosok fejét hátborzongató rovarokra emlékeztető sisakok fedték.

A végtelen pillanatok mindegyikében, az összes létező helyen lesújtott Perrin kalapácsa, Ifjú Bika pedig torkon ragadta a zsákmányt. Szájában érezte a Mészáros vérének sós ízét. A kalapács valósággal rezgett a kezében, és jól hallotta a meghasadó csontok recsegését. A világok úgy villództak, mint a villámcsapások.

Minden összeomlott, megrázkódott, majd összehúzódott.

Perrin Thakan'dar völgyének egyik szikláján állt. A Mészáros bezúzott fejű holtteste ott hevert a lába előtt. A szakállas ifjú hangosan zihált. Idegeiben még mindig ott lángolt a vadászat izgalma. A hajsza véget ért.

Megfordult és meglepődve látta, hogy aielek veszik körül.

– Ti meg mit csináltok itt?! – förmedt rájuk.

Az egyik hajadon kacagni kezdett.

– Azt láttuk, hogy egy elképesztően hatalmas táncot jársz éppen, Perrin Aybara. A hozzád hasonló harcosoktól sokat lehet tanulni a csatatéren, ha figyelünk és követünk. Ezek a küzdelmek a legvidámabbak.

Perrin komoran elmosolyodott és körülnézett. A Fény erői igen nehéz helyzetbe kerültek. Az árnykopók könyörtelen őrjöngéssel szaggatták darabokra a védőket. A Randhez vezető utat már senki sem oltalmazta.

– Ki irányítja a csatát? – tudakolta.

– Most már senki – felelte a hajadon. Perrin nem tudta a nevét. – Először Rodel Ituralde irányított minket. Aztán Darlin Sisnera vette át a vezetést. A parancsnoki sátorra azonban lecsaptak a draghkarok. Órák óta egyetlen aes sedait vagy törzsfőt sem láttam.

A hangjában cseppnyi jókedv sem csengett. Már az elképesztőén szívós aielek is megroggyantak. Gyorsan körbetekintve a csatatéren, Perrin jól látta, hogy az aielek ott harcoltak, ahová a küzdelem sodorta őket. Néha kisebb csoportokban csaptak le az ellenfélre és megpróbálták a lehető legnagyobb kárt okozni, mielőtt lemészárolták volna őket. Az itt küzdő farkasfalkákat szétzilálták. Üzenetükben fájdalom és félelem zengett. Perrin pedig nem tudhatta, hogy mit jelent a keléses arcú árnyfattyak érkezése.

Ez a csata véget ért, és a Fény oldala veszített.

Az árnykopók áttörtek a sárkányhívek közeli sorain. Ez volt az utolsó csoport, amelyik még tartotta magát. Néhányan megpróbáltak elmenekülni, ám az egyik fenevad utánuk vetette magát, jó párat a földre lökött, és egyre lecsapott az állkapcsával. A szájából habzó nyál fröccsent szanaszét. Akikhez hozzáért, azok összeestek, és rángatózni kezdtek.

Perrin leengedte a kalapácsát. Letérdelt, lehúzta a Mészárosról a köpenyét, és a szövettel betekerte a kezét, mielőtt újra megmarkolta volna a súlyos szerszám nyelét.

– Ne hagyjátok, hogy rátok csöppenjen a nyáluk! Halálos!

Az aielek bólintottak. Akinek csupasz keze volt, az most betekerte valamibe. A szagukból elszántság, de beletörődöttség is érződött. E nép gyermekei szembefutnak a halállal, ha nem maradt már más lehetőségük, és közben persze harsányan kacagnak. A vízföldiek őrültnek tartották őket, ám Perrin orra elárulta az igazat róluk. Nem voltak őrültek. Nem féltek a haláltól, de nem is keresték.

– Érintsetek meg! Mindannyian! – szólt rájuk az ifjú.

Az aielek engedelmeskedtek. Átmozdult velük a farkasálomba. Ilyen sok embert magával vinni meglehetősen nehéz feladatnak bizonyult. Olyan erőfeszítéssel járt, mintha egy acélrudat kellett volna meghajlítania. Ennek ellenére sikerült. Utána rögtön visszamozdultak a Végzet Verméhez vezető ösvény tetejére. A farkasok szellemei itt gyülekeztek. Sok száz néma állat.

Perrin visszahozta az aieleket az ébren lévők világába. Kis csapata Rand és az árnykopók között bukkant elő. A Vad Hajsza felnézett, és a megrontott állatok szemében ezüstös ragyogás támadt, ahogy Perrinre bámultak.

– Itt megállítjuk őket – fordult a szakállas ifjú az aielek felé. – Reméljük, hogy más is segít nekünk.

– Számíthatsz ránk! – felelte az egyik harcos. A magas férfi a Rand jelével díszített fejpántot viselte.

– Ha pedig elbuknánk – tette hozzá egy társa –, és felébredünk, akkor a vérünkkel megöntözzük ezt a földet, a testünk pedig táplálékul szolgál azoknak a növényeknek, melyek egyszer majd itt nőnek.

Perrin eddig fel sem figyelt a völgy minden részében elképesztő módon kisarjadt, zöld, életteli növényekre. Kicsik voltak, de áradt belőlük az erő. Megjelenésük világosan jelezte, hogy Rand még mindig harcol.

Az árnykopók lassan elindultak. Leengedték a farkukat, a fülük a fejükre simult, és elővillantak vicsorgó agyaraik. Mintha véres fémből kovácsolták volna a fogaikat. Perrin ekkor halványan meghallott valamit. De milyen zajt hozott magával a szél? Nagy messzeségben halványan szólt valami. Olyan halk volt ez a hang, hogy szinte meg sem hallotta. A dallam azonban még így is áthatolt a háború zajain. Valahonnan ismerte...

– Ismerem ezt a hangot – szólalt meg Perrin.

– Milyen hangot? – kérdezte a hajadon. – Miről beszélsz? A farkasok énekéről?

– Nem – válaszolta az egykori kovács, miközben az árnykopók rohanva elindultak felfelé az ösvényen. – Valere Kürtjéről.

Jönnek a hősök. De vajon melyik csatatéren fognak küzdeni? Nem számíthatott arra, hogy segítséget kap. Kivéve persze...

Vezess minket, Ifjú Bika!

Ki mondta, hogy csak az embereknek vannak hőseik?

A felharsanó vonyítás ugyanolyan élesen zengett, mint a Kürt. Perrin körülnézett. A hegyoldal váratlanul megtelt ragyogó farkasalakokkal. A hatalmas, sápadt bestiák legalább akkorák voltak, mint az árnykopók. Az elhunyt farkasok szellemei itt gyülekeztek. A jelre vártak, a lehetőségre, hogy harcolhassanak.

A Kürt magához szólította őket.

Perrin harsányan felkiáltott. Boldog vonyítás tört elő a torkából, majd rohamra lendült, hogy szembeszálljon az árnykopókkal.

Végre-valahára csak megkezdődött az Utolsó Vadászat!

Mat ismét a hősök gondjára bízta Olvert. A fiú úgy nézett ki, mint valami ifjú herceg. Noal előtt ült a ló hátán, amikor megtámadták a trallokokat. Meg akarták akadályozni, hogy bárki is feljuthasson az ösvényen, és megtámadja Randet.

Mat kölcsönvette az egyik védő lovát, mert azért akadt még néhány katona, akinek megmaradt a hátasa. Utána vágtában elindult, hogy megkeresse Perrint. Biztosra vette, hogy a barátja ott lesz azok között a farkasok között. A félszemű ifjúnak még csak elképzelése sem volt arról, hogyan került ide váratlanul az a sok száz hatalmas, ragyogó farkas a csatatérre, ám esze ágában sem volt panaszkodni. A farkasok valósággal belerohantak a Vad Hajszába. Vicsorogva ugrottak az árnykopók torkának. Mat füle valósággal csengett az összecsapó ragadozók üvöltésétől.

Elvágtatott néhány aiel mellett, akik egy árnykopó ellen küzdöttek. Semmi esélyük sem volt. Belemartak, beledöftek a bestiába, ám az újra és újra összeállt, mintha nem húsból, hanem puszta sötétségből lett volna. Lecsapott az emberekre. Vér és fényverte hamu! Az aiel fegyverek mintha meg sem karcolták volna. Mat továbbvágtatott. Elkerülte az ezüstös köd csápjait, amelyek már az egész völgy hosszában tekergőztek.

A Fényre! A gomolygás elindult felfelé, a Randhez vezető ösvény irányába. Felgyorsult, és átgázolt az aieleken, a trallokokon és az árnykopókon. Nem tett különbséget.

Ott is van – gondolta Mat. Könnyű volt észrevenni azt az eszement alakot, aki szembe mert szállni az árnykopókkal. Perrin kalapácsa rázúdult egy szörnyfajzat fejére. Betörte a koponyáját, és belepréselte a földbe. Amikor felemelte a kalapácsot, az mintha füstölt volna. Meglepő módon az árnykopó nem állt fel. Meghalt.

Perrin megfordult, és kővé dermedt.

– Mat! – kiáltotta. – Te meg mit csinálsz itt?

– Segíteni jöttem! – válaszolta a félszemű ifjú. – Persze tudom, hogy ezzel nagy hibát követtem el!

– Nem harcolhatsz az árnykopók ellen, Mat! – magyarázta Perrin, miközben a barátja odaügetett mellé. – Én viszont képes vagyok rá, akárcsak az Utolsó Vadászat is.

Félrehajtotta a fejét és fülelni kezdett. A távolból tisztán hallatszott a Kürt hangja.

– Nem, nem én fújtam bele – magyarázta Mat. – Az az átokverte teher már más vállán nyugszik. Ez a valaki pedig szemmel láthatóan élvezi.

– Nem erről van szó, Mat – lépett közelebb Perrin. Megragadta a lovon ülő barátja karját. – A feleségem, Mat. Könyörgök. Nála volt a Kürt.

A félszemű ifjú elkomorodva nézett a barátjára.

– A gyerek azt mondta... a Fényre, Perrin! Faile Merrilorban volt. Maga után csalta a trallokokat, hogy Olver elmenekülhessen a Kürttel.

– Akkor még életben lehet! – bólintott Perrin.

– Hát persze, egészen biztosan! – bólogatott Mat. Mégis mi mást mondhatott volna? – Perrin, tudnod kell egy fontos dolgot. Fain is itt van ezen a csatatéren.

– Fain? – hördült fel a szakállas ifjú. – Merre?

– Ott van a ködben! Perrin, valahogy magával hozta Mashadart Ne engedd meg, hogy hozzád érjen!

– Én is ott voltam Shadar Logothban, Mat! – figyelmeztette Perrin. – Elszámolnivalóm van Fainnel.

– Nekem talán nincs? – kérdezte Mat. – Én...

Perrin tágra nyílt szemmel bámulta a barátja mellkasát.

Az ezüstös köd parányi, fehér szalagja bukkant elő rajta. Mashadar ködje hátulról keresztüldöfte Matet. Az ifjú lenézett rá, megrándult, majd lezuhant a lováról.

Negyvenhetedik fejezet

Elapadó áramlat

Aviendha megpróbált valahogy feljebb mászni Thakan'dar völgyének meredek oldalán. Graendal Szellemből készített elszigetelő pajzsot kísérelt meg az ifjú nőre erőltetni. Aviendha hiába igyekezett megragadni az Egyetlen Hatalmat. Egy csipkefinomságú fonat megakadályozta abban, hogy megérintse. Sebesült lábfeje miatt nem tudott felállni. A kín olyan elviselhetetlen volt, hogy alig tudott feljebb kúszni a sziklákon.

Sikerült elhárítania a pajzsot, de csak éppen hogy.

A Kitaszított a hegyhát egyik sziklájának támaszkodott. Már jó ideje ott zihált, miközben halkan motyogott magában. Az oldalát beborította az élénkvörös vér. Odalent a völgyben tovább tombolt a csata. A halottak és néhány élő között ezüstfehér köd gomolygott.

Az ifjú tudós asszony megpróbált négykézláb eljutni a Kapujához. Az átjáró még mindig nyitva állt. Jól látta odalent a völgy alját. Valami elterelhette Cadsuane és a többiek figyelmét. Vagy ez történt, vagy pedig Aviendha rossz helyre nyitott Kaput.

Graendalt ismét körülölelte a saidar ragyogása. Több fonattal is próbálkozott. Aviendha megtörte őket, de közben meg kellett állnia. Nem mehetett tovább a Kapu felé.

A Kitaszított hangosan felnyögött. Nagy nehezen kihúzta magát. Tántorogva elindult a sebesült irányába. Látszott rajta, hogy már alig áll a lábán a vérveszteség miatt.

Aviendha viszont maga is olyan sok vért veszített, hogy képtelen volt a védekezésre. Semmit sem tehetett.

Kivéve...

Ott volt a Kapuja fonata. Az előbb még sikerült elkötöznie. Még mindig ott lebegett, és nyitva tartotta az átjárót. Olyan volt, mint a csipkeszalagok.

A tudós asszony óvatosan, habozva, ám ugyanakkor kétségbeesetten megragadta az egyik szálat, és az elméjével kihúzta a Kapuból. Erre bizony képes volt. A szál megremegett, és eltűnt.

Amit tett, attól az aielek nem riadtak vissza, ám az aes sedaiok iszonyúan kockázatosnak tartották. Egy fonat lebontása kiszámíthatatlan következményekkel járt. Bekövetkezhetett valamilyen robbanás is, de az is, hogy a fonat helyén csupán gyengécske szikrák záporoznak... és hát megtörténhetett az is, hogy Aviendha lecsendesíti saját magát. Az sem kizárt, hogy semmi nem történik. Amikor Elayne ugyanezzel próbálkozott, egy hatalmas robbanás lett a végeredmény.

A sebesültnek semmi kifogása sem lett volna ez ellen. Örömmel választotta volna a halált, ha közben sikerül elpusztítania a Kitaszítottak egyikét is.

Meg kell próbálnia.

Graendal megállt az áldozata mellett. Csukott szemmel, halkan mormogott valamit. Végül kinyitotta a szemét, és hozzákezdett egy újabb fonathoz. Kényszer!

Aviendha kétségbeesett gyorsasággal két, három, majd féltucatnyi szálat is kirángatott a Kapuból. Szinte már...

– Te meg mit művelsz? – kiáltott fel a Kitaszított.

A tudós asszony még elszántabban csapott le a szálakra. Annyira sietett, hogy a rossz szálat ragadta meg. Megdermedt és tehetetlenül bámulta, ahogy a szál megremegett, elhalványult és magával ragadta a közelében tekergőző többieket is.

Graendal felhördült, és megpróbálta a Kényszerrel beborítania Aviendhát.

A Kapu felrobbanásakor mind a kettőjükre rázúdult a fény és a hőség.

Shaisam beborította a csatateret. Ködcsápjai keresztülhatoltak a farkasokon és az embereken, akik azzal áltatták magukat, hogy el tudják zárni az útját. Al'Thort védelmezték.

Igen, al'Thort. Meg fogja ölni, el fogja pusztítani az ifjút, hogy utána felfalhassa. Igen, al'Thort!

Halványan felfigyelt valamire. Valami mintha megremegett volna. Shaisam habozni kezdett. Elkomorodott. Valami nem volt rendben. De micsoda? Egy darabkája... egy kis része már nem érzett semmit.

Ez meg mit jelentsen? Testi alakját átküldte a völgy alján. Persze körülölelte a köd. Vér csöpögött az ujjairól, mert lemarta róluk a bőrt a tőr pengéje. Annyira csodálatos volt ez a fegyver. A szárba szökkenő mag, régi énjének utolsó maradéka.

Egy holttest mellé ért. A köd csápjai végezhettek vele. Shaisam ingerült arccal lehajolt hozzá. A hulla ismerősnek tűnt...

A halott keze meglendült, és torkon ragadta. Shaisam felhördült, rángatózni kezdett, miközben a holttest szeme kinyílt.

– Hallottam én egyszer valami nagyon érdekeset a betegségekről, Fain – suttogta Matrim Cauthon. – Ha elkapsz egy betegséget, de életben maradsz, akkor az többé már nem tud megfertőzni.

Shaisam pánikba esve csapkodni és rángatózni kezdett. Nem, szó sem lehet arról, hogy így találkozzon régi jó barátjával! Megpróbálta körmeit belevájni a torkát szorító kézbe, ám ekkor halálra váltan észrevette, hogy közben elejtette a tőrt.

Cauthon lerántotta maga mellé a földre. A férfi teste nekicsapódott a köveknek. Shaisam megpróbálta odahívni a rabszolgáit. Elkésett vele! Azok túl lassúak!

– Azért jöttem, hogy visszaadjam az ajándékodat, Mordeth – suttogta Cauthon. – Ezzel teljes mértékben kiegyenlítettem a számlámat.

A tőr könnyedén beszaladt két borda között, és Cauthon átdöfte vele Shaisam szívét. Hozzákötve ehhez a nyomorúságos halandó formához, Mordeth csak sikítani tudott. Padan Fain viszont hangosan vonyított, miközben a húsa leolvadt a csontjairól. Körülöttük a ködcsápok megremegtek, kavarogni és lüktetni kezdtek.

Együtt, egyszerre pusztultak el.

Perrin átmozdult a farkasálomba, és Gault a kiöntött vére illatát követve találta meg. Nem szívesen hagyta magára a Mashadar elleni harcra készülő Matet, ám biztosra vette, a barátja életben fog maradni. Miután Mat a földre zuhant, olyan pillantást vetett Perrinre, ami jelezte, a félszemű ifjú pontosan tudja, mire készül.

Gaul nagyon ügyesen elrejtőzött. A Végzet Verme közelében egy szűk sziklarésbe bújt be. Még mindig volt egy lándzsája, és a ruhájának pontosan olyan színt adott, mint amilyenek a környező sziklák is voltak.

Már alig volt eszméleténél, amikor Perrin megtalálta. Gaul nem csupán megsebesült, de túl hosszú időt töltött a farkasálomba. A barátja is alig tudott megbirkózni a gyötrő kimerültséggel, így sejtette, hogy a kaland még jobban megviselte Gault.

– Gyere, Gaul! – szólalt meg Perrin, és segített a sebesültnél kimászni a sziklák közül.

A harcos alig állt a lábán.

– Senki sem jutott be itt – dadogta. – Vigyáztam, Perrin Aybara. A Car'a'carn biztonságban van.

– Jól harcoltál, barátom – felelte a szakállas ifjú. – Jobban, mint amire bárki is számíthatott volna. Nagy tisztességre tettél szert.

Gaul elmosolyodott, miközben megtámaszkodott Perrin vállában.

– Aggódni kezdtem... amikor a farkasok eltűntek. Aggódtam bizony!

– Ők már a valódi világban küzdenek.

Perrin érezte, hogy valamiért vissza kellett jönnie ide. Részbeni azért, hogy megkeresse Gault, de volt itt még valami más is. Nem tudta megmagyarázni, hogy mi ez az érzés.

– Kapaszkodj! – mondta, és magához szorította a barátját. Átmozdultak Merrilor mezejére, majd onnan kiléptek a farkasálomból, és a folyóközi harcosok táborának közepén bukkantak elő.

Az emberek rögtön észrevették az érkezőket. Kiabálás támadt.

– A Fény szerelmére, Perrin! – ordította valaki. Grady rohant oda. A szeme alatt sötét foltok látszottak. – Kis híján szénné égettem Aranyszemű nagyurat. Hát hogyan bukkant elő csak így?

Perrin megrázta a fejét, és leültette Gault. Grady egy pillantást vetett a sebre, és máris odahívta az egyik aes sedait, hogy Gyógyítsa meg. Igen nagy zűrzavar támadt. Néhány folyóközi harcos kiabálni kezdett, hogy Aranyszemű nagyúr visszatárt.

Faile. Faile itt volt Merrilor mezején a Kürttel.

Meg kell találnom!

A farkasálomban azonban Rand egyedül maradt. Senki sem vigyázott rá.

Hogy égnék meg a Fényben, nem számít! – gondolta Perrin. – Ha elveszítem Faile-t...

Ha Rand meghal, akkor egészen biztosan elveszíti Faile-t. Ahogy minden mást is. A Kitaszítottak még mindig odakint ólálkodtak. Perrin habozni kezdett. Meg kellett volna keresnie a feleségét! Talán nem éppen ez egy férj kötelessége? Nem vigyázhatna valaki más Randre?

De hát... ha nem Perrin, akkor kicsoda?

Bár úgy érezte, hogy darabokra hasad a szíve, Perrin még egyszer, utoljára elindult a farkasálomba.

Moridin felkapta Callandort a barlang padlójáról. A fegyverben azonnal fellángolt az Egyetlen Hatalom.

Rand arrébb tántorgott. Sajgó kezét a mellére szorította. Moridin magasra emelte a fegyvert, és harsányan kacagni kezdett.

– Az enyém vagy, Lews Therin! Végre az enyém vagy! Én...

Elakadt a szava, és felnézett a kezében tartott kardra. A tekintetében talán elragadtatás izzott.

– Képes felerősíteni az Igazi Hatalmat! Az Igazi Hatalom sa'angrealja? De hát hogyan? Miért?

Még hangosabban röhögött.

Körülöttük tombolt az örvény.

– Meghalsz, ha fókuszálni próbálod az Igazi Hatalmat ezen a helyen, Elan! – kiáltotta Rand. – Azonnal szénné éget!

