Az Éjfél Tornyai I-II.
Author: Robert Jordan - Brandon Sanderson
Date: 2012-01-17T23:00:00+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Kezdetét vette az Utolsó Csata. Repedeznek a Sötét Nagyúr börtönét lezáró pecsétek. Bomlani kezdett a Minta, az Árnyék seregei pedig özönvízként megindultak a Fertőből. Beköszöntött a harmadik kor alkonya. Perrin Aybarát a múlt árnyai – a farkasok Mészárosa, a fehérköpenyek – üldözik, és vállára nehezedik a vezérség teljes súlya. Miközben az árnyak ellen küzd, egy láthatatlan ellenség egyre szorosabbra húzza a hurkot a nyaka körül. Csak akkor szállhat szembe vele, ha Tel’aran’rhiodban megtalálja a válaszokat. Közben Matrim Cauthon is elindul, hogy végrehajtsa élete legnehezebb küldetését. A kő
Publisher: Delta Vision

Robert Jordan – Brandon Sanderson

Az Éjfél Tornyai

Az Idő Kereke sorozat 13.

ISBN 978 615 5161 55 1
978 615 5161 56 8

Delta Vision Kft., 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Jordan – Brandon Sanderson: Towers of Midnight

Copyright © 2010. Robert Jordan, Brandon Sanderson

Fordította: Varga Csaba Béla

Halan fia, Arent fiának, a Shangtai steddingbeli Loialnak a művéből

I. KÖTET

Prológus

Különbségek

Mandarb patái ismerős ritmusban dobogtak a töredezett talajon, miközben Lan Mandragoran a halálba vágtatott. A száraz levegő miatt égett a torka és a földet itt is, ott is a mélységből felfelé törő só kristályai borították. Északon vöröses sziklaalakzatok emelkedtek ki a messzeségből. Jól látszottak rajtuk a rontás nyomai. A Fertő érintését mutatta a lépésről lépésre mindent beborító sötét zuzmó is.

A harcos kelet felé vágtatott. Párhuzamosan haladt a Fertővel. Még mindig Saldaeában járt, abban az országban, ahová a felesége küldte. Csak kevésen múlott, hogy az asszony betartotta az ígéretét, és így Lan eljuthatott a Határvidékre. Jó ideje haladt már a messzeségbe nyúló úton. Húsz évvel ezelőtt fordított hátat ennek a vidéknek, amikor beleegyezett abba, hogy Moiraine szolgálatába álljon. Mindig is tudta, hogy egyszer majd visszatér ide. Nem tehetett mást, hiszen erre kényszerítette atyái neve, a derekáról lógó kard és a homlokát övező hadori.

Saldaea északi részének sziklával borított tájait Proska-síkságnak hívták. Nem esett jól itt lovagolni. Egyetlen növény sem nőtt a környéken. Az északi szél undorító bűzt hozott magával. Mintha csak egy mély, felfúvódott holttestekkel teli tócsa mellett vágtatott volna el. Odafent sötét, komor volt az égbolt.

Ez az asszony! – gondolta Lan, és megcsóválta fejét. Elképesztő, hogy Nynaeve milyen gyorsan eltanulta az aes sedaioktól, hogyan kell beszélnie és gondolkoznia. Már ő is olyan volt, mint a tanítói. Lan pillanatnyi habozás nélkül elindult a biztos halál felé, miközben csupán egy dolog miatt fájt a szíve: tudta, hogy a felesége aggódva gondol rá. Ez a tudat mély fájdalommal töltötte el.

Napok óta egyetlen teremtett lelket sem látott. Kicsit délebbre, a saldaeaiak erődítmények láncolatát építették, ám errefelé a sziklás talajt felszabdaló járhatatlan szakadékok megnehezítették a támadni készülő trallokok dolgát. Hordáik inkább Maradon közelében próbálkoztak.

Ennek ellenére egy pillanatra sem lankadhatott a figyelme. Ilyen közel járva a Fertőhöz nem lehetett kockáztatni. Felfigyelt egy hegycsúcsra. Remek helynek tűnt arra, hogy valaki ott helyezze el a felderítőit. Ahogy továbbhaladt, a szeme sarkából gondosan figyelte a hegycsúcsot, hátha megmozdul valami. Elkerült egy kisebb völgyet, ahol esetleg támadók állhattak volna lesben. Bal keze az íján nyugodott. Kelet felé továbbmenve átszeli majd Saldaeát és Kandorban is jó utakon haladhat. Akkor pedig…

Az egyik közeli domboldalon mozgásba lendült néhány kődarab.

Lan óvatosan előhúzott egy nyílvesszőt a Mandarb oldalára erősített tegezből. Honnan jöhetett az a hang? Úgy vélte, hogy jobb kéz felől, déli irányból. Valaki közeledett a domb túlsó oldalán. Nem állította meg a lovát. A közeledő azonnal felfigyelt volna arra, ha megváltozik a patkódobogás ritmusa. Nyugodt mozdulattal a magasba emelte az íjat. Szarvasbőr kesztyűjében érezte az ujjaira tapadó izzadságot. A húrra illesztette a nyílvesszőt, és lassú mozdulattal megfeszítette a fegyvert. A nyílvessző tollazata az arcához simult, és ő beszívta az illatát. Lúdtoll és gyanta.

Déli irányból egy férfi bukkant fel a domboldalon. Lant meglátva megdermedt. A csomagokkal megpakolt, kócos sörényű teherhordó lova azonban nem állt meg, hanem elsétált a gazdája mellett. A ló csak akkor torpant meg, amikor a nyakán megfeszült a kötél. Az ismeretlen zsinórral összefogott nyakú, világos színű inget és poros nadrágot viselt. Derekáról kard lógott, ám a fegyver és vastag, izmos karja ellenére sem tűnt fenyegetőnek. Éppenséggel halványan még ismerősnek is látszott.

– Mandragoran nagyúr! – kiáltott fel a férfi, és sietve elindult le a domboldalon. Maga után húzta a lovat. – Végre megtaláltam! Biztosra vettem, hogy a kremeri utat fogja választani!

Lan leengedte az íját és megállította Mandarbot.

– Ismerlek valahonnan?

– Készleteket hoztam, nagyuram – válaszolta a fekete hajú, napbarnított bőrű férfi. Nagyon úgy tűnt, hogy a Határvidékről származik. Az arcán nagy lelkesedéssel, gyorsan közeledett. Vastag ujjú kezével nagyokat rántott a túlterhelt vezeték ló kantárán. – Sejtettem ám, hogy nem lesz elég ennivalója. Pakoltam sátrat is. Biztos, ami biztos, négyet. Meg vizet is. Abrakot a lovaknak. Aztán meg…

– Mi a neved? – förmedt rá Lan. – És honnan tudod, hogy ki vagyok én?

A férfi megtorpant.

– Bulen vagyok, nagyuram. Kandorból, ugye.

Kandorból? Lan emlékezett egy vézna hírvivő fiúra. Őszintén meglepődött, amikor a férfi arcán felfedezte a fiú vonásait.

– Bulen? De hát az húsz évvel ezelőtt volt!

– Tudom én azt, Mandragoran nagyúr. Csak hát a palotában elterjedt az, hogy újra szárnyal az Arany Daru. Egyből tudtam, hogy mit kell tennem! Megtanultam a kardforgatást, nagyuram. Azért jöttem, hogy az úr oldalán induljak csatába…

– Már Aesdaisharban is tudnak az utazásomról?

– Igen, nagyuram. El'Nynaeve asszonyság eljött hozzánk. Bizony, ez történt. Elmesélte, hogy mit tett nagy uram. Mások is gyülekeznek, de én keltem útra leghamarabb. Tudtam ám, hogy ellátmányra van szüksége nagyuramnak!

Égetnivaló nőszemély, gondolta Lan. Hát nem kikényszerítette belőle az esküt, hogy ő majd elfogadja azoknak a felajánlkozását, akik az oldalán akarnak lovagolni! Viszont ha a felesége is kifacsarja a szavakat, akkor ezt ő is megteheti. Hiszen csupán azt ígérte meg az asszonynak, hogy elfogadja mindazokat, akik az oldalán akarnak majd lovagolni. Ez a férfi gyalog jött. Így hát nyugodtan elutasíthatja. Lehet, hogy kicsinyesség, de ha valaki húsz esztendőt töltött el az aes sedaiok társaságában, annak jócskán volt ideje kitanulni, hogy minden egyes kijelentését igen nagy óvatossággal fogalmazza meg.

– Menj vissza Aesdaisharba! – nézett a férfira. – Mondd el mindenkinek, hogy a feleségem tévedett. Nem emeltem a magasba az Arany Daru zászlaját!

– De hát…

– Nincs rád szükségem, fiam. Indulj haza!

Lan a csatamén oldalába nyomta a sarkát. Mandarb elügetett az úton álló férfi mellett. Néhány pillanatig Lan úgy vélte, hogy a férfi majd engedelmeskedni fog a parancsnak. Közben enyhe lelkiismeret-furdalást érzett azért, ahogy kijátszotta az eskü szövegét.

– Az apám malkieri volt – szólalt meg Bulen a háta mögött.

A harcos folytatta az útját.

– Ötéves voltam, mikor meghalt! – kiáltotta Bulen. – Egy kandori asszonyt vett feleségül. Mind a kettőjükkel banditák végeztek. Nem nagyon emlékszem rájuk. Azt viszont nem felejtettem el, amit az apám mondott nekem: egy napon majd az Arany Daru alatt fogunk harcolni. Csak ezt hagyta rám.

Lan önkéntelenül is hátrafordult a nyeregben, miközben Mandarb továbblépdelt. Bulen egy vékony bőrcsíkot tartott a magasba. A hadorit. Ez a bőrdarab azoknak a malkieri harcosoknak a fejét ékesítette, akik esküt tettek arra, hogy az Árnyék ellen fognak küzdeni.

– Viselni akarom az apám hadoriját! – kiáltotta Bulen, és a hangja egyre erősebben zengett. – De kitől kérhetnék engedélyt rá? Hiszen az a hagyomány, nem? Valakinek engedélyt kell adnia arra, hogy a fejemre köthessem. Életem végéig harcolni fogok az Árnyék ellen.

A kezében tartott hadorira pillantott, majd ismét Lan felé fordult és ezt üvöltötte:

– A sötétség ellen fogok küzdeni, al'Lan Mandragoran! Azt akarja mondani, hogy nem tehetem?

– Keresd meg az Újjászületett Sárkányt! – kiáltotta Lan vissza. – Vagy állj be a királynőd seregébe! Mindkét helyen tárt karokkal fogadnak.

– És maga? Készletek nélkül fog elvágtatni a Hét Toronyhoz?

– Majd ellátom magam.

– Bocsásson meg, nagyuram, de körülnézett, miközben erre jött? Látta, hogy mi történt ezzel a környékkel mostanában? A Fertő egyre jobban terjeszkedik dél felé. Semmi sem nő, még a valamikor dús szántóföldek is terméketlenné váltak. Vad is alig akad.