– Az lesz a megváltás! – üvöltötte Moridin. – Akkor végre megszabadulok, Lews Therin! Magammal viszlek téged is.

A kard izzása bántóan erős vörös ragyogássá vált. Rand világosan érezte a Moridinből sugárzó erőt, ahogy ellenfele magába engedte az Igazi Hatalmat.

Ez volt a tervük legveszélyesebb része. Min megértette az összefüggéseket. Callandornak megvoltak a maga hibái, az elképesztően gyenge pontjai. Úgy alkották meg, hogy a kardot használó férfinak szüksége legyen egy nő irányítására. Azzal a hátsó szándékkal teremtették meg, hogy mások átvehessék az uralmat Rand felett, ha megpróbálja használni...

De miért lett volna szüksége Randnek egy ilyen hibás fegyverre? Miért írtak erről a próféciák? Az Igazi Hatalom sa'angrealja. Mégis mi szüksége lett volna rá?

Annyira egyszerű volt a válasz.

– Most! – kiáltotta Rand.

Nynaeve és Moiraine egyszerre kezdtek el fókuszálni. Miközben Moridin megpróbálta Callandort Rand ellen fordítani, a két nő kihasználta a fegyver gyenge pontját. Még erősebb szél támadt az alagútban. A talaj megremegett, Moridin pedig üvölteni kezdett. Tágra nyílt a szeme.

Képesek voltak az akaratukat rákényszeríteni a Kitaszítottra. A Callandornak megvolt a maga gyenge pontja. Ha egy férfi használja, akkor nem tud ellenállni, amikor nők kapcsolódnak össze vele. Kiszolgáltatottá válik. A hatalmukba kerül. Csapda volt ez a javából... amibe Moridin beleesett.

– Kapcsolódjunk össze! – parancsolta Rand.

Áramlani kezdett az erő. A Hatalom.

A nők felől Rand saidart kapott.

Moridintől az Igazi Hatalmat.

Randből pedig a saidin áradt.

A Moridinben tomboló Igazi Hatalom pusztulással fenyegette mind a négyüket. A tombolást azonban a saidin és a saidar gátja közé szorították, majd a három erőt a Sötét Úr felé irányították.

Rand valósággal keresztülütötte a sötétet. Kapcsolatot hozott létre a fény és a sötétség között. A Sötét Úr saját lényegével csapott le az ellenfelére.

Jól érezte a túloldalon a Sötét Úr elképesztő kiterjedését. A teret, a nagyságot, az időt... Megértette, hogy mindez nem számít ebben a pillanatban.

Az Újjászületett Sárkány felüvöltött. Mind a három Hatalom ott tombolt benne. Az oldalából patakzott a vér. Erőből formált kezet magának, és a Furaton keresztül megragadta a Sötét Urat. Pontosan azzal a mozdulattal tette ezt, ahogy valaki belemarkol a vízbe, hogy megszerezze a folyó medrében lapuló aranyérmet.

A Sötét Úr megpróbált elhátrálni. Rand kezét azonban beborította az Igazi Hatalom páncélkesztyűje. Az ellenség nem tudta ismét beszennyezni a saidint. A Sötét Úr megpróbálta megfosztani Moridint az Igazi Hatalomtól, ám az áramlat zabolátlan erővel őrjöngött. Senki sem állhatott elébe. Még maga Shai'tan sem.

Így hát Rand a Sötét Úr saját esszenciáját használta fel. Teljes erővel ellene fordította. Szilárdan tartotta ellenfelét, akárcsak a galambra lecsapó sólyom.

És akkor valósággal kirobbant belőle a fény.

Negyvennyolcadik fejezet

Ragyogó lándzsával

Elayne elléptetett a halott trallokok halmai között. Ezen a napon a Fényé volt a diadal. Aki csak élt, azt beküldte a csatatérre, hogy keressék meg a halottak között a sebesülteket.

Ez a rengeteg halott! Sok százezer ember és trallok feküdt a csatatéren. Beborították egész Merrilort. A két folyó partja mészárszékké változott. A mocsárvidék mintha óriási tömegsír lett volna. Tetemek lebegtek a vöröslő vízben. Szemközt a királynővel, a folyó túlsó partján a magaslat hangosan nyöszörögve morajlott és dübörgött. Elayne parancsára az emberei levonultak onnan. Ő maga alig bírt nyeregben maradni.

Aztán az egész fennsík összeomlott. Maga alá temette az elhunytakat. A királynő dermedt kimerültséggel figyelte. A lába alatt rázkódni kezdett a talaj, hiszen...

A Fényre!

Kihúzta magát. Érezte, ahogy Randből valósággal duzzadva árad az erő. Már nem törődött a magaslattal, hanem gyermekei apjára összpontosított. Lenyűgözte ez a minden korábbinál nagyobb erő és a hatalom szépsége. Messze északon fény tört a magasba. Olyan ragyogó sugár, hogy a királynőnek elakadt a lélegzete.

Ez volt a vég.

Thom hátratántorodott a barlang bejárata elől. A karjával eltakarta a szemét, mert a Végzet Verméből olyan erős fény áradt ki, mintha a delelőre hágó nap ragyogott volna odabent.

– A Fényre! – suttogta az idős férfi.

Mindent beragyogott a fény. A sugár keresztültört Shayol Ghul hegycsúcsán. Megolvasztotta a hegytetőt, és nyílegyenesen feltört az égbe.

Min a mellére szorította a kezét. Ellépett a sebesültek sorai mellől. Egészen eddig a betegek alatt cserélte a lepedőt.

Rand – gondolta, és megérezte kedvese fájdalommal teli elszántságát. A messzi északon magasba emelkedő fénysugár olyan fényes volt, hogy a hatalmas távolság ellenére is beragyogta Merrilor mezejét. A segítők és a sebesültek is egyaránt pislogni kezdtek. Az arcukat eltakarva megpróbáltak feltápászkodni.

A fénysugár, az égbolt ragyogó lándzsája elégette a felhőket, és felnyitotta az eget.

Aviendha pislogva bámulta a fényt, és tudta, hogy ott van Rand is.

A ragyogás visszarántotta a sötétség pereméről, és melegséggel töltötte el. Rand győzni fog. Megnyeri a csatát. Hiszen annyira erős. Most már jól látta benne az igazi harcost.

A tudós asszony mellett Graendal térdre rogyott. A tekintete üvegesen csillogott. A lebomló Kapu szétszakadt ugyan, ám ezúttal elmaradt a nagy robbanás. A két nőre lecsaptak a fonatok és az Egyetlen Hatalom, mégpedig pontosan abba a pillanatban, amikor Graendal alkalmazni próbálta a Kényszert.

A Kitaszított Aviendha felé fordult. Az arcát elöntötte az odaadó rajongás. Úgy hajolt meg, mint aki bálványként imádja a sebesültet.

Az a robbanás, ismerte fel némi értetlenség után a tudós asszony. Valamilyen hatással volt a Kényszer fonatára. Az előbb még arra számított, hogy a robbanás meg fogja ölni. Ehelyett valami más történt.

– Könyörgök, dicsőséges úrnőm – lihegte Graendal. – Mondd meg, hogy mit kívánsz tőleml Engedd meg, hogy szolgáljalak!

Aviendha azonban elakadó lélegzettel csupán a fénysugarat bámulta, amiről pontosan tudta, hogy az nem más, mint Rand.

Logain, karjában egy alig kétéves kisgyerekkel, lassan lépdelt a romok között. A gyermek zokogó anyja elvette tőle a kisfiút.

– Köszönöm neked, áldás reád, asha'man! A Fény áldása kísérjen utadon!

Logain megtántorodott a tömegben. A levegő bűzlött az égett hús és a legyilkolt trallokok szagától.

– Elpusztult a magaslat? – kérdezte.

– Elpusztult – felelte vonakodva a mellette álló Androl. – Porba döntötte a földrengés.

Logain hatalmasat sóhajtott. Ezek szerint... a jogar is odaveszett? Képes lesz-e valaha is megtalálni?

Micsoda bolond vagyok! – gondolta. Mégis miért mondott le a hatalomról? Azért, hogy megmentse ezeket a menekülteket? Azokat, akik majd rátámadnak, és gyűlölni fogják. Nem tudják elviselni, hogy Logain az, ami. Olyan emberek, akik...

...akik rajongó arccal álltak körülötte.

Az asha'man elkomorodott. Hétköznapi, egyszerű emberek között állt. Még csak nem is hasonlítottak a Fekete Torony lakóira, akiknek már volt idejük arra, hogy hozzászokjanak a fókuszáló férfiakhoz. Ebben a pillanatban semmilyen különbséget sem érzett közöttük.

Döbbent arckifejezéssel nézte, ahogy az emberek körbefogják az asha'manjeit. Zokogva hálálkodtak a megmentőiknek. Az öregek megragadták az asha'manek kezét, és lelkesen dicsérték a hősöket.

A közelben álló gyerek csodálattól ragyogó tekintettel bámulta Logaint. Nem is egy. Tucatnyian voltak. A Fényre, legalább száz gyerek vette körül! Tekintetükben nyomát sem látta a félelemnek.

– Köszönöm! – hálálkodott újra a fiatal anya. – Köszönjük neked!

– A Fekete Torony megvéd majd – hallotta Logain a saját hangját. – Mindig.

– Majd elküldöm hozzátok a fiamat, ha elég idős lesz – ígérte a nő, és rámosolygott a gyerekére. – Azt akarom, hogy álljon be közétek, ha megvan benne a tehetség.

Azt mondta, hogy tehetség. Nem átok. Tehetség.

Mindent elöntött a fény.

Logain felkapta a fejét. A fénysugár északon tört az égre... Még soha nem érzett ilyen erős fókuszálást. Akkor sem, amikor megtisztult az Igazi Forrás. Micsoda erő!

– Itt az idő – lépett oda Gabrelle a férfi mellé.

Logain belenyúlt az övtáskájába. Három, félig fehér, félig fekete korongot húzott elő. A közelben lévő asha'manek a vezetőjük felé fordultak. Szünetet tartottak a Gyógyításban, és az emberek megvigasztalásában.

– Tedd hát meg! – mondta Gabrelle. – Tedd hát meg, Pecsétek Törője!

Logain egymás után kettéroppantotta a valamikor megtörhetetlen pecséteket, majd a darabkákat a földre ejtette.

Negyvenkilencedik fejezet

Fény és Árnyék

Minden halott. A farkasálomban Perrin kihalt, sziklás pusztaságon keresztül tántorgott. Nyomát sem látta növényeknek, de termőtalajnak sem. Az égbolt megfeketedett, és ez a semmi még magukat a sötét felhőket is elnyelte. Felmászott egy hegygerinc legtetejére. A háta mögött hatalmas területen egyszerűen porrá omlott a talaj. A törmeléket magába szívta az ég. Az ifjú lába alatt vadul rázkódott a szikla.

Odalent nem szakadékot, hanem a semmit látta.

A farkasálomban minden elpusztult. Perrin folytatta az útját. Shayol Ghul felé haladt. Jól látta a ragyogó fényoszlopot. Olyan volt, mint egy világítótorony. Különös, de a messzeségben nagyon is jól ki tudta venni a Sárkánybércet. Az a hegy a valóságban túl messze volt ahhoz, hogy látni lehetett volna. Ahogy a csúcsok között elporladt a táj, mintha a világ összezsugorodott volna.

A két hegyorom egyre közelebb került egymáshoz. Közöttük minden darabokra hasadt, és megtört. Perrin átmozdult a Végzet Verme elé. Belépett az alagútba. Áthatolt a korábban idehelyezett ibolyaszínű akadályon.

Lanfear bent ácsorgott. A haja ugyanolyan hollófekete volt, amint amikor először találkoztak. Ismerősnek tűnt az arca is. Olyan volt, mint egykor.

– Annyira idegesítő ez az álomtövis – méltatlankodott a nő. – Miért pont ide kellett raknod?

– Távol tartja a többi Kitaszítottat – felelte Perrin oda sem figyelve.

– Hát ez tényleg így van – bólintott a nő, és összefonta a karját a mellén.

– Rand még mindig ott van? – kérdezte az ifjú.

– Ott van a legvégén – biccentett a Kitaszított. – Az előbb valamilyen csodás dolog történt.

Homlokát ráncolva folytatta:

– Lehetséges, hogy ez a létező legfontosabb pillanat az emberiség életében azóta, hogy megnyitottuk a Furatot?

– Akkor gondoskodjuk arról, hogy ne történhessen hiba – felelte Perrin és elindult a hosszú kő állkapocsban. Lanfear ott jött az oldalán.

A folyosó legvégén meglepő látvány tárult az érkezők szeme elé. Callandort nem Rand, hanem valaki más tartotta a kezében. Az, akivel korábban harcolt a barátja. Talán Demandred? Perrin nem tudhatta. Azt viszont biztosra vette, hogy a Kitaszítottak egyikét látja.

A férfi a földön térdelt. Nynaeve egyik keze a vállán pihent. Az egykori javasasszony bal felől állt, Rand háta mögött. Moiraine a vörös hajú ifjú jobb oldalán állt. Mind a hárman egyenes háttal néztek maguk elé. A semmibe bámultak.

A hegy megremegett.

– Tökéletes – suttogta Lanfear. – Álmomban sem gondoltam volna, hogy minden ilyen remekül alakul.

Alaposan megnézte magának a két nőt.

– Gyorsan kell végeznünk velük. Én a magasabbat ölöm meg, te meg az alacsonyabbat.

Perrin elkomorodott. Valami mintha zavarta volna a paranccsal kapcsolatban.

– Megölni...?

– Hát persze! – felelte Lanfear. – Ha gyorsan lecsapunk, még mindig jut idő arra, hogy az irányításunk alá vonjuk Moridint. Amíg még fogja azt a kardot. Azzal pedig rákényszerítem Lews Therint arra, hogy meghajoljon előttem.

Összevonta a szemöldökét.

– A kezében tartja a Sötét Urat. Egyetlen mozdulattal kiolthatná az életét – már ha egyáltalán életnek lehet nevezni ezt. Csupán egyvalaki mentheti meg a Sötétség Nagyurát. Ez az a pillanat, amikor elnyerhetem a jutalmamat. Most én lehetek a leghatalmasabbak leghatalmasabbika.

– De hát… meg akarod menteni a Sötét Nagyurat? – kérdezte Perrin, és a homlokához kapta a kezét. – Átálltál hozzánk. Emlékszem…

Egy ingerült pillantás volt a válasz.

– Miért kell ezt az ostoba módszert használnom? – méltatlankodott a Kitaszított. A szaga elárulta, hogy mennyire elégedetlen. – Annyira utálom. Lealacsonyodom vele Graendal szintjére.

Megvonta a vállát.

– Ha több időm lett volna, rendesen kezelésbe vehettelek volna – magyarázta, és ragyogó mosollyal megsimította Perrin arcát. – Érzem a zavarodat. A magasabbik, ugye a faludból való? Erre emlékszem. Feltételezem, hogy együtt nőttetek fel, igaz? Nem is akarom, hogy őt öld meg, kis farkasom. Végezhetsz a kisebbikkel. Őt ugye gyűlölöd?

– Én... igen, gyűlölöm. Elrabolt a családomtól. Igazából miatta kellett meghalniuk. Máskülönben ugyanis ott lettem volna velük.

– Ez a beszéd! – bólintott Lanfear. – Végezzünk gyorsan velük! Nem tart ám sokáig ez a kedvező alkalom.

A Kitaszított a két nő felé fordult. Nynaeve és Moiraine. Perrin barátai. Utánuk pedig... Rand következik. Lanfear meg fogja ölni. Perrin ezt egyszerűen tudta. A nő majd arra kényszeríti Randet, hogy meghajoljon előtte, aztán pedig megöli. Az első pillanattól kezdve arra a percre készült, amikor a Sötét Úr kilátástalan helyzetbe kerül, és egyes-egyedül Lanfear közbelépése jelentheti a megváltást.

Perrin odalépett a Kitaszított mögé.

– Egyszerre csapunk le! – suttogta Lanfear. – A világok közötti falak megtörtek e helyen. Ha nem vagyunk gyorsak, képesek lesznek visszavágni. Egyszerre kell megölnünk mind a kettőt.

Ez nagyon nincs rendjén – gondolta Perrin. – Nagyon, de nagyon nem helyes, amit teszünk. Meg kellett volna akadályoznia, ám a két keze mégis a magasba emelkedett.

EZ NINCS RENDJÉN. Nem tudta, hogy miért. Az elméje egész egyszerűen nem tette lehetővé, hogy átgondolja a dolgokat.

– Most, mindjárt – suttogta Lanfear, és a tekintete megállapodott Nynaeve-en.

Perrin a Kitaszított felé fordult.

– Háromig számolok – mondta a nő, és nem is nézett az ifjúra.

Az a kötelességem, hogy megtegyem azt, amire Rand nem képes – gondolta Perrin.

A farkasálomban jártak. Ezen a helyen valósággá válik, amit Perrin érez.

– Egy – mondta Lanfear.

Faile. Hogy mennyire szerette.

– Kettő.

Nagyon szereti Faile-t.

– Három.

Szereti Faile-t. A Kényszer úgy foszlott semmivé, mint a füst a szélben. Egy szempillantás alatt kiszabadult alóla, mintha ledobott volna magáról egy mocskos ruhadarabot. Mielőtt Lanfear lecsaphatott volna, Perrin megragadta a torkát.

Egyetlen mozdulat elég volt. Erős keze kitekerte a Kitaszított nyakát.

Lanfear összeesett. Perrin elkapta a testét. Annyira gyönyörű volt. Halálában visszaváltozott azzá, amilyen korábban is volt. Ismét az új alakját vette magára.

Perrin a veszteség súlyától megtántorodott. Az elméjéből nem sikerült teljes mértékben kitisztítania a nő beavatkozásának nyomát. Le fogja győzni ezt az érzést. Talán elborítja valami mással, valami új, helyes érzelemmel. Erre csupán azért volt képes, mert a farkasálomban járt, és rendelkezett azzal a tudással, hogy annak lássa magát, aminek lennie kellett volna.

Sajnálatos módon valahol mélyen még mindig szerelmes volt ebbe a némberbe. Ez rosszulléttel töltötte el. Ez a szerelem még csak meg sem közelíthette azt, ahogy Faile iránt érzett, de akkor is ott volt. Azon kapta magát, hogy zokog, miközben leengedte a fehér és ezüstszínű ruhát viselő karcsú alakot a kőpadlóra.

– Sajnálom – suttogta. Sohasem gondolta volna, hogy képes lesz erre. Megölt egy nőt, mégpedig olyat, aki nem tört az életére.

De hát valakinek meg kellett tennie ezt. Legalább így nem Randnek kellett szembesülnie ezzel a feladattal. Perrin a barátja helyett a saját vállára vette ezt a terhet. Rand felé fordult.

– Menj! – suttogta. – Tedd meg, amit meg kell tenned! Ahogy mindig, én most is vigyázok rád!

A pecsétek megroppantak. A Sötét Úr kiszabadult.

Rand vaskézzel tartotta az ellenfelét.

Eltelve az Egyetlen Hatalommal, a fényoszlopban állva behúzta magához a Mintába a Sötét Urat. Csak itt létezett az idő. Az Árnyékot magát csakis idebent lehetett megölni.

Rand keze megremegett. A benne tartott erő egyszerre volt hatalmas, ám ugyanakkor parányi. Ahogy üvöltött, azzal túlharsogta az egymáshoz súrlódó bolygók hangját.

Szánalomra méltó kis féreg. Rand hirtelen úgy érezte, hogy valójában nem is a létező mindenség egyik alapvető erejét, hanem a birkakarám sarában talált parányi, apró kis pondrót tartja a kezében.

TE VALÓJÁBAN SEMMI SEM VAGY – szólalt meg Rand. Pontosan ismerte a Sötét Úr valamennyi titkát. – SOHASEM HAGYTÁL VOLNA MEGPIHENNI, AHOGY AZT ÍGÉRTED, HAZUGSÁGOK ATYJA! RABSZOLGASORBA TASZÍTOTTÁL VOLNA ENGEM IS, AHOGYAN MINDENKI MÁST. KÉPTELEN VAGY BÁRKIT IS MEGVÁLTANI. NEM ISMERED A BÉKÉT, CSAK A KÍNZÁST!

A Sötét Úr remegett a markában.

TE RETTENETES, SZÁNALOMRA MÉLTÓ FÉREG – mondta Rand.

Rand már haldoklott. A vére elfolyt, és jól tudta, nemsokára elég, mert a három Hatalomból olyan sok tombolt a testében.

Kezében tartotta a Sötét Urat. Elkezdte összepréselni, ám megtorpant.

Ismerte ellenfele minden titkát. Jól látta, hogy mit miért tett a Sötét Úr. És a Fényre... Rand megértette. Ellenfele rengeteg hazugságot mutatott.

Viszont az a látomás, amit Rand saját maga alkotott, a világ, ahol nem létezett a Sötét Úr... az nagyon is igaz volt. Ha megteszi azt, amire vágyik, akkor semmivel sem tesz jobbat az emberekkel, mint ahogy maga a Sötét Úr bánt volna el velük.

Hogy lehettem ennyire ostoba!

Rand felüvöltött és visszalökte a Sötét Urat abba a gödörbe, ahonnan származott. Oldalra nyúlt, és elméjében megragadta a saidar és a saidin ikeroszlopát. Beborította őket a földön tágra nyílt szemmel térdelő Moridinen keresztül áramló Igazi Hatalommal. A Kitaszítottban olyan iszonyatos erők tomboltak, hogy meg sem tudott mozdulni.