Lan elbizonytalanodott. Megállította Mandarbot.

– Oly sok év telt el – kiabálta Bulen, miközben a teherhordó állatot maga mögött vonszolva Lan felé sietett –, és én nem is nagyon tudtam, hogy maga kicsoda. Csak abban lehettem biztos, hogy elveszített valakit, aki közel állt a szívéhez. Éveken át átkoztam magamat azért, hogy nem szolgáltam jobban nagyuramat. Megesküdtem arra, hogy egy napon majd ott állok az oldalán.

Ekkor megállt Lan mellett.

– Magától kérdezem, mert nincsen apám: viselhetem a hadorit és harcolhatok al'Lan Mandragoran oldalán? A királyom oldalán?

Lan vett egy mély lélegzetet. Megpróbálta elfojtani az érzelmeit. Nynaeve, ha legközelebb találkozunk… De hát ők ketten már soha többé nem fognak találkozni. Megpróbálta elhessegetni ezt a gondolatot.

Hiszen esküt tett. Az aes sedaiok előszeretettel forgatták ki a saját szavaikat, de ez vajon feljogosította őt is arra, hogy ugyanezt tegye? Nem. Egy férfi annyit ér, mint a becsülete. Nem utasíthatja el Bulent.

– Név nélkül utazunk – jelentette ki végül. – Nem bontjuk ki az Arany Darut. Senkinek sem árulod el, hogy ki vagyok én.

– Igenis, nagyuram! – válaszolta Bulen.

– Akkor hát viseld büszkén a hadorit! – nézett Lan a férfira. – Túl kevesen ragaszkodnak az ősi szokásokhoz. És igen, csatlakozhatsz hozzám.

Mandarb elindult. Bulen gyalog követte a harcost.

És így lőn kettő, ami addig egy volt.

Perrin kalapácsa lecsapott a vörösen izzó vasdarabra. Szikrák ragyogtak a levegőben, mintha csak táncra keltek volna a fehéren izzó, világító bogarak. A fiatalember arcán izzadság csillogott.

Akadtak olyanok, akiket kifejezetten zavart a fémre sújtó fém csengése. Perrin nem tartozott közéjük. Megnyugtatta ez a hang. A magasba emelte a kalapácsot, és ismét lesújtott vele.

Szikrák. A szétszóródó fénypontocskák lepattogtak bőrmellényéről és a kötényről. Ahogy újra és újra lesújtott a fémre, valósággal megremegtek a helyiség kemény bőrlevélfából épített falai. Visszaverődött róluk a fémre sújtó fém zaja. Perrin újra álmodott, bár most nem farkasálomban járt. Tisztában volt ezzel, bár azt nem tudta, hogy a csudába láthatja ilyen pontosan a különös helyzetet. A sötét ablakokon keresztül nem szűrődött be fény. Az egyetlen fényforrást a tűz mélyvörös izzása jelentette. Perrintől jobbra két vasrúd ragyogott a faszénen. Nemsokára majd ők következnek az üllőn. A fiatalember ismét lesújtott a kalapáccsal. Ilyen volt a békesség. Ilyen érzés otthon lenni.

Valamilyen fontos dolgon dolgozott. Egy igen fontos dolgon. A mű egy nagyobb dolog része volt. Csak akkor tudunk bármit is megalkotni, ha először rájövünk, hogy milyen részek alkotják. Luhhan mester erre már az első nap megtanította őt a kovácsműhelyben. Nem készíthetsz el úgy egy ásót, hogy nem érted, miként illeszkedik a nyele a fejbe. Nem lehet úgy zsanért készíteni, ha valaki nem fogja fel, hogyan mozog annak a két része. Még egy szöget sem lehet kikovácsolni, ha nem tudjuk, hogy a parányi fémdarabot a fej, a szár és a hegy alkotja.

Értsd meg az alkotórészeket, Perrin!

A farkas a helyiség egyik sarkában feküdt. A hatalmas termetű, viharvert állat bundájának színe olyan halványszürke volt, mint a folyóból kiemelkedő szikláké. Számtalan sebhelye jól mutatta, hogy életét csatákkal és vadászattal töltötte. A farkas a két mellső mancsán nyugtatta a fejét, miközben Perrint nézte. A fiatalember nem lepődött meg ezen. Már miért ne lehetett volna egy farkas a sarokban? Nem volt azzal semmi gond, hogy Ugró ott pihent.

Perrint folytatta a munkáját. Élvezettel töltötte el a kovácsműhely mélyreható, perzselő hősége. Kellemes volt a karján végigfutó izzadságcseppek útját követni. A tűzből finom illat áradt. Egy hosszú vasdarabot alakított éppen. Szíve minden második dobbanását egy új ütés hangja kísérte. A fémdarab nem hűlt ki. Végig jól kovácsolható, vörösessárga maradt.

Mit is készítek? Perrin a fogóval a magasba emelte a fémdarabot. Körülötte remegni kezdett a levegő.

Puff, puff, puff! – szólalt meg Ugró. Szavak helyett képeket és illatokat használt. Olyan vagy, mint a pillangókat kergető farkaskölyök.

Ugró nem igazán értette, hogy miért is kellene új alakot adni a fémnek. Szórakoztatónak találta, hogy az emberek ilyesmivel bíbelődnek. A farkas számára egy dolog pontosan az volt, ami. Már miért is kellene akkor nagy fáradság árán megváltoztatni, hogy valami más legyen belőle?

Perrin félretette a vasdarabot. A fém azonnal kihűlt. Kihunyt a sárga lángolás, előbb narancssárga, majd bíbor, végül pedig tompa fekete lett. A fiatalember csodálkozva nézte az alaktalan fémdarabot. A tömb nagyjából akkora lehetett, mint a két ökle együtt. Luhhan mester elszégyellte volna magát, ha azt látja, hogy a tanítványa ilyen kontármunkát végzett. Az lesz a legjobb, ha a lehető leghamarabb rájön arra, hogy mit is készít éppen, még mielőtt a mestere visszatérne.

De nem, valami nem volt rendben. Az álom megremegett és a falak kezdek elhomályosulni.

Nem vagyok kovácslegény. Perrin az arca elé emelte vastag kesztyűbe bújtatott kezét. Már rég nem vagyok a Folyóközben. Felnőttem, megházasodtam.

A fogóval ismét megragadta az alaktalan fémdarabot. Az üllőre rakta. A vas azonnal életre kelt a hőségtől. Ennek ellenére semmi sem volt rendben. Perrin ismét lesújtott a kalapáccsal.

Most majd jobb munkát végzek! De nem. Minden mintha csak rosszabb lenne, mint az előbb.

Elszánt kitartással verte a vasat. Mélységesen feldühítette az, amit az emberek a táborban suttogtak róla. Ő csupán beteg volt és Berelain ápolta. Semmi más nem történt. A szóbeszédet azonban nem lehetett elhallgattatni.

Újra és újra lecsapott a nehéz kalapáccsal. A levegő megtelt ragyogó szikrákkal. Mintha csak víz fröcskölt volna a magasba. Hogy a csudába támadhatott ilyen sok szikra egyetlen vasdarabból? Perrin még egyszer lesújtott, aztán vett egy mély lélegzetet.

Az alaktalan fémdarab ugyanúgy nézett ki, mint az előbb. A kovácslegény felmordult, felragadta a fogót és félrerakta vele a selejtet. Helyette egy új fémrudat emelt ki az izzó szénből. Ezt majd be kell fejeznie. Nagyon fontos volt, hogy befejezze. De mit is kovácsolt éppen?

Ütni kezdte a vasat.

Több időt kellene Faile társaságában töltenem. Annyi mindent meg kellene beszélnünk, hogy újra közel kerülhessünk egymáshoz. Csak hát nincsen rá idő!

Az a sok világtalan idióta, aki körülveszi, egyszerűen képtelen arra, hogy gondoskodjon magáról. Pedig a Folyóközben azelőtt senkinek sem hiányzott valamilyen nagyúr.

Jó ideig dolgozott, aztán a magasba emelte a második fémdarabot. A vas kihűlt. A végeredmény egy formátlan, alkarnyi hosszúságú, lapos selejt lett. Hát ezt is elrontotta. Félrerakta a fémdarabot.

Ha ennyire boldogtalan vagy, szólt rá Ugró, akkor fogd a nőstényedet és menjetek innen! Ha nem akarod vezetni a falkát, akkor majd más fogja.

A farkas gondolatai képeket vetítettek Perrin elé. Látta, ahogy a mezőn rohan. Érezte, ahogy a gabonaszálak végigsimítják a pofáját. Hűvös szél fújt a felhőtlen égboltból. Jókedvű izgalom és kalandvágy fogta el. Beszívta a friss eső, a zabolátlan mezők illatát.

A fogóval kiemelte a parázsról az utolsó fémrudat is. Halvány, veszélyes sárga lángolással égett.

– Nem mehetek el – válaszolta, miközben a farkas felé tartotta a rudat. – Az azt jelentené, hogy átadtam magam a farkasnak. Farkassá válnék. Elveszíteném magamat. Ilyet nem teszek.

A félig megolvadt acéldarab kettőjük között lebegett. Ugró a ragyogást figyelte. A farkas szemében visszatükröződtek a tűhegynyi, sárga fénypontok. Annyira különös volt ez az álom! Régebben nem keveredtek a közönséges álmai a farkasálommal. Mit jelentett az, hogy most egybefolytak?

Perrin megijedt. Csak a legnagyobb nehézség árán sikerült fegyverszünetet kötnie a belsejében élő farkassal. Rendkívül nagy veszéllyel járt az, ha valaki túlságosan is közel került a ragadozókhoz. Ez persze nem tartotta vissza őt attól, hogy a farkasok segítségét kérje, amikor Faile-t kereste. Bármire hajlandó lett volna az ő kedvéért. Miközben így tett, majdnem megőrült. Egyszer még Ugrót is megpróbálta megölni.

Távolról sem volt olyan nagy az önuralma, mint ahogy azt gondolta. Az odabent lapuló farkas bármikor átveheti az irányítást.

Ugró ásított egy hatalmasat. Kilógott a nyelve. Jókedv és vidámság illata áradt belőle.

– Ez egyáltalán nem mulatságos! – csattant fel Perrin, miközben letette az utolsó fémdarabot. Nem kezdte el kalapálni. A vas kihűlt. Az alakja leginkább egy vékony téglalapra hasonlított. Olyan volt, mint az a fémdarab, amiből zsanért akar készíteni az ember.

A nehézségek nem mulatságosak, Ifjú Bika, hallotta Ugró beleegyezését. Te viszont átmászol a kerítésen, majd rögtön visszamászol, és utána kezded újra. Gyere inkább, fussunk egy jót!