Rand mozgásba hozta a három Hatalmat. Az előrezúduló áradat szálait összefonta. Először a saidint és a saidart, majd rájuk borította az Igazi Hatalmat. A három, összefonódó áramlatból pajzsot tartott a Furat elé.

Lenyűgöző volt, amit létrehozott. A saidart és a saidint a legtisztább formájukban fűzte össze. Nem volt itt Tűz, Szellem, Víz, Föld vagy Levegő. Tisztaság. Maga a Fény. Nem próbálta meg kijavítani, ami elromlott. Nem akarta befoltozni a sérülést. Új mestermunkát kovácsolt.

A Hatalom új alakját megragadva Rand összezárta a hasítékot, melyet egykor régen az ostoba emberek metszettek ki.

Végre-valahára megértette, hogy nem a Sötét Úr volt az ellenség.

Soha nem is volt az.

Moiraine megragadta Nynaeve-et. Csak a tapintására hagyatkozhatott, mert mind a kettőjüket elvakította a fény.

Talpra rángatta a társát. Mind a ketten futni kezdtek. Távolodni próbáltak a perzselő világosságtól. Tántorogva elindultak felfelé a folyosón. Moiraine vakon kirobbant a szabadba. Nem is vette észre, hogy már kiért. Kevés hiányzott ahhoz, hogy túlfusson a sziklapárkány peremén. Majdnem lezuhant a meredek hegyoldalra. Valaki azonban megragadta.

– Az enyém vagy – hallotta Thom hangját, mielőtt a férfi karjába hanyatlott volna. Egy cseppnyi ereje sem maradt. Nynaeve mellettük hörögve a földre rogyott.

Thom megpróbálta elfordítani a feleségét a folyosó felől. Moiraine azonban nem volt hajlandó másfelé nézni. Tágra nyitotta a szemét, pedig tudta, hogy túlságosan is erős a fény. Valamit meglátott. Randet és Moridint. Ott álltak a fényben, amikor a ragyogás kirobbant, hogy tündöklésével elnyelje az egész hegyet.

Rand előtt a feketeség mintha csak egy lyuk lett volna a semmiben. Megpróbált mindent magába szívni. Ez a nyílás azonban lassan, de biztosan összeszűkült. A végén már csak akkora volt, mint egy tű hegye.

És utána eltűnt.

Epilógus

A válasz megértése

Rand talpa megcsúszott a saját vérében.

Nem látta a talajt. Valamit cipelt. Egy nehéz dolgot. Egy testet. Feltántorgott az alagúton.

Összezáródik – gondolta. – Bezárul. A barlang mennyezete úgy ereszkedett lefelé, mint amikor egy gigantikus fenevad becsukja a száját. Kő őrölt követ. Amikor Rand felhördülve kilépett a szabadba, a háta mögött lezuhantak a sziklatömbök. A barlang szája úgy záródott be, mintha a fenevad összeszorította volna a fogait.

A haldokló megtántorodott. Annyira nehéz volt a karjában tartott test. Térdre rogyott.

Halványan... látott valamit. Valaki letérdelt mellé.

– Igen – suttogta egy nő. Nem ismerte fel a hangját. – Igen, ez jó lesz. Pontosan ezt kell tenned.

Nagyot pislogott, de nem tisztult ki a látása. Az ősz hajú öregasszony aiel ruhát viselt? Az ismeretlen távolodni kezdett. Rand utána nyúlt, mert nem akart egyedül maradni. El akarta magyarázni a dolgokat.

– Most már értem a választ – suttogta. – Rossz kérdést tettem fel az aelfinneknek. A sorsunk megválasztása. Ha nincs választásod, akkor igazából nem is vagy ember. Csak bábu...

Valaki üvöltött.

Érezte, hogy minden elnehezedett. Belezuhant az öntudatlanságba.

Mat felállt, miközben Mashadar köde felperzselődve semmivé foszlott. A csatateret elborították azoknak a felkavaróan tályogos trallokoknak a hullái.

A szertefoszló ködben a magasba tekintve, közvetlenül a feje fölött megpillantotta a napot.

– Nahát, ennek igazán örülök! – köszöntötte a ragyogást. – Többször is meglátogathatnál ám! Nagyon csinos az ábrázatod.

Elmosolyodott, aztán lepillantott a lába előtt heverő hullára. Padan Fain leginkább mohával borított gallyak kötegére emlékeztette. A hús valósággal leolvadt a csontjairól. A tőr feketesége beborította rohadó bőrét. Bűzlött.

Mat kis híján lehajolt a tőrért. Végül aztán csak köpött egyet.

– Ezt a kihívást kivételesen futni hagyom – szólalt meg. Hátat fordított a halottnak, és elsietett.

Három lépéssel arrébb megtalálta a kalapját. Elvigyorodott, felkapta, és a fejébe csapta. Fütyörészve a vállára vetette az ashandareit, és továbbment. A fejében már nem dübörögtek a dobókockák.

A háta mögött a tőr, rajta azzal a rubinttal egész egyszerűen beleolvadt abba a mocsokba, ami valamikor Padan Fain volt.

Perrin holtfáradtan indult el a Shayol Ghul lábánál, a harc elülte után kiépített tábor felé. Elejtette a kabátját. A levegő végigsimította meztelen mellkasát. Mah'alleinirt visszadugta a helyére, az övébe. Egy jó kovács sohasem hanyagolja el a szerszámait, még akkor sem, ha úgy érzi, hogy ezek súlya valósággal belenyomja a földbe, a sírjába.

Biztosra vette, hogy most egyvégtében száz napot is tudna aludni. De még nem aludhat! Még nem.

Faile.

Nem. Valahol mélyen nagyon is tisztában volt azzal, hogy kénytelen lesz szembesülni a szörnyűséggel. De még nem most! Ebben a pillanatban nem törődött az aggodalommal, a rettenettel.

Az utolsó farkasok szellemei is áthalványultak a farkasálomba.

Búcsúzunk tőled, Ifjú Bika!

Találd meg, amit keresel, Ifjú Bika!

Véget ért a hajsza, de fogunk mi még együtt vadászni, Ifjú Bika!

Továbbment a sebesültek és az árnyfattyak feletti győzelmet ünneplő aielek között. Némelyik sátorból a sérültek nyöszörgése, míg másokból a győzelem diadalüvöltése hallatszott. A legkülönfélébb emberek rohangáltak Thakan'dar virágba borult völgyében. Néhányan a sebesülteket keresték, míg mások egyszerűen csak hangosan ujjongtak, ha olyan barátaikkal találkoztak, akik valahogy túlélték a legutolsó sötét pillanatokat.

Az aielek harsányan kiabálva üdvözölték az érkezőt.

– Hé, kovács, állj be közénk!

Ő azonban nem csatlakozott az ünnepelőkhöz. Körülnézett, az őröket kereste. Valakinek csak volt annyi magához való esze, hogy aggódjon egy esetleges, magányos myrddraal vagy draghkar bosszúja miatt. És valóban észrevette, hogy a tábor szívében védelmezők gyűrűje vett körbe egy hatalmas sátrat. De mi történt Randdel?

Az elméjében nem kezdtek kavarogni a színek. Nem tűnt fel a barátja képe. Perrin már nem érezte, hogy valami rángatná, valami vonzaná az irányába.

Mindez meglehetősen komor jelnek tűnt.

Félrelökte maga elől az őröket, és eltompult elmével belépett a sátorba. Hol a csudába találtak ekkora sátrat ezen a csatatéren? Hiszen itt mindent a sárba tapostak, felrobbantottak vagy felégettek.

A sátor belső részét betöltötte a gyógynövények illata. Vászonfalakkal több részre osztották.

– Mindent megpróbáltam – suttogta egy hang. Damer Flinn hangja. – Semmi sem változtatja meg azt, ami történik. Ő...

Perrin belépett abba a részbe, ahol Nynaeve és Flinn álltak egy tábori ágy mellett. Rand lemosott, és átöltöztetett teste csukott szemmel feküdt ott. Moiraine ott térdelt mellette. A tenyere megpihent az ifjú arcán. Olyan halkan suttogott, hogy a szavait egyedül Perrin hallhatta.

– Megtetted, amit meg kellett tenned, Rand. Megtetted.

– Életben van? – csattant fel Perrin, és letörölte az izzadságot az arcáról.

– Perrin! – kiáltotta Nynaeve. – Ó, a Fényre! Rémesen nézel ki! Ülj le, te fajankó, mert mindjárt összeesel! Még csak az kellene! Nem akarok egyszerre kettőt ápolni közületek.

A javasasszony vöröslő szemmel nézett az ifjúra.

– Mindenképpen meg fog halni, igaz? – kérdezte Perrin. – Élve kihoztátok onnan, ám ennek ellenére meg fog halni!

– Leülni! – förmedt rá Nynaeve, és egy zsámolyra mutatott.

– A kutyádnak parancsolgass, Nynaeve! – mordult fel Perrin. – A farkasok nem engedelmeskednek.

Letérdelt, és Rand vállára tette a kezét.

Nem éreztem, hogy oda kéne sietnem hozzád, és nem tűntek fel a látomások sem – gondolta az ifjú. – Már nem vagy ta'veren. Azt hiszem, most már én sem.

– Elküldtetek hármójukért? – kérdezte aztán. – Idehívtátok Mint, Elayne-t, Aviendhát? Látniuk kell még egyszer, utoljára!

– Ez minden mondanivalód? – csattant fel Nynaeve.

Perrin felnézett a javasasszonyra. Nynaeve keresztbe fonta a karját a mellén. Mintha így akarta volna megakadályozni, hogy szétessen. Saját magát átölelve küzdött a könnyek ellen.

– Még ki halt meg? – kérdezte az ifjú, és felkészült a legrosszabbra. Nynaeve arckifejezése egyértelművé tette, hogy már elveszített valakit.

– Egwene.

Az egykori kovácslegény becsukta a szemét és kifújta a levegőt. Egwene. Ó, Fény!

Minden remekműnek megvan a maga ára – gondolta. – Fizetnünk kell, de akkor is el kell készíteni. Csak hát... Egwene?

– Nem a te hibád, Nynaeve – szólalt meg, és kinyitotta a szemét.

– Hát persze hogy nem az! Tudom, hogy nem az én hibám, te tompaagyú fajankó! – kiáltotta a nő, és elfordult.

Perrin felkelt, magához ölelte, és erős kovácskezével megveregette a hátát.

– Sajnálom.

– Azért jöttem el otthonról... hogy megmentselek benneteket – suttogta Nynaeve. – Csak azért mentem el veletek, hogy megvédjelek titeket.

– Ami sikerült is neked, Nynaeve! Megvédted Randet, és így ő megtehette azt, amit meg kellett tennie.

Az egykori javasasszonyt erős remegés rázta meg. Perrin hagyta, hogy kisírja magát. A Fényre! Hiszen ő maga is könnyezni kezdett. Egy pillanattal később azonban Nynaeve határozottan arrébb lépett, majd kirohant a sátorból.

– Pedig mindent megpróbáltam – szólalt meg kétségbeesve Flinn. Randet nézte. – Nynaeve is. Együtt próbálkoztunk. Felhasználtuk Moiraine sedai angrealját. Semmi sem segített. Senki sem tudja, hogyan lehetne megmentem.

– Megtettél minden tőled telhetőt – vigasztalta Perrin, aztán benézett a másik elkerített részbe. A tábori ágyon ott is feküdt valaki. – Ez meg mit keres itt?

– Egymás mellett találtuk meg őket – magyarázta Flinn. – Rand alighanem karjában hozta ki a veremből. Nem tudjuk, hogy Sárkány nagyurunk miért mentette meg a Kitaszítottak egyikét, de ez nem is számít. Őt sem tudjuk meggyógyítani. Haldokolnak. Mind a ketten.

– Hívjátok ide Elayne-t és Aviendhát! – mondta újra Perrin. Elbizonytalanodott. – Ugye mind életben maradtak?

– Az aiel lány csúnyán megjárta – válaszolta Flinn. – Egy elképesztően szörnyű külsejű aes sedai cipelte be a táborba. Aviendha alig állt a lábán. A segítője nyitott Kaput neki. Életben fog maradni, de azt már nem tudnám megmondani, hogy tud-e majd járni.

– Szóljatok mindenkinek! Mind a háromnak.

Flinn bólintott, Perrin pedig kilépett a sátorból Nynaeve után. Pontosan azt látta, amiben reménykedett. Az egykori javasasszony akkor hát valóban ezért sietett ki az előbb. Nem messze a sátortól Lan ölelte magához. A harcos legalább olyan megviseltnek és kimerültnek látszott, mint amilyennek Perrin érezte magát. Amikor találkozott a pillantásuk, mind a ketten biccentettek.

– A szélkeresők közül néhányan megnyitottak egy Kaput Merrilorba – szólalt meg Lan. – A Sötét Urat újra elzárták. Az Átokföld virágba borult. Ismét működnek a Kapuk errefelé.

– Köszönöm – felelte Perrin, és elsietett kettőjük mellett. – Hallott bárki is... valamit a feleségemről?

– Nem, kovács. Utoljára a Kürtzendítő látta. A feleséged ott hagyta, és bevágtatott a csatatérre, hogy maga után csalja a trallokokat. Sajnálom.

Perrin bólintott. Már beszélt Mattel és Olverrel is. Kezdte úgy érezni, mintha... mintha szándékosan halogatta volna, hogy levonja az elkerülhetetlen következtetést.

Ne gondolj semmi ilyesmire! – figyelmeztette önmagát. – Eszedbe se jusson! Összeszedte magát, és elindult, hogy megkeresse azt a Kaput, amiről Lan beszélt.

– Bocsánat! – szólította meg Loial a sátor mellett ücsörgő hajadonokat. – Láttátok Matrim Cauthont?

– Kérsz ooesquait? – kiáltotta vidáman az egyik lány, és kacagva a magasba nyújtotta az italos tömlőt.

– Nem, nem – válaszolta Loial. – Meg kell keresnem Matrim Cauthont, hogy beszámoljon nekem a csata menetéről. Ez világos, nem? Amíg még elevenek az emlékek. Az volna jó, ha mindenki elmondaná nekem, mit látott és hallott. Mert akkor bizony le tudnám írni. Sosem lesz erre jobb alkatom.

Magában persze beismerte, hogy szerette volna látni Matet és Perrint. Tudni akarta, hogy nincs semmi bajuk. Hiszen rengeteg dolog történt. Beszélni akart a barátaival, mert csak akkor lehetett bizonyos abban, hogy nem történt semmi szörnyűség sem velük. Hiszen ami Randdel történt...

Az aiel nők részegen mosolyogtak. Loial felsóhajtott, majd továbbsietett. Nemsokára véget ér a nap. Az Utolsó Csata napja! Ez már akkor a negyedik kor, igaz? De vajon elkezdődhet egy nap kellős közepén az új világkorszak? Hogy ez milyen kellemetlen lenne a krónikások számára! Egy dologban azonban mindenki egyetértett. Rand pontosan délben pecsételte le a Furatot. Loial folytatta az útját. A tábor továbbra is Shayol Ghul lábánál maradt. Nynaeve arról beszélt, hogy nem meri elmozdítani Randet. Az ogier folytatta a keresést. Több sátorba is benézett. A következőben négy aes sedai között megpillantotta a viharvert Ituralde tábornokot.

– Értsék már meg! – tiltakozott a hadúr. – Egész életemben Arad Doman királyait szolgáltam. Esküt tettem rájuk.

– Alsalam meghalt – figyelmeztette a széke mellett álló Saerin sedai. – Valakinek el kell foglalnia a trónt.

– Nagy a zavar Saldaeában – tette hozzá Elswell sedai. – Áttekinthetetlen a trónöröklés kérdése, főleg az új andori kapcsolatok miatt. Arad Doman nem engedheti meg magának, hogy vezető nélkül maradjon. El kell foglalnod a trónt, Rodel Ituralde! Még pedig gyorsan!

– De hát a Kereskedőtanács...

– Minden tagja halott vagy eltűnt! – vágott a szavába egy másik aes sedai.

– Esküt tettem arra...

– És mégis mit várna el tőled a királyod ebben a helyzetben? – förmedt rá Yukiri sedai. – Talán hagynád, hogy széthulljon a királyság? Erősnek kell lenned, Ituralde nagyúr! Ebben a helyzetben Arad Doman nem maradhat vezető nélkül!

Loial nesztelenül elhátrált, és együtt érzően megcsóválta a fejét. Négy aes sedai. Ituralde fejére még napnyugta előtt felkerül a korona.

Utána benézett a legnagyobb Gyógyító sátorba, hogy újra megtudakolja, nem látta-e valaki Matet. Hiszen itt volt, ezen a csatatéren. Állítólag mosolygott és egészségesnek látszott, de... Szóval Loial a saját szemével akarta látni. Beszélni akart vele.

Belépve a sátorba, össze kellett görnyednie, mert különben a feje kinyomta volna a mennyezetet. Az emberek hatalmas sátra túl alacsony volt a magas ogier számára.

Aztán újra benézett Randhez is. A barátja rosszabb állapotban volt, mint korábban. A fal mellett Lan állt. A férfi koronát – egyszerű ezüstpántot – viselt azon a helyen, ahol általában a hadoriját hordta. Ez még magában nem lett volna különös, ám az ogier összerezzent, amikor észrevette Nynaeve fején a korona párját.

– Ez így annyira igazságtalan – suttogta a javasasszony. – Miért hal meg Rand, mikor az a másik egyre jobban van?

Nynaeve nagyon zaklatottnak látszott. Kisírt szeme jól láthatóan vöröslött, ám mivel korábban mindenkit összeszidott, aki csak szóba hozta a dolgot, ezért Loial befogta a száját. Az emberek elég sokszor akarták, hogy az ogier néma maradjon. Ez igen furcsa volt, hiszen rövid életű, hebehurgya lények voltak.

A nő felnézett a látogatóra, mire Loial meghajtotta a fejét.

– Loial, hogy áll a keresésed? – kérdezte.

– Nem túl jól – válaszolta komor mosollyal az ogier. – Perrin nem is törődött velem, Matet pedig sehol sem találom.

– A történeteid várhatnak néhány napot, építő! – figyelmeztette Lan.

Loial nem ellenkezett. Hiszen Lan most már király volt. De... Hát nem! A történetek nem várhatnak! A lehető leghamarabb le kell jegyezni őket, hogy a történelmi műve pontos legyen.

– Iszonyú – szólalt meg Flinn, és még mindig Randet nézte. – De hát akkor is, Nynaeve sedai... Annyira furcsa ez az egész. A három nő közül mintha az egyiket sem érdekelné. Nem kellene legalább aggódniuk?

Loial magulara hagyta őket. Benézett Aviendhához az egyik közeli sátorba. A tudós asszony némán ült, miközben több nő is kifacsarodott, vérző lábát kezelte. Jó pár lábujja odaveszett. Egy biccentéssel üdvözölte Loialt. A Gyógyítással sikerült leküzdeniük a fájdalom nagy részét. Úgy tűnt, Aviendha halálosan kimerült, de szemmel láthatóan nem szenvedett.

– Mat? – kérdezte az ogier reménykedve.

– Nem láttam, Loial, Halan fia, Arentnek fia – válaszolta Aviendha. – Legalábbis azóta nem, hogy az előbb megkérdezted.

Az ogier elpirult, és gyorsan távozott. Kint elsietett Elayne és Min mellett. Majd tőlük is megérdeklődi, hogy mi történt. Korábban már fel is tett néhány kérdést az ifjú nőknek. A legfontosabbnak mégis a három ta'veren tűnt! Miért rohangálnak mindig annyit az emberek? Miért nem tudnak leülni egy kicsit? Nincs idejük arra, hogy gondolkozzanak. Pedig mennyire fontos a mai nap.

Különben tényleg eléggé furcsa volt a dolog. Min és Elayne. Nem kellene ott állniuk Rand oldalán? A királynő az elesettek listáját ellenőrizte, meg azt, hogy mivel fogják ellátni a menekülteket. Min semmibe meredő tekintettel Shayol Ghult bámulta. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy bemenjenek és Rand kezét fogják, miközben a fiatalember lassan átsiklott a halál birodalmába.

Hát, Matről feltételezni lehet, hogy elosont mellettem, és visszament Merrilorba – gondolta az ogier. Ezek az emberek képtelenek megülni a fenekükön. Mindig rohannak.

A seanchanok táborát a hullahegyektől távol, Merrilor déli részén alakították ki. Matrim Cauthon nyugodt arccal sétált be a sürgölődők közé. Ahogy megpillantották, a férfiak és a nők egyaránt döbbent arccal a szájuk elé kapták a kezüket. A kalapját megérintve üdvözölte őket.

– A Hollók Hercege!

A feltámadó suttogás végigfutott az egész táboron. Úgy adták szájról szájra a nevét, mint az utolsó adag konyakot egy hideg éjszakán.

Nyugodtan besétált Tuonhoz. A felesége a tábor középpontjában állt egy hatalmas térképes asztal mellett. Seluciával beszélt. Mat figyelmét nem kerülte el, hogy Karede életben maradt. Valószínűleg gyötörte is a lelkiismeret-furdalás miatta.

Tuon Matre pillantott, és elkomorodott.

– Hol a csudában voltál?