A farkasok a pillanatnak éltek. Bár emlékeztek a múltra, és különös módon mintha a jövőt is érzékelték volna, de egyik sem izgatta őket különösebben. Legalábbis nem úgy, ahogy az embereket.

A farkasok szabadon kószáltak. Ha kedvük tartotta, a szelet üldözték. Ha beállna közéjük, akkor nem kellene a kínnal, a bánattal és a csalódással törődnie. Akkor szabad lehetne…

Ezért a szabadságért azonban igen magas árat kellett volna fizetnie. Elveszítené Faile-t, és elveszítené saját magát is. Nem akart farkassá változni. Ember akart maradni.

– Valamilyen módon nem lehetne visszafordítani azt, ami velem történt?

Vissza? – nézett Ugró csodálkozva a fiatalemberre. A farkasok nem igazán szoktak visszafelé menni.

– Hogyan… – Perrin csak nehezen találta a megfelelő szavakat. – Hogyan futhatnék el olyan messzire, hogy a farkasok ne hallják a hangomat?

Ezzel a megjegyzéssel sikerült zavarba hoznia Ugrót. De nem, a farkasból nem pusztán zavarodottság áradt. Mintha fájdalom hasított volna bele. Perrint körülvette a semmi. Megérezte a rothadó hús szagát, meghallotta a haláltusájukat vívó farkasok vonyítását. Ugró számára igazi szörnyűségnek tűnt az, ha valaki elszakadt a többiektől.

Perrin egyre jobban zavarba jött. Miért tette le a kalapácsot? Így nem lesz kész. Luhhan mester csalódott lesz! Ezek a selejtes fémdarabok rettentően néztek ki. El kellene rejtenie őket! Valami mást kellene készítenie. Meg kellene mutatni, hogy mire is képes, hogy valójában tehetséges kovács. Vagy talán nem az?

Oldalról váratlanul sziszegő hangot hallott. Perrin megfordult és döbbenten látta, hogy a tűzhely melletti egyik vizeshordóban forrni kezdett a víz. Hát persze, gondolta. Az első befejezett fémdarabok. Hiszen a vízbe dobtam őket. Hirtelen idegessé vált. Felkapta a fogót és benyúlt vele a zavaros vízbe. A felszálló gőz elborította az arcát. A hordó alján a fogó beleakadt valamibe. A fémdarab fehéren izzott. A ragyogás azután kihunyt. Ez a fémtömb valójában egy parányi acélszobrocska volt: a magas, sovány férfi a hátára kötve viselte a kardját. A szobor minden egyes részlete remekül látszott. Az inge gyűrődései, az aprócska kard markolatára tekert bőrszalag. Az arca azonban eltorzult. Nyitott szája mintha csak üvöltött volna.

Aram, gondolta Perrin. Aram volt a neve.

Luhhan mester semmiképpen nem láthatja meg ezt a szobrot! Mégis mi ütött bele, hogy ilyesmit kovácsolt?

A szobrocska szája még nagyobbra nyílt. Hang nélkül üvöltött. Perrin felkiáltott és kiejtette a szobrot a fogóból, amikor hátraugrott. Az apró alak a deszkapadlóra zuhant és darabokra tört.

Miért gondolsz állandóan éppen őrá? – kérdezte Ugró, miközben szélesre nyitott szájjal, farkas módra hatalmasat ásított. A nyelve megint kilógott. Hiszen gyakran előfordul, hogy egy farkaskölyök kihívja a falkavezért. Bolond volt, te pedig legyőzted.

– Hát nem – suttogta Perrin. – Az emberek nem nagyon tesznek így. Legalábbis a barátok.

A kovácsműhely egyik fala hirtelen szétfoszlott. Elillant, mint a füst. Ez a változás azonban teljesen természetesnek tűnt. Odakint Perrin egy város napfényben fürdőző utcáját pillantotta meg. A boltok kirakatát bezúzták.

– Malden – ismerte fel.

Odakint megpillantotta saját maga füstös, áttetsző képmását. Ez a hasonmás nem viselt kabátot. Mezítelen karján csak úgy dagadtak az izmok. Rövidre vágott szakálla miatt idősebbnek és elszántnak tűnt. Akkor tényleg ennyire félelmetesnek látszott? Olyan volt, mint egy két lábon járó erődítmény. Aranyszeme mintha csak ragyogott volna. A kezében tartott bárd csillogó, félhold alakú pengéje olyan nagy volt, mint egy ember feje.

Valami nem volt rendben ezzel a bárddal. Perrin kilépett a kovácsműhelyből. Közben keresztülgyalogolt saját ködös képmásán. Miközben ezt tette, eggyé vált a hasonmásával. Érezte kezében a bárd súlyát. Eltűnt a munkaruhája. Egy harcos felszerelését viselte.

Rohanni kezdett. Igen, Maldenben járt. Aielek nyüzsögtek az utcákban. Egyszer már átélte ezt a csatát. Ezúttal sokkal nyugodtabb volt, mint akkor. Korábban majdnem elveszett a küzdelem izgalmában, miközben Faile-t kereste. Megállt az egyik utcában.

– Nem így történt. A kalapácsom volt nálam Maldenben. Eldobtam a bárdot.

Szarv vagy pata, Ifjú Bika, mit számít, hogy melyikkel vadászol? – kérdezte Ugró. Ott ült Perrin mellett a napfényben ragyogó utcán.

– Hát számít, igenis fontos, nekem az.

Mégis ugyanúgy használod mind a kettőt.