Az ifjú válaszul magasba emelte a karját. Tuon savanyú képpel felnézett a magasba. Semmit sem látott. Mat erre megpördült, és újra az égbolt felé mutatott.

A tábor felett felragyogtak az éjszakai virágok robbanásai.

A félszemű ifjú elvigyorodott. Aludrát egy kicsit noszogatni kellett, de csak egy kicsit. Az a nőszemély annyira imádta a felrobbanó dolgokat.

Bár még igazából nem szállt le az alkony, az előadás akkor is lenyűgözőre sikeredett. Aludra mostanra már a sárkányosok felét kiképezte a tűzijátékhoz szükséges petárdák elkészítésére, és arra, hogy a különféle porait kezeljék. Mostanában már nem volt annyira titkolódzó, mint régebben.

A robbanások hangja valósággal a táborra zúdult.

– Tűzijáték? – kérdezte Tuon.

– A leglenyűgözőbb fényverte tűzijáték, amit az én földemen vagy a te birodalmadban valaha is láthattak! – vágta rá Mat.

Tuon még savanyúbb képet vágott. A robbanások lángja visszatükröződött sötét szemében.

– Gyermeket várok – szólalt meg. – A Sorslátó is megerősítette.

Mat úgy érezte, mintha a tűzijáték lángja a gyomrában lobban volna fel. Összerezzent. Megvan az örökös! Kétség sem férhetett hozzá, hogy fiú lesz! Mi az esélye annak, hogy fiú legyen? Arra kényszerítette magát, hogy elvigyorodjon.

– Akkor ezek szerint most már szabad a pálya. Nincs rám szükség. Hiszen megvan az örökösöd.

– Megvan az örökösöm – válaszolta Tuon. – De kettőnk közül az én sorsom szabad. Most már megölhetlek, ha úgy akarom.

Mat még szélesebben vigyorgott.

– Érdekes lesz látni, hogy majd mire megyünk mi ketten, így együtt. De mondd csak, ugye szoktál kockázni?

Perrin leült a halottak közé, és végre zokogni kezdett.

Fehér ruhás gai'shainok és menekült nők vizsgálták a holttesteket. Nyomát sem lelte Faile-nak. A leghalványabb nyomát sem.

Nem bírom tovább! – Mikor aludt utoljára? Még Mayene-ben. A teste tiltakozása jelezte, hogy ez távolról sem volt elegendő. Túl nagy terhet vállalt magára, hiszen heteknek megfelelő hosszúságú időt töltött a farkasálomban.

Bashere nagyúr és a felesége is meghalt. Ha Faile élne, ő lenne a királynő. Perrin remegő testtel ült a földön. Képtelen volt megmozdulni. Sok százezer holttest feküdt ezen a csatatéren. A többi kereső nem is törődött a halottakkal. Jelet tettek az elhunytra, és folytatták a kutatást. Igyekezett mindenkinek szólni, hogy keressék a feleségét, ám a kutatók mindenekelőtt az élőket akarták megtalálni.

A lassan elsötétedő égbolton tűzijáték fényei villantak fel. Perrin a tenyerébe temette az arcát, aztán oldalra dőlt, és elnyúlt a holttestek között.

Moghedien összerezzent, amikor azok a fények felragyogtak az égen. Minden egyes robbanás után eszébe jutott az a halálos tűz. Ahogy lesújtott a sharaiakra. Az a vakító izzás, a halálos rettegés pillanata.

Aztán pedig... aztán pedig a sötétség. Valamivel később tért magához. Ott feküdt a sharaiak tetemei között. Bizonyára azt hitték róla is, hogy meghalt. Miután visszanyerte az eszméletét, ezek a bolondok nem kevesebbet állítottak, mint hogy ők nyerték meg a csatát.

Talán nem is alaptalanul? – gondolta a Kitaszított, és ismét összerándult, mert a magasban felrobbant a petárdák következő sortüze. A Sötétség Nagyura elbukott. Minden odaveszett.

Nem. Nem. Folytatta az útját. Megpróbált határozott léptekkel haladni. Nem akart a legcsekélyebb gyanakvásra sem okot adni. Kénytelen volt megfojtani egy segítőt. Magára vette az alakját, és csupán egészen rövid ideig fókuszálva kifordította a fonatot. Ennyi majd elég lesz ahhoz, hogy elmeneküljön innen. Megkerülte a hullákat, és nem törődött a levegőben úszó bűzzel.

Nem is veszett oda minden! Hiszen még életben volt. Ráadásul a Kiválasztottak közé tartozott! Ez pedig azt jelentette... hogy ő volt ennek a sok nyomorultnak a császárnője! Hiszen a Sötétség Nagyurát ismét bebörtönözték, így majd nem tudja megbüntetni Moghedient. Azt pedig szinte biztosra vehette, hogy a többi Kiválasztott elpusztult vagy börtönbe került. Ha ez így igaz, akkor senki sem tud annyit, mint ő.

A helyzet még akár előnyösen is alakulhat a számára. Lehetséges, hogy győztesen fog kikerülni erről a csatatérről? Megtorpant egy felborult ellátó kocsi mellett. Megragadta a cour'souvráját. Szerencsére nem esett semmi baja sem. Szélesen elvigyorodott, majd létrehozott egy apró fénygömböt, hogy megvilágítsa az útját.

Igen... a felhőtlen égre kell összpontosítani, nem a viharfelhőkre. A saját maga javára fordíthatja ezt az egészet. Hiszen... csak néhány év kell hozzá, hogy ő legyen az egész világ ura!

Valamilyen hideg dolog tekeredett a nyakára.

Moghedien halálra váltan odakapott, majd sikítani kezdett:

– Ne! Ne, már megint!

Az álcázása semmivé foszlott, és nem tudta megragadni az Egyetlen Hatalmat sem.

A háta mögött egy igencsak elégedett külsejű sul'dam állt.

– Azt mondják, hogy nem bánthatjuk azokat, akik aes sedainak hívják magukat. Te viszont nem viseled a gyűrűjüket. Úgy somfordálsz itt, mint aki valami rosszat tett. Nem hiszem, hogy bárkinek is hiányoznál.

– Engedj el! – üvöltötte Moghedien, és rángatni kezdte az a'damet. – Engedj el, te...

A kín azonnal leterítette. A földön fetrengett.

– Shanannak hívnak – folytatta a sul'dam, miközben egy másik nő is felbukkant, egy damaneval a nyomában. – Hívj nyugodtan gazdának! Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha gyorsan visszatérünk Ebou Darba.

A társa bólintott, mire a damane Kaput nyitott. Csak komoly erőfeszítés árán sikerült átrángatniuk rajta Moghedient.

A Shayol Ghul tövében álló Gyógyító sátorból Nynaeve lépett elő. A nap már majdnem eltűnt a látóhatár mögött.

– Meghalt – suttogta a kint várakozóknak. Jó páran álltak a sátor előtt.

Mintha egy tégla zuhant volna a lábára, amikor kimondta ezt a szót. Nem sírt. Már rég nem voltak könnyei. Ez persze nem jelentette azt, hogy nem kínozta a fájdalom.

Lan is kilépett a sátorból. A felesége vállára tette a karját. Nynaeve megfogta a kezét. Mellettük Min és Elayne összenéztek.

Gregorin suttogva Darlin felé fordult. Tear királyát félholtan, a sátra roncsai között találták. Mindketten komor arccal méregették a nőket. Nynaeve részben hallotta, amit Gregorin mondott:

– ...számítottam is, hogy az aiel vadembernek kőből van a szíve. Mondjuk Andor királynője is hideg teremtés, de hát ez a harmadik egy könnycseppet sem hullajtott.

– Még nem tértek magukhoz – vélte Darlin.

De nem – gondolta Nynaeve, és alaposan szemügyre vette Mint és Elayne-t. – Ezek hárman tudnak valamit,, amit én nem tudok. Addig verem őket, amíg el nem árulják.

– Bocsánat – mondta, és ellépett Lan mellől.

A férje követte.

Nynaeve magasba vont szemöldökkel fordult Lan felé.

– Jó pár hétbe is beletelik majd, mire megszabadulsz tőlem, Nynaeve – magyarázta a férje, és a kötés valósággal vibrált a szeretetétől. – Még ha el is akarnál menni.

– Makacs ökör! – mérgelődött a nő. – Talán nem te voltál az, aki mindenáron itt akart hagyni? Csak azért, hogy egyedül nézhess szembe az állítólagos sorsoddal?

– Pedig neked volt igazad – válaszolta Lan. – Ahogy olyan gyakran ez a helyzet.

Mindezt olyan nyugodtan jelentette ki, hogy csak egészen nehezen lehetett haragudni rá.

Ráadásul pedig az egykori javasasszony nem is rá volt mérges, hanem arra a három nőszemélyre. Aviendha volt az első áldozat. Lannal az oldalán becserkészte.

– ...így Rhuarc halála is ezt bizonyítja – mondta éppen az ifjú tudós asszony Sorileának és Bairnek. – Tehát bármit is láttam, az megváltozhat. Már meg is változott.

– Láttam a látomásodat, Aviendha – bólintott Bair. – Vagy legalábbis valami nagyon hasonlót, más szemeken keresztül. Úgy vélem, figyelmeztetésben részesültünk. Nem engedhetjük meg valóra válni!

A két társa bólintott, ám ekkor észrevették Nynaeve-et. Az arcuk olyan semmitmondó kifejezést öltött, hogy az még egy aes sedainak is a becsületére vált volna. Aviendha pontosan ugyanolyan szörnyű volt, mint ez a két másik. A legnagyobb lelki nyugalommal ült a székében. Lábfejét vastag kötésréteg fedte. Járni talán majd újra megtanul, de harcolni soha többé nem fog.

– Nynaeve al'Meara – köszöntötte az érkezőt.

– Hallottad, amikor bejelentettem, hogy Rand meghalt?! – förmedt rá a javasasszony. – Csendben távozott.

– A megsebesült férfi felébredt az álomból – válaszolta Aviendha nyugodtan. – Mindenkire ugyanez a sors vár. Dicső tettet végrehajtva távozott közülünk. Meg fogjuk ünnepelni a nagyságát.

Nynaeve közelebb hajolt.

– Elég legyen! – szólalt meg fenyegetően, és magához ölelte az Igazi Forrást. – Ki vele! Azért téged választottalak, mert te nem tudsz elfutni előlem.

Egy pillanatra látszott is valami a fiatalabb nő arcán. Talán a félelem. Egy szempillantásnyi idővel később azonban már nyoma sem volt.

– Készítsük elő a máglyáját.

Perrin a farkasálomban rohant. Egyedül.

A többi farkas hangos vonyítással jelezte az együttérzését, a bánatát. Amikor elfutott mellettük, folytatták az ünneplésüket, ám ettől még nagyon is jól tudta, hogy komolyan, mélyen együtt éreztek vele.

Nem kezdett el vonyítani. Nem is zokogott hangosan. Ifjú Bikává változott, és futott.

Nem akart itt lenni. Aludni akart mélyen, álmok nélkül. Amikor úgy alszik, akkor nem érzi a fájdalmat. Nem úgy, mint itt.

Nem kellett volna magára hagynom.

Emberekre gondolt. Miért szivárgott be ide ez a gondolat?

De hát mit tehetek? Megígértem neki, hogy nem fogom törékeny üvegként kezelni.

Rohanhatott. Nagyon gyorsan. Végkimerülésig!

Oda kellett mennem Randhez. Kénytelen voltam rá. Csak hát közben cserbenhagytam a feleségemet!

Elmosódott foltként rohant el a Folyóközbe. Továbbszáguldott a folyó mentén. Eljutott a pusztába, majd visszatért. Hosszú futása Falméba vezetett.

Hogyan számíthattam arra, hogy mind a kettőre figyelek? Aztán meg, hogy engedhettem el az egyiket?

Lerohant Tearbe. Aztán meg vissza a Folyóközbe. Az elmosódott, vicsorgó folt olyan gyorsan száguldott, ahogyan csak bírt. Igen. Ez az a hely, ahol feleségül vette.

Perrin itt már vonyított.

Caemlyn, Cairhien, Dumai-források.

Itt megmentette az egyiküket.

Cairhien, Ghealdan, Maidén.

Itt megmentette a másikat.

Két erő érvényesült az életében. Mindegyik a maga irányába vonzotta. Ifjú Bika végül Andorban esett össze. Hegyek voltak a közelben. Ismerte ezt a helyet.

Itt találkoztam Elyasszal.

Ismét Perrin volt. Az elméjében nem egy farkas gondolatai keringtek. Ami bántotta, az nem bánthatta a farkast. Felnézett az égboltra. Rand önfeláldozása után már nem borították felhők az eget. Ott akart lenni a barátja mellett, amikor az meghalt.

Most viszont inkább Faile mellett lesz, azon a helyen, ahol a felesége meghalt.

Legszívesebben üvöltött volna, de tudta, hogy azzal semmire sem megy.

– Ki kell engedni magamból az érzéseket. Talán nem ezt kell tennem? – suttogta az égbolt felé nézve. – A Fényre! Nem akarom. Hiszen tanultam. Tanultam Maldenből. Nem követtem el újra ugyanazt a hibát! Azt tettem, amit meg kellett tennem. Most már igen.

A közelben egy madár csipogott az égben. Farkasok vonyítottak. Vadásztak.

– Tanultam...

Felrikoltott egy madár.

Olyan volt a hangja, mint a sólyomé.

Perrin valósággal felpattant. Megpördült. Arra kell mennie. A következő pillanatban már el is tűnt. Egy olyan síkságon bukkant elő, amit nem ismert. Illetve, várjunk csak! Hiszen ismerte ezt a helyet! Merrilorban volt. A mezőt azonban itt nem borította vér, a fű nem tűnt el a felkavart sár alatt, nem törték meg, nem robbantották cafatokra a tájat.

Itt találta meg a parányi sólymot. Olyan kicsi volt, mint Perrin tenyere. Halkan jajveszékelt, mert törött lábát csapdába ejtette a szikla. Már alig dobogott a szíve.

Perrin üvöltve ébredt fel. Valósággal kirobbant a farkasálomból. Felállt a holttestekkel borított földről, és az üvöltésétől megzendült az éjszakai égbolt. A halálra rémült keresők elmenekültek a közeléből.

Hol lehet? Képes lesz a sötétben is megtalálni ugyanazt a helyet? Futásnak eredt. Megtántorodott a holttestekben, megbotlott azokban a gödrökben, amelyeket a fókuszálók vagy a sárkányok martak a talajba. Megtorpant és körülnézett. Az egyik, majd a másik irányba. Hol lehet? Merre?

Virágillatú szappan. Az illatszer egészen halvány nyoma a levegőben. Perrin rohanva elindult abba az irányba, ahová a szag vezette. Teljes testsúlyával nekizúdult egy ormótlan trallok tetemének. Szinte mellmagasságig körülvették a társai holttestei. Alatta pedig megtalálta a ló tetemét.

Már képtelen volt gondolkozni. Nem gondolta át, hogy mit is tesz. Nem törődött azzal, hogy a tette milyen erőt igényel, Perrin megragadta és félrehúzta a lovat.

Faile véres teste legalul, egy apró mélyedésben feküdt. Csak egészen gyengén lélegzett. Perrin feljajdult, és térdre rogyott. Magához ölelte a nőt, és beszívta az illatát.

Csupán két szívdobbanásnyi időbe tellett, hogy átmozduljanak a farkasálomba, majd Faile-t felvigye Nynaeve-hez, a meszi északra, és visszamozduljanak a valóságba. Alig pár pillanattal később már nagyon is érezte, ahogy meggyógyítják a karjában szorított feleségét. Még csak a Gyógyítás idejére sem volt hajlandó elengedni.

Perrin sólyma, Faile megremegett és megmoccant. Utána pedig kinyitotta a szemét, és a férjére mosolygott.

A többi hős már elment. Birgitte itt várta meg a beálló éjszakát. A közelben a katonák előkészítették Rand al'Thor máglyáját.

Birgitte már nem maradhatott túl sokáig, de egyelőre... Igen, egy kicsit még elidőzhetett. Nagyon kicsit. A Minta ennyit megenged.

– Elayne? – kérdezte. – Tudsz valamit? A Sárkányról?

Elayne megvonta a vállát a félhomályban. A gyülekező tömeg háta mögött álltak. Jó páran jöttek ide, hogy láthassák, amint meggyújtják az Újjászületett Sárkány máglyáját.

– Tudom, hogy mire készülsz! – figyelmeztette Birgitte a királynőt. – A Kürttel kapcsolatban.

– Szerinted mire készülök?

– Meg akarod tartani – válaszolta egykori őrzője. – Ahogyan a fiút is. Azt akarod, hogy Andor kincse legyen. A nemzet legfontosabb fegyvere.

– Talán.

Birgitte elégedetten elmosolyodott.

– Milyen jó, hogy elküldtem azt a fiút.

Elayne azonnal odafordult, cseppet sem törődött a máglyát rakó katonákkal.

Hogy mit tettél?

– Elküldtem Olvert – válaszolta Birgitte. – Olyan őrökkel, akikben megbízom. Megmondtam a fiúnak, hogy keressen egy helyet, ami senki másnak nem jutna az eszébe. Egy olyat, amiről ő maga is megfeledkezhet. Dobja bele a Kürtöt. Lehetőleg az óceánba.

Elayne halkan kifújta a levegőt, azután visszafordult a máglya felé.

– Kibírhatatlan nőszemély – morogta, de aztán habozni kezdett. – Köszönöm, hogy nem nekem kellett meghoznom ezt a döntést.

– Gondoltam, hogy ezt fogod mondani.

Valójában Birgitte nagyon is úgy vélte, igen hosszú idő eltelne addig, míg Elayne eljut erre a felismerésre. A királynő azonban nagyon is megkomolyodott az elmúlt néhány hét során.

– Ezenfelül pedig cseppet sem hinném, hogy annyira kibírhatatlan voltam. Ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy te magad is el tudtál viselni az elmúlt néhány hónap során.

Elayne azonnal visszafordult.

– Ez most nagyon olyan volt, mint egy végső búcsú.

Birgitte elmosolyodott. Néha előre érezte, ha közeledett az ideje.

– Mert az is!

Elayne arcát elöntötte a bánat.

– Feltétlenül menned kell?

– Éppen újjászületek, Elayne – suttogta Birgitte. – Most. Valahol egy nő mindjárt megszüli a gyermekét. Enyém lesz az a test. Most történik.

– Nem akarlak elveszíteni.

Birgitte nevetni kezdett.

– Talán még találkozni fogunk. Egyelőre örülj a boldogságomnak, Elayne! Hiszen mindez azt jelenti, hogy folytatódik a körforgás. Újra találkozom vele. Gaidallal... Csak pár évvel leszek fiatalabb nála.

Elayne könnyes szemmel megragadta a barátnője karját.

– Szeretet és béke, Birgitte. Köszönöm.

Birgitte elmosolyodott, becsukta a szemét és csendben eltűnt.

Leszállt az este. Tam körülnézett. Valamikor ez volt az egész világ legfélelmetesebb helye. Shayol Ghul. A lenyugvó nap legutolsó fénysugarai még megmutatták a környéket beborító növényeket, a rengeteg virágot, a halottak és az elejtett fegyverek között növő füvet.

Ezt hagyod ránk ajándékként, fiam? – töprengett. – Ez az utolsó ajándékod?

A közeli tűzgödörben táncoló lángban meggyújtotta a fáklyáját. Elindult előre. Áthaladt a sötétben várakozók sorai között. Nem szóltak sok mindenkinek Rand végső búcsújáról. Mindenki el akart volna jönni. Talán mindenki meg is érdemelte, hogy eljöhessen. Az aes sedaiok hosszú, méltóságteljes ünnepséget terveztek Egwene számára. Tam viszont azt akarta, hogy csendben, szerényen adják meg a végső tisztességet a fiának.

Rand végre megpihenhet.

Az idős férfi lassan ellépdelt a lehajtott fejjel várakozók között. Senkinek sem volt fény a kezében. A ravatalozót csupán kétszáz ember vette körül a sötétben. Tam fáklyájának sárga fénye bevilágította komor arcukat.

Az éjszakában egyetlen fáklya kevés volt ahhoz, hogy látni lehessen, ki kicsoda. Nehéz volt megkülönböztetni az aielt az aes sedaitól, a folyóközi harcost Tear királyától. Csupán alakzatok látszottak az éjszakában. El akartak búcsúzni az Újjászületett Sárkánytól.

Odalépett a máglya mellé. Thom és Moiraine komoly arccal, kézen fogva állt ott. Az aes sedai gyengéden megszorította Tam karját. Az idős férfi tekintete végigfutott a holttesten. A fáklya fényében megnézte magának a fia arcát. Nem törölte le előbuggyanó könnyeit.

Jól harcoltál, fiam... Megálltad a helyed.

Meggyújtotta a máglyát.

Min a tömeg első sorában állt. Nézte, ahogy Tam roggyant vállal, lehajtott fejjel áll a lángok előtt. Az idős férfi nemsokára megfordult, és visszament a folyóköziekhez. Abell Cauthon megölelte, és valamit halkan mondott a barátjának.

A fejek lassan Min, Aviendha és Elayne felé fordultak az éjszakában. Arra számítottak, hogy ezek hárman tesznek valamit. Legalább mutatnak valamit.