Néhány shaidó aiel fordult be a sarkon. Bal felé bámultak. Olyan valamit néztek, amit Perrin nem láthatott. Támadásba lendült ellenük.

Keresztülmetszette az egyik állát. A bárd tövisét belevágta a másik mellkasába. Az elszánt, könyörtelen támadás mind a hármójukat levitte a földre. A tövissel még többször le kellett csapnia a shaidóra, hogy végezzen vele.

Aztán feltápászkodott. Emlékezett a két aiel megölésére. A valóságban kalapáccsal és késsel végzett velük.

Nem bánta meg a halálukat. Egészen egyszerűen az a helyzet, hogy egy férfi néha kénytelen harcolni. A halál szörnyű dolog, ám ez még távolról sem jelenti azt, hogy ugyanakkor ne volna szükségszerű. Ha őszinte akarna lenni magához, akkor el kellene ismernie, hogy csodálatos érzés volt összecsapni az aielekkel. Úgy érezte magát, mint a vadászó farkas.

Küzdelem közben kis híján valaki mássá vált. Ez pedig veszélyes.

Vádló pillantást vetett Ugróra. A farkas az utca sarkán hevert.

– Miért mutatsz nekem ilyen álmokat?

Még hogy én? kérdezett vissza Ugró. Ez itt nem az én álmom, Ifjú Bika. Vagy talán érzed a nyakadon az állkapcsomat, ahogy belekényszerítelek?

Perrin bárdján vér ragyogott. Tudta, hogy most mi fog következni. Megfordult. Hátulról gyűlölettől lángoló tekintettel Aram közeledett. Az egykori kolompár fél arcát elborította a vér. A vörös cseppek végigfutottak az állán, és bemocskolták piros csíkos kabátját.

Aram kardja meglendült. Az acél süvítve száguldott Perrin torka felé. Ő ellépett előle. Nem volt hajlandó arra, hogy ismét harcba szálljon a fiúval.

Ködös hasonmása kettéhasadt. A valódi Perrin ismét ott állt a kovácsruhájában. Az árnyalak harcba szállt Aram ellen. A próféta felnyitotta a szememet…! Te tényleg árnybarát vagy…! Meg kell mentenem tőled Faile úrnőt! Az árnyalak hirtelen átalakult. Egy farkas alakját öltötte magára. Előreszökkent. A szőre majdnem olyan sötét volt, mint egy árnyfivér színe. Kitépte Aram torkát.

– Nem! Nem így történt!

Ez itt egy álom, felelte Ugró.

– De hát nem én öltem meg! – tiltakozott Perrin. – Az aielek lőtték le, mielőtt…

Mielőtt Aram megölhette volna őt.

Szarv, pata vagy agyar, válaszolta Ugró, miközben megfordult és lassan elindult az épület felé. A fal eltűnt és odabentről jól látszott Luhhan mester kovácsműhelye. Mit számítanak a részletek? Aki meghalt, az meghalt. A kétlábúak általában nem szoktak ide járni, ha már egyszer meghaltak. Nem tudom, hogy olyankor hova mennek.

Perrin lepillantott Aram holttestére.

– Abban a pillanatban el kellett volna vennem tőle ezt az ostoba kardot, hogy a kezébe vette. Vissza kellett volna küldenem a fiút a családjához!

Hát nem érdemli meg a farkaskölyök az agyarait? – kérdezte Ugró őszintén zavarba jőve. Miért húznád ki a fogait?

– Az emberek már csak ilyenek – válaszolta Perrin.

Mindig csak ezek az emberek, a kétlábúak. Csakis úgy nézed a dolgokat, ahogy azt az emberek szokták. Miért nem inkább a farkasok módjára?

– Nem vagyok farkas.

Ugró belépett a kovácsműhelybe. Perrin vonakodva követte. A hordóban még mindig fortyogott a víz. A fal visszakerült a helyére, Perrin pedig ismét a bőrmellényt és a kötényt viselte. A kezében a fogót tartotta.

A hordó mellé lépett és kiemelt egy újabb szobrocskát. Ez a figura Tod al'Caart ábrázolta. Amikor a fém kihűlt, Perrin jól látta, hogy ennek a szobornak nem torzult el annyira az arca, mint Aramé. Ugyanakkor az alakzat alsó fele formátlan maradt. Csupán egy fémdarab. A szobrocska még akkor is halvány vörös fénnyel izzott, amikor letette a padlóra. A fogót ismét a víz alá merítve kiemelte a mélyből Jori Congar, majd Azi al'Thone szobrát.

A kovácslegény újra és újra a fortyogó vízzel teli hordóhoz lépett. Újabb és újabb szobrocskákat emelt ki a mélyből. Ahogyan az az álmokban oly gyakran lenni szokott, úgy tűnt, mintha az egész csupán egy pillanatig tartott volna, de valahogy mégis úgy érezte, hogy hosszú órák teltek el. Amikor befejezte, sok száz szobrocska állt a padlón. Mindegyik őt bámulta. Az apró acélalakokban belül, mintha parányi láng lobogott volna. Mintha csak a kovács pörölyére vártak volna.

Az ilyen szobrok azonban nem kovácsolással készültek. Önteni szokták őket.

– Mit jelent ez az egész? – kérdezte Perrin, és lerogyott egy háromlábú székre.

Hogy mit jelent? – kérdezett vissza farkas módra nevetve Ugró. Hát azt jelenti, hogy tele van a padló apró emberkékkel, de egyiket sem eheted meg. A fajtád nagyon odavan a kövekért, meg azért, amit a kövekben találtok.