Min két társa oldalán komoly arccal előbbre lépett. Aviendhának két hajadon segített menni, bár már egyedül is képes volt egy helyben állni, igaz közben Elayne-re kellett támaszkodnia. A hajadonok visszahúzódtak, hogy azok hárman egyedül maradhassanak a máglya előtt. Elayne és Min ott állt a két oldalán. Nézték, ahogy a lángok elemésztik Rand testét.

– Már láttam ezt – szólalt meg Min. – Amikor először találkoztam vele, már tudtam, hogy eljön ez a nap. Mi hárman, együtt, itt leszünk.

Elayne bólintott.

– Hogyan tovább?

– Hogyan...? – felelte Aviendha. – Gondoskodnunk kell arról, hogy mindenki kételkedés nélkül elhiggye, hogy ő már tényleg nincs többé.

Min bólintott. Elméje legmélyén világosan érezte a kötés lüktetését. A kapcsolat percről percre erősebb lett.

Rand al'Thor – csak így egyszerűen Rand al'Thor – egy sötét, üres sátorban ébredt fel. Csupán egyetlen gyertya égett a tábori ágy mellett.

Mélyen beszívta a levegőt, és nyújtózkodni kezdett. Mintha egy hosszú, kiadós álomból ébredt volna fel. Hová tűnt a fájdalom? Nem kellett volna elgémberedett tagokkal ébrednie? Hová tűnt a sajgás? Semmi ilyesmit sem érzett.

Végigsimította az oldalát, és nem találta a sebeket. Eltűntek a sebei. Nagyon, de nagyon hosszú idő óta először nem érezte a fájdalmat. Ez annyira szokatlan volt, hogy először zavarba jött tőle.

Lenézett, és rájött, hogy a saját bal keze simul az oldalára. Nevetni kezdett, és odatartotta az arca elé. Kell egy tükör! – gondolta. – Jó volna egy tükör.

A sátor szomszédos szobájában találta meg. Úgy tűnt, hogy senki sem volt a tágas vászonépítményben. Magasba tartotta a gyertyát, és belenézett az apró tükörbe. Moridin arca nézett vissza rá.

Rand megérintette az arcát. Végigsimította. A jobb szemében sárkányagyarra emlékeztető, magányos, fekete saa látszott. Mozdulatlan volt.

Visszaosont abba a részbe, ahol az előbb felébredt. Ott feküdt Laman kardja is egy jókora halom, szépen összehajtogatott ruha tetején. Alivia szemmel láthatóan nem tudta, hogy Rand majd milyen ruhát akar viselni. Természetesen ő volt az, aki mindezt itt hagyta. Lerakott melléjük még egy pénzes zacskót is. A legkülönfélébb nemzetek érméi voltak benne. A nőt igazából sem a ruhák, sem a pénz nem érdekelte, viszont nagyon is tisztában volt azzal, hogy a fiatalembernek mind a kettőre szüksége lesz.

Segít neked meghalni. Rand megrázta a fejét, felöltözött, elrakta a pénzt, magához vette a kardot, és kiosont a sátorból. Valaki a közelben hagyott egy kipányvázott lovat. A tarka herélt igen jóravaló hátasnak tűnt. Jól kijönnek majd egymással. Az Újjászületett Sárkányból lótolvaj lett. Halkan nevetni kezdett. Nyerget nem kapott, így majd szőrén üli meg a lovat.

Elbizonytalanodott. A közelben emberek énekeltek a sötétben. Shayol Ghulban volt, ám a táj semmiben sem hasonlított arra, mint amire emlékezett. Shayol Ghul kizöldült. Élettel telt meg.

Egy határvidéki gyászdalt énekeltek. Rand kicsit közelebb vezette hozzájuk a lovat. Két sátor között kilesve észrevette a halotti máglya előtt álló három nőt.

Moridint az Újjászületett Sárkányt megillető ünnepélyes keretek között égetik el – gondolta.

Elhátrált, azután felült a lóra. Fentről észrevette a magányos alakot, aki nem a tűz közelében állt. Miközben minden szempár pillantása a máglyára tapadt, ez a tekintet Rand felé fordult.

Cadsuane. Alaposan megnézte magának a férfit. A szemében megvillant Rand máglyájának izzása. A távozó biccentett, várt egy pillanatot, majd megfordult a lóval, és elléptetett.

Cadsuane némán figyelte a távolodását.

Különös – gondolta. Az a szempár igazolta a gyanúját. Ezt a tényt akár fel is használhatja majd. Ezek szerint semmi oka nem volt arra, hogy ezt a nevetséges máglyát bámulja.

Elindult kifelé a táborból, és azonnal belesétált a kelepcébe.

– Saerin – szólalt meg, amikor a négy nő felzárkózott mellé –, Yukiri, Lyrelle, Rubinde. Mégis mit jelentsen ez?

– Útmutatásra van szükségünk – felelte Rubinde.

– Útmutatásra? – hördült fel Cadsuane. – Nyaggassátok inkább az új amyrlint, ha egyszer találtok egy szerencsétlen asszonyt, akire rákényszeríthetitek ezt a címet!

A többiek némán sétáltak a két oldalán.

Cadsuane valósággal kővé dermedt, amikor megértette az összefüggést.

– Ó, vér és hamu, nem! – kiáltotta, és szembefordult velük. – Nem, nem, nem!

A négy némber úgy vigyorgott, mintha valamilyen ragadozók lettek volna.

– Mindig is olyan bölcs szavakkal okítottad ki a felelősségre az Újjászületett Sárkányt – szólalt meg Yukiri.

– Úgy véled, hogy e kor leányainak jobb kiképzésre van szükségük – tette hozzá Saerin.

– Ez már egy új kor – vette át a szót Lyrelle. – Rengeteg kihívás vár majd ránk. Szükségünk lesz egy erős amyrlinre, hogy vezessen minket.

Cadsuane nagyot sóhajtva becsukta a szemét.

Rand maga is fellélegzett, ám ő a megkönnyebbüléstől, amikor maga mögött hagyta Cadsuane-t. Az idős asszony nem riasztotta fel a tábort, de még jó sokáig a távozó után bámult, miközben Rand ellovagolt. Amikor hátranézett a válla fölött, észrevette, hogy Cadsuane néhány aes sedai oldalán megy tovább.

Ez az asszonyság komolyan aggasztotta. Alighanem sejtett valamit, amiről Rand azt szerette volna, hogy más ne tudja. Persze még így is jobban járt, mintha Cadsuane riasztotta volna az embereket.

Nagyot sóhajtott, majd beletúrt a zsebébe, ahol talált egy pipát. Köszönöm neked, Alivia – gondolta, és megtömte a másik zsebben talált dohánnyal. Önkéntelenül is kinyújt az Egyetlen Hatalom felé, hogy meggyújtsa.

Semmit sem talált. Nem várta a saidin az ürességben. Semmi sem volt ott. Meghökkent, de aztán elmosolyodott, és elöntötte az elemi erejű megkönnyebbülés. Nem tudott fókuszálni. Mivel teljesen biztos akart lenni a dolgában, ezért habozva kinyúlt az Igazi Hatalom felé. Azt sem találta.

Alaposan megnézte magának a pipáját. Thakan'dar oldalán felfelé ügetett az enyhe lejtőn. A környéket elborították a növények. Hát akkor most hogyan gyújtja meg a dohányt? Egy pillanatig csendben szemlélte a sötétben, aztán elképzelte, hogy a pipa ég. És a pipa égett.

Elmosolyodott és déli irányba fordult. Visszanézett a válla fölött. A máglya mellett álló három nő egyszerre fordult Rand felé. Pontosan ebbe az irányba néztek. Az elhamvadó holttest fényében csupán a körvonalukat látta, az arcvonásaikat nem.

Vajon melyikük fog követni? – gondolta, és még szélesebben mosolygott. – Rand al'Thor, neked aztán fejedbe szállt a dicsőség, igaz? Azt hiszed, hogy bármelyikük is követni fog. Talán nem is egy.

Talán egyik sem jön el. Vagy talán mind a hárman útra kelnek, ha eljön ennek is az ideje. Halkan nevetni kezdett.

De melyiket is választaná? Mint? De nem, hogyan hagyhatná ki Aviendhát? Elayne-t? Nem. Ismét nevetett. Nem tudott választani közülük. Három nő is szerelmes volt Randbe, ő pedig nem tudta eldönteni, hogy melyiknek örült volna a legjobban. Ha majd követi, bármelyiküknek örült volna. Akár mind a háromnak. A Fényre, te szerencsétlen! Reménytelen eset vagy. Reménytelenül szerelmes vagy mind a háromba. Ebből a kelepcéből bizony nincs kiút.

Vágtára ösztönözte a lovát. Elindultak dél felé. Volt egy teli pénzes zacskója, jó lova és egy remek kardja. Az oldaláról Laman fegyvere lógott. Sohasem akart ilyen jó kardot. Még a végén felfigyelnek rá az emberek. A rendkívül finoman megmunkált penge gémekkel díszített tokban pihent.

Vajon Alivia rájött arra, hogy milyen sok pénzt adott? A nőnek fogalma sem volt a pénzérmék értékéről. Valószínűleg lopta az egészet, így Rand nem csupán lótolvaj, de orgazda is volt. Hát, tényleg mondta neki, hogy szerezzen egy kevés aranyat, a nő pedig engedelmeskedett. A pénzes zacskóban lapuló érmékkel a Folyóközben egy egész gazdaságot vehetne magának.

Déli irányban haladt. A kelet vagy a nyugat is megfelelt volna, de úgy vélte, az lesz a leghelyesebb, ha a lehető legmesszebbre eltávolodik a múltjától. Lemegy délre, aztán pedig esetleg a tengerpart mentén elindul nyugatra. Lehet, hogy talál magának egy hajót? A világ hatalmas, és rengeteg dolgot nem látott még. Átélt persze néhány csatát, és belekeveredett a Házak Játékának örvénylésébe. Számos olyan dolgot is átélt, amit legszívesebben messzire elkerült volna. Ismerte persze az apja tanyáját. Meg palotákba is bejutott. Rengeteg palotában járt már.

Ugyanakkor nem lehetett része abban, hogy nyugodtan, szemlélődve járja a világot. Ez lesz ám az új élmény – gondolta. Úgy fog utazgatni, hogy közben senki sem üldözi. Senki sem akarja, hogy itt vagy ott ő legyen az uralkodó. Útközben megalszik majd a csűrben, cserébe azért, hogy felhasogatja a gazda tűzifáját. Ettől a gondolattól hangosan kacagni kezdett. Továbbhaladt dél felé, miközben ezt a lehetetlen pipát szívta. A háta mögött feltámadó szél utolérte azt a lovast, akit hívtak már nagyúrnak, Újjászületett Sárkánynak, királynak, gyilkosnak, kedvesnek és barátnak.

Magasan és szabadon táncolt a szél. Végigsimította a felhőtlen, nyílt égboltot. Átsuhant a még el nem temetett holttestekkel teli, felszabdalt tájon. Ugyanezen a helyen közben már javában tartott az ünnepség. A szél lágy ujja megérintette a fák ágain végre megjelenő rügyeket.

Dél felé futott tovább. Átsietett a megviselt erdőkön, végigsüvített a ragyogó síkságok fölött, és olyan földek felé folytatta az útját, melyeket még nem térképeztek fel. A szél nem a vég volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek.

Mégis, a szél egyfajta véget jelentett.

És történt pedig azokban a napokban, ahogy már korábban is megtörtént és majdan meg fog történni, hogy súlyos Sötét borult a földre, és elnehezítette az emberek szívét. Pusztulni kezdett minden, ami zöld, és elhalt a remény. És az emberek jajszava felhangzott vala a Teremtőhöz, mondva mondván, hogy ó, Egek Világossága, Világ Világossága, engedd meg, hogy megszülessen a hegyen az, aki megígértetett, ahogy azt megjósolták a próféciák, miképpen megtörtént vala az elmúlt korokban, s azonképpen ahogy meg fog történni az eljövendő korszakokban. Hadd énekeljen a Hajnal Hercege a világnak! Nőjenek újra zöld növények, és a völgyekben sokasodjon a bárány! A Napkelte Urának karja oltalmazzon minket a Sötéttől, és az igazság nagy kardja védelmezzen minket! Hadd vágtasson újra a Sárkány az idők szelein!

A Caral Drianaan te Calamon, a Sárkány ciklusából
Ismeretlen szerző, negyedik kor

Úgy jött, mint a szél. S így is érintett meg mindent, majd pedig úgy múlt el, mint a szél.

Az Újjászületett Sárkány
Halan fia, Arent fiának, Loialnak a művéből, negyedik kor

Véget ért az Idő Kerekének utolsó könyve.

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Toma-naptár (melyet Toma dur Ahmid dolgozott ki), hozzávetőlegesen két évszázaddal az utolsó férfi aes sedai halála után vált elterjedtté, és a dátumokat a Világtörés után (V.u.) számította. A trallok háborúkban olyan sok feljegyzés semmisült meg, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Gazari Tiam új naptár bevezetését javasolta, a világnak a trallok fenyegetéstől való feltételezetten végleges megszabadulását ünnepelendő. Azt ajánlotta, attól kezdve minden évet szabad évként (sz.é.) tartsanak számon. A Gazari kalendárium az utolsó trallok háború vége után húsz évvel már széles körű elfogadottságot mondhatott a magáénak. Sasszárny Artur megkísérelt új időszámítást bevezetni, a birodalma alapításától számítva (a.u. az alapítás után), de ezt ma már csak történészek ismerik és hivatkoznak rá nagy ritkán. Az egész földrészre kiterjedő pusztulással, tömeges halállal, az egységes birodalom szétdarabolódásával járó százéves háború után Uren din Jubai Szárnyaló Sirály, a tengeri nép tudósa egy negyedik naptárat dolgozott ki, melyet a taraboni Farede panarcha életbe is léptetett. A Farede időszámítás, amely a százéves háború önkényesen megválasztott végpontjától számítja az éveket, és az azóta eltelt időt újkornak nevezi (úk.), jelenleg is használatban van.

(Kiejtéskor mindig az aláhúzott szótagon van a hangsúly. Ha nincs aláhúzva egyik szótag sem, akkor a hangsúly az elsőre esik, mint a magyarban.)

a Barna ajah tanácsa: A Barna ajahot egyetlen aes sedai helyett egy tanács irányítja. A tanács jelenlegi feje a Fehér Toronyban Jesse Bilal, de többi tagja – illetve a lázadók Barnáinak tanácsát alkotó személyek neve – nem ismeretes.

a császárnő Fülei: Seanchan kémszervezet, amelynek tagjai ugyanúgy lehetnek egy nemes háztartásának tagjai, mint bankárok, kereskedők, még da'covalék is, ámbár so'jhinek csak nagy ritkán. A Fülek nem hajtanak végre akciókat, csupán figyelnek, szemlélnek, hallgatnak és jelentenek. Jelentéseiket alacsonyabb rangú Kezeknek küldik, akik mind őket, mind az Igazság Keresőit irányítják, és eldöntik, hogy utóbbiak a jelentések fényében milyen tetteket hajtsanak végre.

a Csend Lányai: A Fehér Torony több ezer éves történelme alatt többször is előfordult, hogy a valamilyen okból kitaszított nők nem tudták elfogadni sorsukat, és különböző csoportokat hoztak létre. Ezeknek a csoportoknak a többségét azonnal felfedezésük után szétverték, tagjaikat keményen megbüntették. Az utolsó ilyen csoport a magát a Csend Lányainak nevező volt (úk. 794-798). A csoport két beavatottból és az általuk összegyűjtött huszonhárom nőből állt, akiket ők képeztek ki. Mindannyiukat visszavitték a Fehér Toronyba, a huszonhárom nőből novíciát csináltak, de csak egyetlenegy vált később teljes jogú nővérré.

a Fa: Avendesora.

a Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek a seanchan hódítást megelőzően Amadorban, Amadicia fővárosában állt hatalmas erődje. Noha Amadiciának volt királya, valójában a Fény Gyermekei uralkodtak helyette.

a Fény Gyermekei, fénygyermekek: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar (lotér mantilár) a rendet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedaiokat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Központjuk Amadorban, Amadiciában volt, míg a seanchanok meg nem hódították azt, és ki nem szorították őket onnan. Miután főúrkapitányuk, Eamon Valda Galadedrid Damodred nevelőanyját, Morgase-t erőszakkal a magáévá tette, az ifjú egy párbajban levágta. Valda halála szakadást okozott a szervezeten belül: az egyik frakciót főúrkapitányként Galad Damodred vezeti, míg a vele szemben álló másik feje Rhadam Asunawa lett, a Fény Keze rend fővallatója. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: vallatók.

a Fény Keze: inkvizítorok.

a Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedaiokká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, az Esküpálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

a Hatalom háborúja: Az Árnyék háborúja.

a Házak Játéka: Daes Dae'mar.

a Hollók Tornya: Seanchan legfontosabb császári börtöne, amely a fővárosban, Seandarban található. Nemcsak foglyokat őriznek benne, de itt alakították ki az Igazság Keresőinek a főhadiszállását is. A toronyban a birodalom nemeseit őrzik, vallatják, és itt kerül sor a kivégzésekre is. Alapvető elvárás, hogy a vallatás és a kivégzés során egyetlen csepp nemesi vér sem hullhat a földre.

a Királynő Gárdája: Elit andori katonai egység. Békeidőben a feladatai közé tartozik a törvények betartatása és Andor nyugalmának megőrzése. A Gárda tagjai vörös egyenruhájukra csillogó fémvértet húznak, vállukra élénkvörös köpenyt erősítenek, fejüket csúcsos, szemellenzős sisak óvja. Tisztjeik aranyzsinóros mentéikről és aranyból vert oroszlánfej sarkantyúikról ismerhetők fel. A Királynő Gárdájába tartoznak a leányörökös személyes testőrségét alkotó nők is azóta, hogy előző kapitányukat, Doilin Mellart letartóztatták. E nők a Gárdában megszokottnál jóval díszesebb egyenruhát viselnek, beleértve a fehér tollakkal díszített széles karimájú kalapokat, a vörösre lakkozott mellvérteket, a fehérrel díszített sisakokat, és a csipkével szegett vállszalagokat, rajtuk Andor fehér oroszlánjával.

a Kő Szíve: Callandor.

a Kő Védelmezői: Tear elit katonai alakulata. Az alakulatba csak teariek jelentkezhetnek, a tisztek pedig szinte kivétel nélkül nemesek – általában kisebb házak szülöttei, vagy a nagyobb házak mellékágainak tagjai. A Védelmezők látják el a Kő Szíve nevű hatalmas erőd védelmét, ami Tear városában található, továbbá a város védelme és a rend fenntartása is feladataikat képezi. Háború idején a Védelmezők alkotják a hadsereg magvát. Egyenruhájuk arany-fekete ruhaujjal és fekete kézelővel ellátott fekete ruhából, mellpáncélból és karimás sisakból áll. A főkapitány három rövid, fehér tollat hord a sisakján, kézelőjén pedig három aranyfonat látható. A kapitányok két tollat és egy aranyfonatot, a hadnagyok egy fehér tollat és egy fekete fonatot viselnek. Az alhadnagyok egy rövid, fekete tollat, és egyszerű fehér kézelőt, a közlegények pedig arany-fekete kézelőt viselnek.

a Lándzsa Hajadonjai, Hajadonok: Far Dareis Mai.

a Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Paendrag Tanreall, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

a Remény Árulója: Ishamael.

a Sárkány Légiója: Nagyszámú katonai alakulat, amely csak gyalogosokból áll, és az Újjászületett Sárkány hűségére esküdött föl. Kiképzésüket Davram Bashere és Mat Cauthon közösen kidolgozott, és a szokásostól meglehetősen eltérő elgondolásai alapján végezték. Bár akadnak soraikban olyan önkéntesek is, akik egyenesen jelentkeztek a csapatoknál, a legtöbben úgy kerültek a Légióba, hogy a Fekete Torony minden területen igyekszik embereket toborozni, akik hajlandóak követni az Újjászületett Sárkányt, majd pedig kiszűri közülük azokat, akik el tudják sajátítani a fókuszálás tudományát. A jelentkezők többségét, akik erre nem képesek, Bashere kiképzőtáboraiba irányítják.

A Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, amelyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában.

a Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedaihoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Manapság, ha valaki veszélyezteti vagy fenyegeti a hozzá közel állókat, különösen, ha ok nélkül, azt mondják, „belebújt a Sárkány” vagy „Sárkány lett belőle”. Lásd még: A Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

a Szemfényvesztő: Sötét Úr.

a Tizenhármak Nagytanácsának Feje: A Fekete ajah vezetőjének neve. Jelenleg Alviarin Freidhent illeti ez a cím.

a Vér: A seanchan nemességet jelölő kifejezés. Négy osztálya különíthető el: a felső kettőbe tartoznak a főnemesek, az alsó kettőbe a nemesek. A főnemesek kezükön ujjnyi hosszúságúra növesztik a körmüket, hajukat pedig fejük mindkét oldalán leborotválják, csak középen hagynak egy csíkot – a férfiak keskenyebbet, mint a nők. A csík hosszát a divat határozza meg. Az alacsonyabb osztályba tartozó nemesek ugyancsak borotválják a fejüket, de nemcsak oldalt, hanem a tarkójukon is, a megmaradt üstököt viszont hosszúra növesztik (a férfiak általában a vállukig, a nők gyakran a derekukig) és befonják. A főnemesség – nagyúrnőnek és nagyúrnak szólítandó – legkiemelkedettebb tagjai mindkét kezükön a hüvelyk- és mutatóujj körmeit lakkozzák, míg az alacsonyabb rangú főnemesek csupán a mutatóujjuk körmét. A nemesség körében hasonló a helyzet: a legelőkelőbb nemesek kezük kis- és gyűrűsujján lakkozzák a körmüket, míg az alacsonyabb rangúaknak ez csupán a kisujj esetében engedélyezett. A császárnő és az uralkodói család tagjai egész fejüket leborotválják és minden körmüket lakkozzák. A Vér soraiba nem csupán születés, de érdemes tettek révén is fel lehet emelkedni; a Birodalomnak tett szolgálatokat vagy egyéb kiemelkedő cselekedeteket gyakran jutalmazzák ezen a módon.

a Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó, égbe nyúló magashegység; csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

a Vörös Kéz Bandája: Shen an Calhar.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, amely fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. A nyakörvet a damane viseli, a karkötőt a sul'dam. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen.

aelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes kígyószerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kérdését megválaszolni. Bármilyenek is legyenek ezek a kérdések, a válasz mindig pontos és igaz lesz, noha a legtöbb esetben felettébb ködös és nehezen kihüvelyezhető. Az Árnyékkal kapcsolatos kérdések – bár az aelfinnek ezekre is válaszolnak – roppant veszélyeket rejtenek magukban. Az aelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy hajdan Mayene-ben, manapság viszont már Tear Kövében lévő ter'angreal segítségével fel lehet keresni őket. Egyes hírek szerint a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az aelfinnek az Ősi Nyelvet használják, egyezményekre és megállapodásokra hivatkoznak, és minden esetben megkérdezik az őket felkeresőket, hogy van-e náluk vas, hangszer vagy tűzgyújtásra alkalmas eszköz. Lásd még: eelfinn.

aes sedai (ájz szedáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedaiok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymamakorú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. A kifejezést címként is használják, mint például „Sheriam sedai”, illetve különleges tisztelet jeleként a következő formában is: „Sheriam aes sedai”. Lásd még: ajah, Amyrlin-trón.

aiel háború (úk. 976-978.): Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (Far Aldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: Aiel-puszta.

aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másodfivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másodnagyanyának és másodnagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

aielek (ájílek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy fekete kendős aiel” szólás, amelyet olyan emberre használnak, aki erőszakosan viselkedik. Az aielek halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „Elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

ajah (ádzsah): Az aes sedaiok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedaiok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a trallok háborúk idején a csataajahnak is neveztek) mindig készen áll a Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedaiai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Lan Mandragoran (allan mendregoren): Egy őrző, akit köteléke Moiraine-hez fűzött. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai shan és az utolsó élő malkieri nagyúr, Nynaeve férje.

Alanna Mosvani (alanna moszváni): Egy a Zöld ajahba tartozó aes sedai.

Álmodó: képességek.

álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedaiok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek.

Altara: A Viharok tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Beslan, a Mitsobar-ház feje) a seanchan császárnő hűbérese, országa seanchan terület.

Alviarin Freidhen (Alviarin Frejdhen): Egy hivatalosan a Fehér ajahhoz, ám valójában a Feketéhez tartozó aes sedai; hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (amadícia): Egy a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye volt, akiknek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabbnak számított. Az ország jelenleg seanchan felségterület, a Fény Gyermekeit kiszorították onnan. Amadicia címere kék mezőben hatágú ezüstcsillag vörös bogáncson.

amyrlin (amerlín): Amyrlin-trón.

Amyrlin-trón (amerlín): (1) Az aes sedaiok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedaiok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin-trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedaiok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. Az Amyrlin-trón egyszerre minden ajahhoz tartozik, és egyikhez sem. (2) A trón, amelyen az aes sedaiok vezetője ül.

Amys (amísz): A Hideg Szikla-erőd tudós asszonya, egyben álomjáró. A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla-erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor (endór): Gazdag ország, amelyhez a Folyóköz is tartozik, s amely a Ködhegységtől egészen az Erinin-folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrell-folyóig terjed. Andor címere vörös alapon ágaskodó fehér oroszlán. Lásd még: leányörökös.

angreal (angriál): Igen ritka tárgy, amely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amennyire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A legendák korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman (árad domán): Ország az Aryth-óceán partján. Pillanatnyilag polgárháború dúl a területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra. Fővárosa Bandar Eban, ahol az ország minden részéből összezsúfolódott menekültek között súlyos élelmiszerhiány fenyeget. Az Arad Doman alapítása körüli időben nemesi címet szerzett családok – a „nemesen születettek” – általában megvetik a későbbi időkben soraik közé emelkedett újnemeseket. Az ország uralkodóját a nagy kereskedőcéhek fejeinek tanácsa, a szinte csupa női tagból álló Kereskedőtanács választja. Az uralkodónak – akinek élethosszig szól a megbízatása – azonban a nemesi osztályból kell származnia. Jogilag a király (vagy királynő) abszolút hatalommal bír, ám a Kereskedőtanács háromnegyedes többséggel letaszíthatja trónjáról. Arad Doman jelenlegi uralkodója Alsalam Saeed Almadar király, Almadar hercege, az Almadar-ház feje; azonban a hollétét sűrű homály fedi.

Arafel (arafel): A Határvidék egyik országa. Négy részre osztott címere két átlósan átellenes mezején vörös alapon három fehér rózsa, a másik kettőn fehér alapon három vörös rózsa látható.

Arany Daru: A hajdani határvidéki királyság, Malkier címere.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk, Shai'tan kiszabadul a börtönéből.

árnykopók: Rettenetes Öregember.

Artur Paendrag Tanreall (artur péendreg tanríal): Sasszárny Artur.

asha'man (asamen): (1) Az Ősi Nyelven: „őr” vagy „őrök”, de mindenképpen az igazság és hűség őre. (2) Azoknak a férfiaknak a neve, illetve rangja, akik az andorbeli Caemlyn közelében lévő Fekete Toronyba mentek, hogy megtanuljanak fókuszálni. Képzésük főleg azokra a formákra koncentrál, amelyekkel az Egyetlen Hatalmat fegyverként lehet használni. További eltérés a Fehér Toronyban használt módszerhez képest, hogy amint elsajátították a saidin használatát, minden munkát és feladatot az Egyetlen Hatalom segítségével kell elvégezniük. Az új jelentkezőket katonának hívják, és egyszerű fekete ruhát hordanak, magas nyakkal, andori divat szerint. Amikor tanulmányaiban eljut egy bizonyos fokra, a katonát avatottá emelik, és jogot szerez arra, hogy ruháján egy ezüst kitűzőt viseljen, amit Kardnak hívnak. Amikor végül az avatottat asha'manné léptetik elő, újabb kitűzőt kap, az aranyból készült sárkányformát, melyet a Karddal ellentétes oldalon viselnek. Bár a legtöbb asszony, még a feleségek is elmenekülnek, amikor kiderül, hogy választottjuk képes a fókuszálásra, jó néhány férfi házasságban él. Ők ugyanolyan kötelékkel kötik magukhoz a feleségüket, mint amilyet az aes sedaiok használnak őrzőik megkötésére. Ugyanezzel a kötelékkel elfogott aes sedaiokat is magukhoz kötöttek már egyes asha'manek. De az ellentettjére is találni példát: egyes aes sedaiok is kötöttek már magukhoz őrzőkként asha'maneket a szokásos módon. Az asha'manek vezetője jelenleg Mazrim Taim, aki M'Haelnek (az Ősi Nyelven: „vezérnek”) is hívatja magát.

Átokföld: A Shayol Ghul körüli kopár terület, a Nagy Fertőn túl.

Avendesora (avendeszóra): Az Ősi Nyelven: „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik a létét. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol található.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk. 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: aiel háború.

Aviendha (avienda): A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki tudós asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

az Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a legendák korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt. Egy olyan világra, ahol a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De ekkor minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyverként használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

az Árnyék: Sötét Úr.

az Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani, mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de szintén elkerülhetetlen. Az aes sedaiok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül előidéznének, a nővérek az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálták kiszűrni – egészen a legutóbbi időkig. Ugyanis egyre szaporodnak a bizonyítékok, amelyek alátámasztják: Rand al'Thor sikeresen megtisztította a saidint, és létrehozta a Fekete Tornyot, amelyben már tevékenykedik a Hatalom-használó férfiak új nemzedéke, akik asha'maneknek nevezik magukat.

az Éjfél Tornyai: Seanchan Imfaral nevű városában található tizenhárom csiszolatlan, fekete márványból épült erődítmény neve. Seanchan elfoglalása során itt működött a birodalom legjelentősebb katonai központja. Ezen a helyen került sor a Megszilárdítás utolsó csatájára is, amelyik során a hatalom végleg Sasszárny Artur leszármazottainak a kezébe került. Azóta nem állomásoznak katonák az erődökben. A legendák szerint válságos idők beköszöntével a császári család visszatér majd az Éjfél Tornyaiba, hogy „helyrehozzák azt, ami elromlott”.

az Éjszaka Pásztora: Sötét Úr.

az Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott korhoz tartozó korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a kor marad.

az Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik együtt vele. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül. A Keresők az alacsonyabb rangú Kezeknek jelentenek, akik mind őket, mind a Füleket irányítják. A Keresők legtöbbje azonban úgy érzi, hogy a Kezektől nem jut annyi információhoz, amennyi szükséges lenne. A Fülekkel ellentétben a Keresők kifejezetten aktív tevékenységet folytatnak. A da'covale Keresők vállára egy holló és egy torony rajzát tetoválják, de a Halottvirrasztó Gárda tagjaival ellentétben ők nem szívesen fedik fel mások előtt ezeket, mert azzal egyben le is lepleznék saját magukat.

az Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ezalatt sorra őrültek meg a férfi aes sedaiok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom, Százak Társasága.

az Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a legendák kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el ne tudna koptatni, nincs olyan tomboló tűz, amit a víz ki ne tudna oltani, a szél el ne tudna fújni.” Megjegyzendő, hogy amikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedaiok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalom-használók között is, az mára rég feledésbe merült.

Ba'alzamon (baálzamon): A trallokok nyelvén: „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve.

Baerlon (bérlon): Andori város a Caemlynből a Ködhegység bányáiba tartó út mentén.

Bain (béjn): Aiel nő a shaarad törzs Fekete Szikla klánjából. A Lándzsa Hajadonja.

Bair (béjr): Tudós asszony a shaarad aielek Haido klánjából, álomjáró.

Bayle Domon (béjl domon): A Permet kapitánya. Régiségeket gyűjt.

beavatottak: Aes sedainak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a nagykígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Bel Tine (bel tájn): Tavaszi fesztivál a Folyóközben. A tél végének, a vetés kihajtásának, az első bárányok születésének ünnepe.

Berelain sur Paendrag (bérelén szúr péjendrag): Mayene úrnője, a Fény kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron-ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát.

Birgitte Trahelion (bö'rgítte): Legendák és történetek aranyhajú hősnője, aki legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Sosem tévesztő ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Állandó kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Jelenleg Elayne Trakand andori királynő őrzője, a Királynő Gárdájának kapitánya.

cadin'sor (kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane Melaidhrin (kedszuén melájdhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai –, és Nynaeve, Elayne, valamint Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedaiának tartották. Bár még ez a három nő sem múlja felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Noha a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien (kájrien): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az aiel háborúban (úk. 976-978.) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalára szorult. Galldrian király meggyilkolása (úk. 998.) után trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás elmaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor (kalandór): A Kard, Amely Nem Kard. A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: sa'angreal, Tear Köve.

car'a'carn: Az Ősi Nyelven: a „főnökök főnöke”. Az aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad.

Cha Faile: (1) Az Ősi Nyelven: „a sólyom karma”. (2) Azokat az ifjú cairhiemeket és tearieket hívják így akik az aiel ji'e'toh szabályait követik, és hűséget fogadtak Faile ni Bashere t'Aybara úrnőnek. Titokban úrnőjük kémeiként és informátoraiként szolgálnak.

Chiad (csiad): Aiel nő, a Kőfolyó klán tagja, a goshienek törzséből, amelyik vérbosszút fogadott a shaarad aielek ellen. A Lándzsa Hajadonja.

Couladin (kúladin): A shaidó aielek Domai klánjához tartozó hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja. A Cairhien melletti csatában Mat Cauthon megölte.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesülésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor „kiégésnek” nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a „csendesítés” szót használják.

da'covale: (1) Az Ősi Nyelven: „az, akit birtokolnak” vagy „rabszolga”. (2) A seanchanok között a rabszolgák megnevezésére használják. A rabszolgaság intézménye eléggé különös módon fejlődött ki a seanchanok között, hiszen egy rabszolga jelentős hatalomra és pozícióra tehet szert, gyakran azok fölé kerülve, akik szabadon születtek. Mi több, az is lehetséges, hogy korábban nagy hatalmú személyeket da'covalevé süllyesztenek le. Lásd még: so'jhin.

Daes Dae'mar (daesz déjmar): A „Nagy Játék”, más néven „a Házak Játéka” értelmű kifejezés az Ősi Nyelven így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erényeknek ennek során a körmönfontság, a ház valódi céljainak sikeres álcázása, és a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése számítanak.

dai shan (dáj san): Határvidéki cím, azt jelenti, „koszorús hadúr”.

Dain Bornhald (déin bornhald): A Fény Gyermekei egy tisztje, Geofram Bornhald néhai úrkapitány fia.

damane (damání): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész Birodalomban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, aminek a jelentése: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: sul'dam.

Darlin Sisnera: Tear egyik nagyura, aki fellázadt az Újjászületett Sárkány ellen. Miután legyőzték, egy rövid ideig mint az Újjászületett Sárkány teari helytartója tevékenykedett, majd Tear első királyává választották.

Daved Hanlon: Egy Doilin Mellar néven is ismert árnybarát, akit Shiaine úrhölggyel, Chesmal Emryvel, Eldrith Jhondarral, Temaile Kinderode-dal, Falion Bhodával és Marillin Gemalphinnal fogtak el, akikkel együtt jelenleg Andor királyi palotájának tömlöcében raboskodik.

Davram Bashere (devrem basír): Saldaea seregeinek fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

der'morat: (1) Az Ősi Nyelven: „idomármester”. (2) A seanchanok között ez az előtag azokat jelöli, akik más idomárokat tanítanak, mint például a der'morat'raken szó esetében. Ezeknek az embereknek igen nagy tekintélyük és befolyásuk van a társadalomban. A legnagyobb megbecsülésnek a der'morat'sul'damok örvendenek, akik eléggé magas katonai rangot is kapnak. Lásd még: morat.

Dobraine (dobréjn), a Taborwin-házból (taborvin): Magas rangú cairhieni nemesúr, aki hisz abban, hogy az embernek be kell tartania az esküit. Kopott zubbonyán is látszik, hogy előszeretettel visel mellvértet.

Doilin Mellar: Daved Hanlon.

draghkar (dragkar): A Sötét Úr egyik teremtménye. Annak idején emberek eltorzításával hozták létre a faját. Termetes, denevérszárnyú embernek néz ki, de túl sápadt a bőre, és túl nagyok a szemei egy emberéhez képest. A draghkar dalával magához vonzza az áldozatát, elnyomva annak akaratát. Van egy mondás, miszerint: „A draghkar csókja a halál.” Nem harap, de csókjával először áldozata lelkét falja fel, majd az életét.

Easar (ízár) király a Togita-házból (togíta): Shienar királya. Címere fehér szarvasbika, amit a shienari szokás szerint egyben Shienar címerének is tartanak, a fekete sólyommal együtt.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számos különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét.

eelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes rókaszerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kívánságát teljesíteni egy bizonyos árért cserébe. Amennyiben a kívánságaival előálló személy nem hajlandó alkudozni az árról, úgy az eelfinnek szabják meg azt. Az ár legtöbb esetben az adott személy halála, de az eelfinnek ettől függetlenül mindig teljesítik a kívánságokat – igaz, többnyire nem olyan módon, ahogy azt az ember elvárná. Az eelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy Rhuideanban található ter'angreal segítségével fel lehetett keresni őket. Ezt a ter'angrealt utóbb Moiraine Damodred Cairhienbe vitte, ahol megsemmisítették. Egyes hírek szerint az eelfinnek a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az eelfinnek ugyanazt a – tűzzel, vassal és hangszerekkel kapcsolatos – három kérdést teszik fel, mint az aelfinnek.

Egwene al'Vere (egvén alvir): Emondmezőről, az Andorhoz tartozó Folyóközből származó fiatal nő. Aes sedai, jelenleg a Fehér Toronnyal szemben lázadók amyrlinje. Rendelkezik az Álmodás képességével.

Elaida do Avriny a'Roihan (elájda do avrini arojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg a Fehér Torony-béli aes sedaiok Amyrlin-trónja. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne (iléjn) a Trakand-házból (trakand): Morgase királynő lánya, Andor jelenlegi uralkodója, aes sedai. Rand al'Thor szerelme. Címere: aranyliliom.

Első Érvelő: A Fehér ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Ferane Neheran aes sedait illeti ez a cím. Ferane sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is.

Első Szövő: A Sárga ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Suna Dragand aes sedait illeti ez a cím. Suna sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is. A lázadó aes sedaiok között Romanda Cassin tölti be ezt a tisztet.

Első Választó: A Kék ajah vezetőjének neve. Az Első Választó neve jelenleg ismeretlen, ámbár többen úgy gyanítják, Lelaine Akashi tölti be ezt a tisztet.

Elyas Machera (ilájasz macsíra): Hajdani őrző, farkasfivér. Farkasneve Hosszú Fog.

enyész: myrddraal.

Faile (faíl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. A saldaeai Zarine Bashere, Davram Bashere lánya – választott neve; a hölgy jelenleg Faile ni Bashere t'Aybara néven Perrin Aybara felesége.

Far Dareis Mai (far darájz máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki se tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed.”) Az ilyen gyermeket nagyra értékelik, mert egy jóslat szerint egy Hajadon gyermeke egyesíti majd a törzseket és újra olyan nagy nemzetté teszi az aieleket, mint a legendák korában voltak.

Fehér Torony: Az aes sedaiok hatalmának központja és szíve, amely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

fehérköpenyek: A Fény Gyermekei.

Fertő: A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani.

Főírnok: A Szürke ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Serancha Colvine aes sedait illeti ez a cím.

gai'shain (dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „harcban békére kötelezett” a jelentése. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tettnek minősül. Csupán a tudós asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok.

Gaidal Cain (géjdál kéjn): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével együtt jelenik meg. Azt mondják, éppolyan csúf, mint amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába a szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Galad (galad): Galadedrid Damodred.

Galadedrid Damodred (galadedrid damodred) nagyúr: Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Taringail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere egy szárnyas ezüstkard, markolattal fölfelé.

Gareth Bryne (gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedaiok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne-ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gaul: Aiel férfi, a shaaradok Imran klánjának tagja és Shae'en M'taal, vagyis Kőkutya volt.

Gawyn (gavin), Trakand-házi (trakand): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Geofram Bornhald (dzsefram bornhald): A Fény Gyermekei néhai úrkapitánya.

Graendal (grendal): A Kitaszítottak egyike, egy hajdan Kamarile Maradim Nindar néven ismert híres aszkéta, aki a Kitaszítottak közül másodikként esküdött föl a Sötét Úr szolgálatára. Könyörtelen gyilkos, aki egyaránt felelős Aran'gar és Asmodean haláláért, valamint Mesaana pusztulásáért. E nőnemű Kitaszított jelenlegi állapotáról semmi biztos sem tudható.

hadori: Egészen addig, amíg a hazájukat, Malkiert el nem nyelte a Fertő, a felnőtt malkieri férfiak a hadori – egy fonott bőrszíj – segítségével kötötték össze vállig érő hajukat. Életükben nagyon fontos pillanatnak számított, amikor megengedték nekik, hogy először viseljék a hadorit. Ha egy fiúgyermek megkapta a kardját, és a fejére köthette a bőrszíjat, akkor már igazi férfinak számított. A hadori egyszerre jelképezte a felnőttek kötelességeit és azt, hogy valamennyien Malkier gyermekei. Lásd még: ki'sain.

Halottvirrasztó Gárda: A Seanchan Birodalom elit katonai alakulata, amelyben az emberek mellett ogierek is szolgálnak. Az emberek mind da'covalek, akiket kora gyermekkorukban választanak ki a császárnő szolgálatára. Vállukra gyakran tetováltatnak hollókat, hogy ezzel is jelezzék: ők a császárnő személyesen birtokolt da'covalei. Hírhedten kemények és vakmerőek. A Gárda ogier tagjai, akiket kertészeknek neveznek, nem számítanak da'covaleknek, de ugyanolyan hűségesen szolgálnak, mint emberi társaik, és ha lehet, még náluk is nagyobb félelem övezi őket. A Gárda tagjai – emberek és ogierek egyaránt – nemcsak készek feláldozni magukat a császárnő és az uralkodócsalád szolgálatában, de egyenesen azt vallják, hogy életük a császárnő tulajdona, aki tetszése szerint rendelkezhet vele. Egyenruhájuk, vértezetük és sisakjaik (már-már feketének tűnő) sötétzöld és vérvörös színekben pompáznak, pajzsaikat feketére lakkozzák, dárdáikra, kardjaikra és alabárdjaikra pedig fekete bojtot kötnek.

hamis Sárkány: Időnként egy-egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-336.), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308.), Davian (sz.é. 351.), Guaire Amalasan (sz.é. 939-943.) és Logain Ablar (úk. 997.) voltak.