A szobrocskák vádló tekintettel bámulták Perrint. Mellettük ott hevertek Aram törött szilánkjai is. Ezek a darabkák mintha csak növekedni kezdtek volna. Megmozdultak a darabokra hasadt kezek. Belemartak a talajba. Valamennyi szilánk parányi kézzé változott. Mászni kezdtek Perrin irányába. Próbálták megragadni.

A kovácslegény felkiáltott, felpattant a székről. A távolból nevetést hallott. A kacagás mintha csak közeledett volna. Az épület rázkódni kezdett. Ugró felpattant és nekiugrott Perrinnek. Ekkor pedig…

Perrin azonnal felébredt. A sátrában feküdt, azon a mezőn, ahol már jó néhány napja táboroztak. Egy héttel korábban belefutottak a gonosz egyik buborékjába. A szörnyűség hatására őrjöngő, vörös, olajosan csillogó kígyók lepték el az egész tábort. Több száz ember szorult ápolásra a harapásaik miatt. A Gyógyító aes sedaiok csupán arra voltak képesek, hogy életben tartsák a legtöbb sebesültet. Nem sikerült teljes mértékben meggyógyítani őket.

Faile békésen aludt Perrin mellett. Odakint az egyik őrszem egy oszlopot megkopogtatva jelezte a pontos időt. Háromszor koppantott. Még órák voltak hátra napkeltéig.

Perrin szíve lázasan dobogott. Végighúzta a tenyerét fedetlen mellkasán. Félig-meddig arra számított, hogy a takaró alól parányi fémkezek bukkannak elő, hogy ellepik a testét.

Végül nagy nehezen összeszedte magát annyira, hogy lehunyja a szemét és megpróbálja elengedni magát. Ez alkalommal sokat kellett várnia az álomra.

Graendal belekóstolt a borba. Az ital szépen csillogott a finoman megmunkált, ezüstszálakkal díszített kehelyben. A kristályban parányi gyűrűk övezték a vércseppeket. Az idők végezetéig megdermedt apró buborékok ragyogó vörös fénnyel tündököltek.

– Csináljunk már valamit! – méltatlankodott Aran'gar. A kényelmes heverőn elfeküdve örökké éhes ragadozóként nézett végig Graendal egyik kis kedvencén, ahogy a jóképű férfi elhaladt mellette. – El nem tudom képzelni, hogyan lehetsz képes ennyire visszahúzódni a fontos eseményektől. Olyan vagy, mint egy szobatudós, aki bekuporodott egy poros sarokba.

Graendal egyik szemöldöke enyhén a magasba húzódott. Szobatudós? Egy poros sarokba? Natrin hantja ugyan valóban szerény szállásnak tűnhetett, ha azokkal a csodálatos palotákkal hasonlítja össze, amelyekben egy rég letűnt korszakban szállt meg. Ennek ellenére erős túlzás lett volna valami kis viskónak tartani ezt a kastélyt. A szobákat jó minőségű bútorokkal rendezték be, a falakat szépen megmunkált, vastag, sötét, keményfából készített burkolat fedte. A padlót borító márványban csak úgy ragyogott a gyöngyház és az arany.

Aran'gar egyszerűen csak provokálni akarta. Graendal úgy döntött, hogy nem törődik a kihívással. A kandallóban csendes tűz lobogott, a nyitott ajtókon keresztül azonban beáradt a csípős hegyi levegő. A két ajtó erős mellvéddel ellátott belső folyosóra nyílott, háromemeletnyi magasságban. Graendal ritkán engedte meg, hogy nyitva maradjon a szobája ablaka vagy ajtaja. Ezen a napon azonban igencsak élvezte a benti meleg és a kintről befele nyomuló hideg fuvallat közötti különbséget.

Az élet nem más, mint érzékelés. Ahogy megérez valamit a bőröd. Legyen szó gyönyörről vagy jeges fuvallatról. Nagyra tartott mindent, ami eltért a hétköznapitól, a megszokottól, az átlagostól.

– Figyelsz te rám egyáltalán? – kérdezte Aran'gar.

– Én mindig figyelek – felelte Graendal, majd letette a kelyhet, miközben letelepedett saját heverőjére.

Aranyszínű, hosszú ruhát viselt. Egészen a nyakáig eltakarta az áttetsző szövet. Nagyon kedvelte a domaniak legújabb divatját. A ruháik kihívóak voltak, miközben csak sejtetni engedték a lényeget.

– Utálom, hogy kikerültem a főáramlatból! – folytatta Aran'gar. – Annyira izgalmas ez a korszak! A kezdetleges népek kifejezetten érdekesek. – A gyönyörű alakú, hófehér bőrű nő érzékien nyújtózkodni kezdett. Karját a fal felé nyújtotta. – Lemaradunk a legizgalmasabb dolgokról!

– Az izgalmas dolgokat távolról érdemes szemlélni – válaszolta Graendal. – Azt hiszem, ezt neked nagyon is értened kéne.

Aran'gar elhallgatott. A Sötétség Nagyura cseppet sem örült annak, hogy a szolgája elveszítette Egwene al'Vere fölött az uralmat.

– Hát, ha ez a véleményed, akkor kénytelen leszek estére valamilyen érdekesebb elfoglaltságot keresni magamnak – szólalt meg végül Aran'gar, és felállt.