Haral Luhhan: Folyóközi kovács, Emondmező falutanácsának tagja. Felesége, Alsbet, a nőkör tagja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a myrddraalokkal.

Hazugságok Atyja: Sötét Úr.

Herid Fel: Az Ok és oktalanság, valamint egyéb könyvek szerzője. Fel történelmet és filozófiát tanult – valamint oktatott – a Cairhieni Akadémián, míg egy napon darabokra szaggatva találták dolgozószobájában.

hossz: hosszmértékek
hosszmértékek: 10 hüvelyk = 3 kéz = 1 láb; 3 láb = 1 lépés; 2 lépés = 1 hossz; 1000 hossz = 1 mérföld.

Hurin (hjúrin): Shienari férfi, aki szaglás útján képes meghatározni, hol történt erőszakos cselekmény, és követni tudja a tettes nyomát. A hozzá hasonlókat „szaglászónak nevezik. A király igazságszolgáltatásának embere a shienari Fal Darában.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: az Egyetlen Hatalom.

Illian (illien): Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa. Címere sötétzöld alapon kilenc aranyméh.

Illuminátorok céhe: Céh, amely a tűzijáték készítésének titkát őrizte. A titok megtartásáért még gyilkolni is képesek voltak. Az illuminátorok uralkodók, néha pedig magas rangú nemesurak megrendelésére nagyszabású előadásokat rendeztek. Másoknak is árultak kisebb tűzijátékokat, ám arra mindig figyelmeztették az embereket, hogy tilos kibontani a petárdákat, és megnézni, mi van bennük, mert az hatalmas pusztítást idézne elő. A céhnek létezett székhelye Tanchicóban és Cairhienben is, de mára mindkettő elpusztult. A tanchicói céhtagokat, akik megpróbáltak ellenállni a seanchan inváziónak, da'covalevé tették, így hivatalosan maga a céh már nem létezik. Önálló illuminátorok mindazonáltal találhatóak még a seanchanok uralta területeken kívül, és általában azon munkálkodnak, hogy a céh neve ne merüljön feledésbe.

Imfaral: Seanchan hatodik legnagyobb városa. A Seandartól északnyugatra fekvő város ad otthont az Éjfél Tornyainak.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egyik szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutatják az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény Keze rendjének nevezik magukat, a kéznek, amely előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Ishamael (isáméel): Az Ősi Nyelven: „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedaiok vezetője volt, akik az Árnyék háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét.

Jain Charin (dzséin csarin): Kósza Jain.

Jaret Byar (dzsaret bájar): A Fény Gyermekei egy tisztje.

javasasszony: (1) Egyes vidékek falvaiban a nőkör által választott asszony, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a nőkör a falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. (2) Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzelékkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az Ebou Dar-i javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Az Ősi Nyelven: „tisztesség”, „becsület”, illetve „ragaszkodás a becsülethez” értelmű kifejezés. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik.

Juilin Sandar (dzsujlín szandár): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz. A hozzá legkevésbé illő asszonyba szerelmes.

kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Nap Ünnepét (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor). A hónapok neveit (taisham, jumara, saban, aine, adar, savén, amadaine, tammaz, maighdal, choren, shaldine, nesan és danu) a hivatalos iratokon kívül ritkán, közemberek pedig szinte sosem használják.

Kandor (kándor): A Határvidék egyik országa. Címere halványzöld alapon ágaskodó, vörös ló.

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, amellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a különálló áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, amelyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, amelyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai.

kapitánytábornok: A Zöld ajah fejének címe. A Fehér Toronyban jelenleg Adelorna Bastine birtokolja ezt a címet, a lázadó aes sedaiok között pedig Myrelle Berengari.

Karaethon-ciklus (karíaton): A Sárkány Próféciái.

kardnagyherceg: Andor mindenkori királynője legidősebb fivérének címe, akit gyermekkorától kezdve úgy képeznek, hogy majd vezethesse a királynő hadseregét a háborúban, illetve a tanácsadója legyen békében. Ha a királynőnek nem éri meg fivére a felnőttkort, vagy az utolsó is meghal, kijelöl valakit a pozícióra.

képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás (a jövőbeli események nagyobb vonalakban való feltárásának képessége) például csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is.

ki'sain: Az egykori malkieri királyságban a felnőtt nők minden reggel parányi, színes pöttyöt festettek a homlokukra. Ezzel erősítették meg a fogadalmukat, hogy fiaikat az Árnyék elleni elszánt küzdelemre nevelik. Az eskü nem jelentette azt, hogy minden fiúgyermekből harcos lesz, abban viszont senki sem kételkedhetett, hogy a gyermekek életük minden napján, a rendelkezésükre álló összes eszközzel szembeszállnak az Árnyékkal. Hasonlóan a hadorihoz, a ki'sain is fontos jelképnek számított. Viselője a színes pöttyel nyilvánította ki, hogy a malkieri nemzet tagja. Abban is a hadorihoz hasonlított, hogy először a felnőttkor küszöbét átlépve lehetett viselni. A ki'sain sok mindent elárult arról a nőről, akinek a homlokát ékesítette: a hajadonok kék pöttyöt viseltek, a piros szín a férjes asszonyok kiváltsága volt, fehér jelet az özvegyek hordtak. Az elhunyt nők homlokára mind a három színt felfestették, függetlenül attól, hogy életük során megházasodtak-e.

Kígyók és rókák: Igen népszerű játék, amely közkedveltségnek örvend a gyermekek között, amíg azok elég érettekké nem válnak ahhoz, hogy ráébredjenek: a játék csak akkor nyerhető meg, ha a játékos megszegi a szabályait. Magát a játékot egy táblán játsszák, amelyet különféle irányokba mutató nyilak hálóznak be. Tartozik még hozzá tíz háromszögletű jellel díszített korong a rókák, és tíz hullámvonallal díszített a kígyók jelzésére. Minden játszma a „Bátorság erősítsen, tűz vakítson, zene kápráztasson, vas összekössön!” mondással veszi kezdetét, miközben a játékos kezével egy hullámvonallal áthúzott háromszöget rajzol a levegőbe. A játékosok – pontosabban a kígyók és a rókák – mozgását kockadobásokkal határozzák meg. Amennyiben egy rókát vagy kígyót jelképező korong a játékoséra lép, ő kiesik a játékból és mindig ez történik, ha a szabályokat betartják.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedaiai közé tartozó Hatalom-használó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz, aki cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (eginor), Asmodean (ezmódián), Balthamel (bálthamel), Be'lal (belál), Demandred (dimandred), Graendal (grendal), Ishamael (isáméel), Lanfear (lenfír), Mesaana (meszána), Moghedien (mogédien), Rahvin (rávin), Sammael (szaméel) és Semirhage (szemirhág) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használják őket. A Kitaszítottak (akik önmagukat Kiválasztottaknak nevezik) közül többen is meghaltak, amióta kiszabadultak börtönükből. Ez utóbbiak közül páran azonban új testben ismét járják a világot.

kolompárok: tuatha'anok.

korcsipke: A korminta másik neve.

korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Korok Csipkéje: Nagy Minta.

Kósza Jain (dzséin): Az északi földek hőse, aki számos vidéket bejárt, messze földekre utazott, és rengeteg kalandban volt része. Több könyvet is írt, de még többnek és számtalan történetnek volt az alanya. Ú.k. 994-ben tűnt el, miután éppen visszatért egy, a Nagy Fertőbe tett utazásról, melynek során egyesek szerint egészen Shayol Ghulig eljutott.

Kőkutyák: Aiel harcostársaságok.

Kötögetőkör: A Vérség vezetői. Mivel a Vérség egyetlen tagja sem tudta, hogy az aes sedaiok milyen szabályok szerint alakítják ki a belső hierarchiájukat – ezt a tudást csak az utolsó próbán túljutottaknak tanítják meg –, a Kötögetőkörben nem az Egyetlen Hatalomban való erő, hanem a kor számít a rangsor eldöntésénél. A Kötögetőkör így mindig az Ebou Darban található tizenhárom legidősebb nőből áll, akiket a Legöregebb vezet. Amikor elköltöznek Ebou Darból, le kell mondaniuk, de addig olyan hatalmuk van a Vérség tagjai fölött, amilyet minden Amyrlin-trón megirigyelhetne.

krónikák őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól.

Kutatás: (1) Annak a képességnek a neve, amellyel az Egyetlen Hatalmat arra lehet használni, hogy valakinek a betegségeit és testi állapotát határozzák meg. (2) Elveszett képesség, amellyel lehetséges volt az Egyetlen Hatalmat arra használni, hogy a földben rejlő nagyobb fémteléreket megtalálják.

Laman (léman): Cairhien egykori királya a Damodred-házból, aki az aiel háborúban veszítette el a trónját. Lásd még: Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lemgvín dórn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája Morgase-nek.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: „az Éj Leánya”. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Sárkány.

Leane Sharif (liáne saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a krónikák őre. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította, most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

legendák kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedaiok olyan csodákra voltak képesek, amelyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő Kereke.

Legfőbb: A Piros ajah vezetőjének neve. Jelenleg Tsutama Rath aes sedait illeti ez a cím.

Levélrothasztó: Sötét Úr.

Lews Therin Telamon (lúz terin telamon): A Sárkány, más néven Rokonirtó.

Lini (lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek, még előbb pedig Morgase anyjának a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer, de nem képes elfogadni, hogy egykori neveltjei már felnőttek.

Logain Ablar (logén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedaiok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedaiok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Alighanem Caemlynbe ment, hogy beálljon az asha'manek közé. Lásd még: hamis Sárkány.

Loial (lojal): Egy Shangtai steddingi ogier.

Luc (luk) nagyúr a Mantear-házból (mantiar): Tigraine bátyja, aki húga trónra lépésekor eredetileg betöltötte volna a kardnagyhercegi címet. A Nagy Fertőben való eltűnése (úk. 971.) és Tigraine későbbi eltűnése sokak szerint összefügg egymással. Luc nagyúr címerét egy makk díszítette.

Malkier (malkír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében aranydaru szárnyalt.

Mandarb (mandarb): Az Ősi Nyelven: „Penge”; Lan Mandragoran hátasának neve.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren volt. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

marath'damane (marathda'mani): Az Ősi Nyelven: „akiket pórázra kell kötni”. Ezt a kifejezést a seanchanok használják az olyan fókuszálni képes nőkre, akiket még nem sikerült elfogniuk és nyakörvet tenni rájuk. Lásd még: damane, a'dam.

Martyn Tallanvor (martín tallanvor): Az andori Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti a királynőjét, mint az életét és becsületét.

Masema Dagar (maszíma): Néhai próféta.

Második Szövetség: Tíz Nemzet Szövetsége.

Mat (met): Matrim Cauthon.

Matrim Cauthon (metrim kauton): Emondmezőről, az andori Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren, és igen szerencsés.

Mayene (majen): Városállam a Viharok tengere mellett, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene jelenlegi uralkodója Berelain, Mayene úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim (mazrim taím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, sőt: a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti.

Megszilárdítás: Amikor Sasszárny Artur seregei partra szálltak Seanchanban, egymással marakodó népeket találtak, akik felett gyakran aes sedaiok uralkodtak. Mivel ott nem létezett semmilyen megfelelője a Fehér Toronynak, az aes sedaiok önös céljaikat kergették, egymás és mások ellen szervezkedve. Ezek a feltételek tették lehetővé, hogy a keletről jött seregek nekiáilhassanak az egész földrész meghódításának, amely mintegy kilencszáz évig tartott. Ezt a folyamatot nevezik Megszilárdításnak.

Melaine (meléjn): Tudós asszony a goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás-erőd házúrnőjének asszonytársa.

mera'din: Az Ősi Nyelven: „Árvák”. A kifejezést azokra az aielekre alkalmazzák, akik elhagyták törzsüket és klánjukat, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz, mert nem tudták elfogadni, hogy Rand al'Thor, egy vízföldi lenne a car'a'carn, vagy visszautasították az aiel népek történetéről szóló kinyilatkoztatásait. Mivel az aielek között a törzs és klán elhagyása a legnagyobb bűnnek számít, még a shaidók is csak vonakodva fogadták be őket, ezért alakították ki ezt a szervezetet maguknak.

mérföld: hosszmértékek.

Min Farshaw (min farsó): Fiatal nő, Rand al'Thor kedvese. Olvasni tud a látomásokból, amelyeket időnként az emberek körül lát.

Moiraine Damodred (muarén damodred): A Kék ajahhoz tartozó cairhieni aes sedai. Régóta halottként tartják számon, ám Thom Merrilin birtokában van egy neki tulajdonított levél, a következő szöveggel:

Legdrágább Thom!

Annyi mindent szeretnék írni neked, a szívemből szóló, szép szavakat, de nem tehettem, mert tudtam, hogy nem tehetem, és most már amúgy sincs elég időm. Sok mindent nem mondhatok el neked, mert csak bajt zúdítanék vele mindannyiunk fejére, de amit elmondhatok, azt el is mondom. Figyelj jól, mit írok! Nemsokára lemegyek a dokkokhoz, és megküzdök Lanfearrel. Hogy honnan tudom? Ez nem az én titkom; érd be annyival, hogy tudom, és hogy ez a tudás igazolja talán majd a mondanivalóm további részét is.

Mikor ezt megkapod, azt fogják mondani, hogy meghaltam. Mindenki azt hiszi majd. Pedig nem haltam meg, és lehet, hogy megérem kijelölt éveimet. Az is lehet, hogy te és Mat Cauthon, és még egy ember, egy férfi, akit nem ismerek, megpróbáltok majd megmenteni. Lehet, mondom, mert az is lehet, hogy nem tudtok, vagy nem akartok, és az is lehet, hogy Mat visszautasítja, hogy segítsen. Nem kedvel annyira, mint érzésem szerint te, és amúgy is megvolna rá a maga oka, amit nyilvánvalóan elég megalapozottnak hisz. De ha megpróbálod, akkor is csak te jöhetsz, Mat, és még egy ember. Ha többen jöttök, mind meghalunk. Ha kevesebben jöttök, mind meghalunk. De még ha csak Mattel és egy másikkal jössz, akkor is lehet, hogy meghalunk. Láttam, hogy megpróbáltátok, és meghaltok, csak az egyikőtök, vagy ketten, vagy mind a hárman. Láttam, hogy én is meghalok. És láttam, hogy mindannyian életben maradunk, de halálunkig foglyok leszünk.

Ha azonban mégis megpróbálnál megmenteni, az ifjú Mat tudja, hol találhat meg, de nem mutathatod meg neki ezt a levelet, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle. Ez mindennél fontosabb! Semmit nem tudhat a levél tartalmáról, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle! Bizonyos dolgoknak az előre elrendelt módon kell megtörténniük, bármibe kerül is!

Ha találkozol Lannal, mondd meg neki, hogy számára így lesz a legjobb. Az ő sorsa elválik az enyémtől. Kívánom, hogy minél boldogabb lehessen Nynaeve-vel!

És még valami: ne feledd, mit tudsz a Kígyók és rókákról! Ne feledd, és fogadd meg!

Itt az idő, mennem kell, szembe kell néznem a sorsommal.

A Fény ragyogja be az életedet, és adjon neked örömöt, drága Thom, akár látjuk még egymást, akár nem!

Moiraine
morat: Az Ősi Nyelven: „idomár”. A seanchanok között ezt a kifejezést azokra használják, akik különleges oktatói munkát végeznek, mint például a morat'rakenek, a rakenek idomárai és lovasai. Lásd még: der'morat.

Mordeth (mordef): Tanácsadó, aki elérte, hogy Aridhol városállamának lakói az árnybarátok módszereit alkalmazzák az árnybarátok ellen. Ez a város pusztulásához vezetett. Romjait Shadar Logothnak nevezik („A hely, ahol az árnyak lesben állnak”). A romok között, a várost elpusztító gyűlöleten kívül, egyetlen lény maradt csak életben, maga Mordeth. Utóbbi kétezer éven át a város foglyaként várta, hogy jöjjön valaki, akinek elnyelheti a lelkét, és így új testet szerezhessen magának.

Morgase (murgéz): A Fény kegyelméből Andor néhai királynője, a Trakand-ház (trakand.) felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs található. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványosok: Utazó történetmondók, zenészek, zsonglőrök, akrobaták és szórakoztatók. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel, minthogy a nagyobb városokban más szórakozási lehetőségek is állnak a közönség rendelkezésére.

myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés – a trallokok teremtésére ugyanis embereket használt alapanyagként Shai'tan – újra felbukkant, illetve felerősödött, ám a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, amely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint félemberek, szemnélküliek, árnyékemberek, lappangók és enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Játék: Daes Dae'mar.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a trallok háborúk vége és a százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg egy történetmondó a ciklus végére érne.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, amely még a legendák kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedaiok között beavatottá emeltek.

Nagy Minta: Az Idő Kereke a kormintákat a Nagy Mintába szövi, amely maga a létezés, a valóság egésze, múlt, jelen és jövő együttesen. Más néven a Korok Csipkéje.

nőkör: A falu női által választott asszonyok, nők, akik olyan ügyekben hivatottak dönteni, amelyek kifejezetten az ő hatáskörükbe tartozónak számítanak (mint például, hogy mikor kezdjék meg a vetést vagy az aratást). A falutanáccsal egyenjogú testület. A települések ügyeit a két szervezet között előre meghatározott szabályok alapján világosan felosztják. Ennek ellenére azok gyakran viszálykodnak egymással.

Nynaeve al'Meara (nájnív almíra): Hajdan a folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, jelenleg Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a legendák kora óta nem született hozzá fogható, még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran szívszerelme és felesége.

ogier (ogír): (1) Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyes kezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos élettartama legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. (2) Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok.

ököl: A trallokok katonai szervezetének alapegysége. A létszáma változó, száz és kétszáz közötti. Az öklöt általában, de nem mindig, egy myrddraal vezeti.

őrző: Egy aes sedaihoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődik, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van az őrző, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedaiok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok.

Ősi Nyelv: A legendák korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Padan Fain (padan féjn): Házaló, árnybarát, akit a Sötét Úr azzal bízott meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között, és Tar Valonban is. Utóbb Jeraal Mordeth néven hallottak felőle, amikor egy az Újjászületett Sárkány elleni lázadás során sikerült megsebeznie magát Rand al'Thort is egy Shadar Logoth-i tőrrel, ami kis híján megölte az Újjászületett Sárkányt. Ezután még egyszer sikerült csapdába csalnia Randet és Lant, de végül neki kellett sebesülten menekülnie. A lény, aki valaha Padan Fain névre hallgatott, már nem teljesen ember; rettenetes új képességekkel bír, és továbbra sem hagyott fel a Rand al'Thor utáni vadászattal.

Pedron Niall (pédron nájaul): A Fény Gyermekeinek néhai főúrkapitánya.

Perrin Aybara (perrin ébara): Emondmezőről származó fiatalember, korábban kovácslegény; farkasálmodó és ta'veren, Rand al'Thor barátja és segítője, Faile Bashere férje.

próféta: Egészen pontosan „a Sárkány nagyúr prófétája”. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjesztette. A próféta azt vallotta, hogy semmi – semmi! – sem lehet fontosabb annál, mint hogy az emberek felismerjék: a Sárkány a fény húsvér megtestesülése, és hogy készen álljanak, midőn szólítja őket. Masema hitte: neki és követőinek az a feladatuk, hogy bármilyen áron rávegyék embertársaikat az Újjászületett Sárkány dicsőítésére és elismerésére. Azokat, akik ellenálltak e törekvésnek, halállal büntették, a nem elég készségeseket pedig megkorbácsolták, javaikat elégették. A minden egyéb nevéről és címéről lemondó próféta Ghealdan és Amadicia általa ellenőrzött terület nagy részét káoszba taszította, bár eltűnésével Amadiciában a seanchanok, Ghealdanban pedig a koronatanács ismét igyekszik rendet teremteni. A próféta utóbb Perrin Aybarához csatlakozott, akit azzal bíztak meg, hogy vigye őt Rand színe elé, de ismeretlen okokból ez nem következett be. A prófétát követő nők és férfiak jobbára a legszegényebbek, a nincstelenek közül kerültek ki – vagy ha eredetileg nem is voltak azok, a prófétát követve azzá váltak. A próféta végül rejtélyes körülmények között elhalálozott.

Rand al'Thor (rend althor): Emondmezőről származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt ugyan, de ő az Újjászületett Sárkány.

rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a trallok háborúk alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rettenetes Öregember: Sokak által osztott közhiedelem, hogy a Sötét Úr (akit Tearben, Illianben, Murandyben, Altarában és Ghealdanban gyakran neveznek Öregembernek, vagy Rettenetes Öregembernek) éjjelenként „fekete kopóival”, más néven árnykopóival lelkekre vadászik odakint. Ezt a vadászatot Vad Hajszának nevezik. Az eső távol tarthatja az árnykopókat, ám ha egyszer már szagot fogtak, áldozatuknak harcolnia kell, máskülönben mindenképpen halál fia. Úgy tartják, pusztán az, ha valaki tanúja lesz a Vad Hajszának, az illető vagy egy hozzá közel álló személy azonnali halálát jelenti.

Rhuarc (Rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean (rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy tudós asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

Rokonirtó: Lews Therin Telamon.

röjt: Földterület mérésére szolgáló mértékegység. Száz lépésszer száz lépés.

sa'angreal (szaangrial): Rendkívül ritka tárgy, amely messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint utóbbi az aes sedai által segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A legendák korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar (szaidár): Igazi Forrás.

saidin (szaidin): Igazi Forrás.

Saldaea (szaldéja): A Határvidék országainak egyike. Fővárosa Maradon, királyi palotáját Cordamora néven ismerik (a szó jelentése az Ősi Nyelven: „Az emberek szíve”). Örökletes uralkodói egyaránt lehetnek férfiak és nők. A koronatanács – más néven „nagyurak tanácsa” – segíti döntéseiben a mindenkori királyt vagy királynőt, akinek a házastársa vele szinte egyenrangú uralkodófélnek számít. Saldaea fölött jelenleg ő legfényesebb felsége Tenobia si Bashere Kazadi királynő uralkodik, a Fény Védelmezője, a Fertőhatár Kardja, a Kazadi-ház feje, Shahanyi, Asnelle, Kunwar és Ganai úrnője. Seregeinek fővezére nagybátyja, egyben utóda, Davram Bashere, ámbár a hadvezér jó ideje nem tölti be hivatalát. Az ország címere sötétkék alapon három ezüstszínű hal.

sárkány: Új típusú, nagy erejű fegyver. Hosszú fémcsövéből robbanólövedéket lehet igen nagy távolságra kilőni. Rendkívül súlyos veszteségeket lehet okozni vele az ellenség élőerőiben. Lásd még: sárkánytojás.

sárkányagyar: Stilizált jel, általában fekete. Hegyén álló könnycsepphez hasonlít. Ajtóra, házfalra firkálva azt jelzi, hogy az ott lakókat gonoszsággal vádolják vagy fel akarják hívni rájuk a Sötét Úr figyelmét, ily módon ártva nekik.

Sárkányfal: A Világ Gerince.

sárkánytojás: A sárkányok kezelői ezt a nevet adták az új fegyverekből kilőtt robbanólövedékeknek.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, amely a százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt.

seanchan (soncsan): Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni.

Seanchan (soncsan): A Birodalom neve, ahonnan a seanchanok származnak.

Seandar: A Seanchan Birodalom fővárosa – amely egyúttal a legnagyobb város is a földrészen – a kontinens északkeleti térségében fekszik. Radhanan császárnő halálát követően azonban káoszba süllyedt.

Sebban Balwer: Korábban Pedron Niall titkára, és titokban kémmestere volt. Ő szöktette meg Morgase-t a seanchanok elől Amadorban, ismeretlen célból. Jelenleg Perrin t'Bashere Aybara és Faile ni Bashere t'Aybara titkáraként szolgál, ám feladatköre bővebb ennél: a Cha Faile-t is irányítja, továbbá Perrin kémmestere, noha maga Aybara nem gondol így rá.

Selene (szelín): Egy nő, akivel Rand és két útitársa Cairhien felé menet találkozott, és aki valójában a Lanfear nevű Kitaszított volt.

Sevanna (szevanna): A shaidó aielek Domai klánjához tartozó nő. Suladricnak, a shaidók törzsfőjének özvegye, ezáltal a Comrada-erőd házúrnője, amíg új törzsfőt nem választanak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Az Ősi Nyelven: „A hely, ahol az árnyak lesben állnak.”; más néven „Árnyékles”. Egy halott város, melyet a trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (sejitán): Sötét Úr.

Shara: Misztikus föld az Aiel-pusztán túl, más javak mellett a selyem és az elefántcsont hazája. Sharát nem pusztán zord természeti adottságai, de emberek emelte falak is védelmezik. Igen kevés tudható róla, mivel lakói törekednek arra, hogy a külvilág minél kevésbé ismerhesse meg kultúrájukat. A sharaiak – az aielek ellenkező híradásai dacára – tagadják, hogy a trallok háborúk náluk is pusztítottak volna. Nem ismerik el azt sem, hogy Sasszárny Artúr megkísérelte volna meghódítani őket, annak ellenére, hogy erről viszont a tengeri nép – szemtanúk beszámolói alapján rögzített – feljegyzései tanúskodnak. Sharáról a fentieken túl pusztán annyi tudható, hogy egyetlen, teljhatalmú uralkodó (akit sh'boannak neveznek, ha nő, és sh'botaynak, ha férfi) jogara alá tartoznak. Azonban minden uralkodójuk csupán hét évig tölti be posztját, azután meghal, és házastársa veszi át a helyét – ugyancsak hét évig. Ezt a gyakorlatot Sharában a Világtörés óta folytatják, mivel a sharaiak szerint „ez a Minta akarata”.

A sharaiak között is élnek fókuszálni képes személyek, az Ayyad tagjai, akiket születésükkor arctetoválással jelölnek meg. Az Ayyad asszonyai szigorúan betartatják az Ayyad törvényeit. Az Ayyadba tartozó személyek és a fókuszálni nem képes sharaiak közti szexuális kapcsolat tiltott, ha fény derül ilyen esetre, az utóbbiak büntetése halál, de az Ayyadba tartozó női vagy férfi párjuké is, amennyiben bizonyítható, hogy erővel vette rá társát a törvényszegésre. Ha netán gyermek születne egy ilyen kapcsolatból, azt az elemek martalékaként a sorsára hagyják, és elpusztul. Az Ayyad férfiai csupán nemzési célból léteznek, semmilyen képzésben vagy oktatásban nem részesülnek (még írni-olvasni sem tudnak), és midőn elérik a huszonegy éves kort – vagy elkezdenek fókuszálni, attól függően, melyik következik be előbb –, megölik őket, a testüket pedig elhamvasztják. Az Ayyad tagjai állítólag kizárólag a sh'boan vagy sh'botay parancsára fókuszálhatják az Egyetlen Hatalmat; az uralkodót minden időben az Ayyad asszonyainak gyűrűje veszi körül.

Shara olyan titokzatos vidék, hogy még a nevét is homály lengi körül: lakói maguk is számtalan néven nevezik. Hívják többek közt Shamarának, Co'dansinnak, Tomakának, Kigalinak és Shibouyának is.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Shen an Calhar: Az Ősi Nyelven: „a Vörös Kéz Bandája”. (1) Hősök legendás csapata, akik számos vitézi tettet hajtottak végre, mígnem egytől egyig elestek Manetheren védelmében, amikor az ország elpusztult a trallok háborúk alatt. (2) Mat Cauthon által szinte véletlenül életre hívott katonai egység, amelyet Sasszárny Artur korának és az azt közvetlenül megelőző évszázadoknak – a katonai gondolkodás szempontjából azóta is felülmúlhatatlannak tartott – hadművészeti elvei alapján szerveztek meg.

Sheriam (siriam): Egy a Kék ajahhoz tartozó aes sedai, korábban a Fehér Torony novíciaasszonya. A Torony kettészakadása után a lázadó aes sedaiokkal tartott Salidarba, és az új Amyrlin-trón, Egwene al'Vere alatt a krónikák őre lett.

Shienar (sájnar): A Határvidék egyik országa. Címere lecsapó fekete sólyom.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk. 985-ben emelték Amyrlin-trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

so'jhin: Az Ősi Nyelvű kifejezés megközelítő értelme: „mélységek közti magasság”, bár némelyek – sok egyéb mellett – „ég és völgy” értelemben is fordítják. A kifejezéssel a seanchanok a szolgák magasabb rangú, örökletes rétegét illetik. Azokat, akik bár alapjában véve da'covaleknek, azaz birtokolt tárgyaknak minősülnek, gyakran komoly hatalommal és döntési jogkörrel bíró pozíciót töltenek be. Még a Vér tagjai is körültekintően viszonyulnak a császári család so'jhinjeihez, a császárnő so'jhinjeit pedig magukkal egyenrangúakként kezelik.

Sorilea: Shende-erőd tudós asszonya a charee törzsbeli Jarra klánból. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő tudós asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

sorsháló: Nagy változás egy kor mintájában. Középpontjában egy vagy több ta'verenné vált ember áll.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a legendák kora.

Sötétség Nagyura: E néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding (sztedding): Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedaiok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam (szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. A seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane.

súlymértékek: 10 uncia = 1 font; 10 font = 1 kő; 10 kő = 1 százsúly; 10 százsúly = 1 tonna.

Szárnyas Őrség: Mayene úrnőjének személyi testőrsége, Mayene elit katonai alakulata. A Szárnyas Őrség tagjai vörösre festett mellvértet és vörös, zárt sisakot viselnek, valamint vörös zászlós lándzsákat forgatnak. Tisztjeik sisakját oldalt szárnyak és tollak díszítik, utóbbiak száma a rangjukat jelzi.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a legendák kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shaí'tan ellencsapása beszennyezte a saidint, a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Igazi Forrás, az Egyetlen Hatalom.

százéves háború: Rengeteg egymást követő, részben egyszerre is zajló háború, állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artúr birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai.

szelídítés, megszelídítés: A fókuszálni képes férfiak az Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedaiok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

Szemégető: A Sötét Úr egyik aiel neve.

szív: A Fekete ajah alapvető szervezeti egysége, gyakorlatilag az ajah egy sejtje. Egy szívet három nővér alkot, akik a szívbe tartozó nővéreiken kívül ismernek még egy-egy olyan Fekete nővért, akiről a szív másik két tagjának nincs tudomása.

Szívagyar: Sötét Úr.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A legendák korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebbé válik tőle. Cuendillarnak is nevezik. Noha a szívkő megalkotásának titkáról úgy hitték, hogy örökre elveszett, manapság új, cuendillarból készített tárgyak kerülnek elő.

Szívrontó: Sötét Úr.

szürke gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A szürke gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A szürke gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélekteleneknek is nevezik őket.

ta'veren (tavíren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló sorshálót sző. Lásd még: korminta.

tai'shar (tájsar) Az Ősi Nyelven: valami „tiszta vére”.

Tam al'Thor (tam al'thor): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Tar Valon (tar valon): Az Erinin-folyó egyik szigetén fekvő város. Az aes sedaiok politikai központja, és az Amyrlin-trón székhelye. Itt áll a Fehér Torony.

Tar Valon Lángja: Tar Valon, az Amyrlin-trón és az aes sedaiok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon (tarabon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tencsíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan egyebek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború, így érett gyümölcsként hullott a hódítóként érkező seanchanok ölébe. Jelenleg Tarabon a seanchanok biztos kezű irányítása alatt áll, akik az Illuminátorok céhét megsemmisítették, az illuminátorok túlnyomó részét da'covalevé tették. A taraboniak többsége ennek ellenére hálás a seanchanoknak, mivel azok békét és biztonságot teremtettek az országban, és csak a lehető legkisebb mértékben avatkoznak az életükbe. Így semmi kedvük újabb háborúságba kezdeni azért, hogy elűzzék megszállóikat. Igaz, a megszállt övezeteken túl még akad pár taraboni nemes és katona, aki ezért a célért küzd.

Taringail Damodred (taringél damodred) herceg: Cairhien királyi hercege. Összeházasodott Tigraine-nel, ő nemzette Galadedridet. Amikor Tigraine eltűnt, és holttá nyilvánították, feleségül vette Morgase-t, akinek Elayne-t és Gawynt nemzette. Utóbb rejtélyes körülmények között eltűnt, sok éve halottnak nyilvánították már. Címere duplafejű csatabárd.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): „Az Utolsó Csata”. Lásd még: A Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három ezüst félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik A Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték össze őket, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear nagyurai: A nagyurak az Újjászületett Sárkány megjelenéséig tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működtek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezett. Létszámuk nem volt megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendők össze a „földek urai”-val, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (teléjranriod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ” vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; például egy ott szerzett sebesülés megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere, „a Tenger Népe”. Az Aryth-óceán és a Viharok tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra.

ter'angreal (tirangrial): A legendák korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, vele tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedaiok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét.

Thom Merrilin (tom merrilin): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Tigraine (tigrén): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal azután, hogy bátyjának, Luc-nak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, amely utóbbiak végül kirobbantották az aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Tíz Nemzet Szövetsége: A Világtörés utáni századokban, az első újonnan létrejött nemzetek kialakulásának idején (V.u. 200 körül) megalakult unió. Célja a Sötét Úr legyőzése volt. A trallok háborúk végére teljesen szétzilálódott.

Tönk: Az ogierek nyilvános összejövetele. Az eseményre a steddinget irányító vének tanácsát vezető személy irányításával kerül sor. A Tönk során valamennyi felnőtt ogiernek joga van felszólalni, vagy arra, hogy egy társa képviselje az ügyét. Ilyen megbeszélésre általában a steddingben növő leghatalmasabb fatörzs tövében kerül sor. A vita akár több évig is eltarthat. Ha egy olyan témát kell megbeszélni, amelyik valamennyi ogier életére hatással lehet, akkor összehívják a Nagytönköt. Ezen a fontos összejövetelen az összes stedding képviselői részt vesznek. A Nagytönkre egymás után különböző steddingekben kerül sor.

trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Közülük az első körülbelül V.u. 1000-ben vette kezdetét. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindegyik tralloksereget megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban egész országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: Tíz Nemzet Szövetsége.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak, félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Ko'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

trónutódlás: Általánosságban ennek nevezzük, amikor egyik nemesi ház követ egy másikat a trónon. Andorban azonban széles körben használják a Mordrellen halálát követő utódlási harcok megnevezésére is. Tigraine eltűnése a Mantear-házat leányörökös nélkül hagyta, és két évbe telt, míg Morgase a Trakand-házból elfoglalhatta a trónt. Andoron kívül ezt a korszakot mint a harmadik andori trónháborút emlegetik.

tuatha'anok (tuathaan): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „eltévelyedetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint új korukban, mégis számos falu lakói kerülik őket, mert a szóbeszéd szerint gyermekeket lopnak és a fiatalokat áttérítik a saját világnézetükre. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

tudós asszony: Az aieleknél a tudós asszonyokat más tudós asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen tudós asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a tudós asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A tudós asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik tudós asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három tudós asszony álomjáró, akik egyebek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba.

Tylin Quintara Mitsobar (tájlin kvintara micóbar): Altara néhai királynője, a Mitsobar-ház feje, Mat Cauthon szeretője, akivel végzett a Mat megölésére küldött gholam.

Ugró: Egy farkas.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzá fűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek még több mint háromezer évvel a halála után is. Noha az idők során számos, utóbb hamisnak bizonyult Sárkány tűnt fel, végül a valódi is megszületett Rand al'Thor személyében. Lásd még: A Sárkány Próféciái.

utazónép: tuatha'anok.

Valere Kürtje (valír): A Nagy hajtóvadászat a Kürtért ciklus legendás tárgya és célpontja. Segítségével vissza lehetett hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekszenek. Vezetőjük a fővallató, jelenleg Rhadam Asunawa, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Miután Galad Damodred levágta a fénygyermekek főúrkapitányát, Eamon Valdát, és elfogadta a posztját, szakadás következett be a szervezeten belül: az egyik frakciót Galad, míg a másikat Asunawa vezeti. Jelük a vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin (verin methvin): Egy a Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak. Utóbb öngyilkossága előtt felfedte Egwene-nek, hogy a Fekete ajah tagja, és felbecsülhetetlen segítséget nyújtott neki az aes sedaiok között tevékenykedő Fekete nővérek semlegesítésében.

Vérpengék: A seanchan fegyveres erők egyik elit egysége. Valamennyi tagját olyan ter'angreallal látják el, amely nem csupán a harcos erejét és gyorsaságát növeli emberfeletti szintre, de homályba is borítja viselőjét. A ter'angreal használatáért azonban súlyos árat kell fizetni: átvételekor a Vérpenge saját véréből egy cseppet ráken a gyűrűre. A ter'angreal ettől kezdve lassan kiszívja viselője életerejét. A rendkívül jól képzett orgyilkos elkerülhetetlen halálára néhány napon belül sor kerül.

Vérség: Még a trallok háborúk ideje alatt is ragaszkodott a Fehér Torony ahhoz a gyakorlathoz, hogy a próbákon elbukó növendékeket kitaszította Tar Valonból. A nők egyik csoportja nem mert hazatérni a viharos idők miatt, hanem Barashta felé menekült. (Ez a mai Ebou Dar.) Magukat Vérségnek nevezték el, és menedéket kínáltak más kitaszított nőknek is. Egy idő után – a mai napig nem tudni, milyen okból – már a toronyból megszökött nőket is rejtegették és támogatták. Bár nagyon vigyáztak arra, hogy ezek a szökevények ne tudjanak meg róluk túl sokat – hiszen a szökevényeket előbb-utóbb a Fehér Torony elfogta – mégsem tudták elkerülni, hogy a Fehér Torony tudomást ne szerezzen róluk. Valójában a Fehér Torony majdnem a kezdetek óta tudott a létezésükről, de a háború miatt nem volt ideje foglalkozni velük. Bármit állítson is a propaganda, a háborús idők alatt a legtöbb szökevényt nem tudták elfogni. Amióta viszont a Vérség rejtegette őket, pontosan tudták, melyikük merre tart, és tízből kilencet el is tudtak kapni. Így a Fehér Toronynak nem állt érdekében a Vérség felszámolása. Az aes sedaiok úgy döntöttek, hogy csak távolról figyelik a Vérséget, ezért nem voltak tisztában a pontos létszámukkal sem. A Vérségnek nincsenek külön törvényei, csak a titkosságot elősegítő szabályok, amiket vasfegyelemmel tartanak be. A mostanában történt nyílt kapcsolatfelvétel az aes sedaiok és a Vérség között mindkét fél számára megdöbbentő tényeket fedett fel. Kiderült, hogy majdnem kétszer annyi tagot számlál a Vérség, mint a Fehér Torony, valamint az is, hogy jó néhány olyan nő is él közöttük, akik több száz évvel öregebbek minden ismert aes sedainál. Lásd még: Kötögetőkör, a Csend Lányai.

Világtörés: Amikor Lews Therin Thelamon és a Százak Társasága visszazárta a Sötét Úr börtönét, az ellencsapás beszennyezte a saidint. Előbb-utóbb minden férfi aes sedai agya megbomlott tőle, és dühöngő őrült lett belőle. Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedaiok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak.

vörösök: A Vörös Kéz Bandájának azon katonái, akiket átmenetileg megbíztak a tábori őrség feladataival; nekik kell gondoskodniuk arról, hogy a Banda harcosai ne okozzanak felfordulást vagy kárt azokban a falvakban és városokban, amelyeket útja során a Banda érint. Nevüket arról a széles, vörös karszalagról kapták, amit szolgálatban (a csuklójuktól a könyökükig) viselnek. Általában a legmegbízhatóbb és legtapasztaltabb katonák közül válogatják őket. Mivel minden esetlegesen okozott kárt nekik személyesen kell megtéríteniük, igen szigorúan vigyáznak a rendre és a békére. Lásd még: Shen an Calhar.

Zarine Bashere (zarín basír) Davram Bashere lánya Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (faíl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

A KÖNYV SZERZŐIRŐL

Robert Jordan 1948-ban született Amerikában, Dél-Karolinában, Charleston városában. Négyéves korában egyedül tanult meg olvasni, csupán tizenkét éves bátya segített egy kicsit. Ötéves korában már jól ismerte Mark Twain és Jules Verne műveit. A dél-karolinai Citadel katonai főiskolán szerzett magának fizika diplomát. Az amerikai hadsereg egyenruhájában tizenkét hónapon keresztül szolgált Vietnamban. Számos kitüntetése közül említést érdemel a Repülősök kiemelkedő szolgálatért kapott érdemkeresztje a bronz tölgyfalevelekkel, a V-vel és a bronz tölgyfalevelekkel díszített bronzcsillag, valamint a két pálmalevelekkel díszített vietnámi bátorságért érdemkereszt. Robert Jordan szenvedélyesen szerette a történelmet, ezenfelül kritikusként táncról és színházról is írt. Szabadidejében szívesen vadászott, halászott és vitorlázott. Hobbijai közé tartozott a póker, a sakk, a biliárd és pipákat is gyűjtött. Írói pályafutása 1977-ben vette kezdetét. A tollat csupán a halála napján, 2007. szeptember 6-án tette le a kezéből.

Brandon Sanderson 1975-ben született Amerikában, Nebraska államban, Lincoln városában. Egy teljes szemeszteren keresztül biokémiát tanult, ám ekkor felismerte az igazi hivatását, és írni kezdett. A Brigham Young egyetemen irodalmat tanult, majd a diploma megszerzése után kreatív írást. Összesen tizenhárom regényt írt. Először a hatodik műve, az Elantris jelent meg 2005-ben. Az azóta eltelt hét esztendő során egyaránt írt a felnőttek és az ifjú olvasók számára is. Többek között napvilágot látott a Ködszerzet-trilógia, a Warbreaker és az Alcatraz-sorozat. Feleségével és gyermekeivel Utah-ban él. Szívesen játszik a Magic: The Gathering kártyajátékkal. Imádja a sajtos hamburgert, és néha írástechnikát tanít a Brigham Young egyetemen. További érdekességeket az interneten www.brandonsanderson.com címen lehet megtudni róla.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Epilógus

- SZÓMAGYARÁZAT
- A KÖNYV SZERZŐIRŐL
- TÉRKÉP