Hűvös, nyugodt hangon beszélt. Lehetséges, hogy kettőjük szövetsége kezdett meggyengülni? Ebben az esetben itt volt az ideje annak, hogy megerősítse a kötelékeket. Graendal megnyílt és hagyta, hogy elragadja a Sötétség Nagyurának félelmetes ereje. A Nagyúr érintése hátborzongató gyönyörrel töltötte el. Jól érzékelte az elképesztő erőt, szenvedélyt és a Nagyúr igazi lényegét. Sokkal jobban megmámorosodott ettől az érintéstől, mintha csupán az Egyetlen Hatalmat érintette volna meg. Valósággal elmerült a tűzviharban.

Fennállt a veszélye annak, hogy az iszonyatos erő elsöpri és elemészti. Ráadásul hiába töltötte ki teljes lényét az Igazi Hatalom, csupán egy parányi részét tudta felhasználni. Moridintől kapta ezt az ajándékot. Illetve, dehogyis. A Sötétség Nagyurától! Jobban oda kell figyelnie arra, hogy elméjében még véletlenül se keverje össze kettőjüket. Egyelőre Moridin volt a nae'blis. Egyelőre.

Graendal vékony fonatot szőtt Levegőből. Az Igazi Hatalmat hasonló módon lehetett felhasználni, mint az Egyetlen Hatalmat. A módszerek hasonlóak voltak, de nem azonosak. Az Igazi Hatalom hulláma leheletnyit eltérő módon működött, mint a hasonló Egyetlen Hatalom, vagy éppenséggel váratlan mellékhatásokkal járt. Ezenfelül léteztek olyan fonatok is, amelyeket csupán az Igaz Hatalom segítségével lehetett megteremteni. A Sötétség Nagyurának lényege könyörtelenül lecsapott a Mintára. Megterhelte és összemarcangolta a szövetet. A Nagyúr ereje még azt is képes volt megsemmisíteni, amit a Teremtő az örökkévalóság számára hozott létre. Graendal örömmel hajtott fejet e hatalmas felismerés igazsága előtt. Már-már úgy érezte, hogy szentségben részesül. Bármit is alkosson meg a Teremtő, a Sötétség Nagyura mindent képes elemészteni.

A Levegő szalagját a szobán keresztül Aran'gar felé kígyóztatta. A másik Kiválasztott éppen kilépett az erkélyre. Graendal megtiltotta, hogy a termeiben bárki is Kaput nyisson. Ezek az Átjárók ugyanis tönkretehették volna a kis kedvenceit vagy a bútorzatot. Most óvatosan a magasba emelete a Levegő szövetét és lágyan megsimította vele Aran'gar arcát.

Aran'gar valósággal kővé dermedt. Gyanakodva megfordult, és a következő pillanatban tágra nyílt a szeme. A karja nem kezdett el lúdbőrözni és semmi sem jelezte azt, hogy Graendal fókuszált. Az Igazi Hatalom használatát semmilyen mellékhatás nem jelezte. Egyetlen férfi vagy nő sem érezheti vagy láthatja a hullámokat, kivéve persze, ha abban a kiváltságban részesült, hogy megtanították az Igazi Hatalom használatára.

– Ez hogy lehetséges? – kérdezte Aran'gar. – Hiszen… Moridin…

– Ő a nae'blis – felelte Graendal –, így igaz. Azonban a Sötétség Nagyura úgy döntött, hogy nem csupán a nae'blis részesülhet ebben a kiváltságban.

Tovább simogatta Aran'gar arcát és a Kiválasztott elvörösödött.

Aran'gar, a többi Kiválasztotthoz hasonlóan iszonyúan vágyott az Igazi Hatalomra, miközben rettegett is tőle. Hiszen ez az erő végtelenül veszélyes, csábító és gyönyörrel teli volt. Amikor Graendal visszahúzta a Levegő fonatát, Aran'gar is visszalépett a szobába. Letelepedett a heverőjére, majd elküldte Graendal egyik kegyencét, hogy hívja oda kedvenc kis aes sedaiát. Aran'gar arca még mindig ragyogott a feltámadt kéjvágytól. Nagyon úgy tűnt, hogy Delana segítségével egy időre le fogja kötni magát. Aran'gar szemmel láthatóan rendkívül tréfásnak tartotta, hogy sikerült a szolgájává tenni a jelentéktelen külsejű, visszafogott aes sedait.

Delana néhány pillanattal később meg is érkezett. Soha sem távolodott el messzire. Graendal savanyú arccal nézett a fakó hajú, alacsony, tenyeres-talpas shienari asszonyra. Hogy milyen ronda ez a némber! Bezzeg Aran'gar! Belőle azután a kéjvágy tökéletes rabszolgája lehetne. Talán még eljöhet az a nap, amikor Graendal a szolgájává teheti egykori szövetségesét. Aran'gar és Delana gyengéden összebújt a heverőn. Aran'gar egyszerűen kielégíthetetlen volt. Graendal már számos alkalommal kihasználta ezt a tulajdonságát. Az Igazi Hatalommal azonban most először támasztott érzéki vágyakat szövetségesében. Természetesen ő maga is élvezte a gyönyört, ám arra gondosan ügyelt, hogy ne legyen annyira az érzékiség rabja, mint ahogy azt az emberek gondolhatták róla. Ha valaki tisztában van azzal, hogy mit várnak tőle a többiek, akkor ezeket az elvárásokat ellenük tudja fordítani. Ez pedig…

Graendal valósággal megdermedt, amikor meghallotta a riasztást. Mintha csak erős hullámok zúdultak volna a partra. Aran'gar nem hagyta abba rabszolgája becézgetését. Igaz, ő nem is hallhatta meg a riasztást. A gondosan elhelyezett fonat segítségével Graendal szolgái azonnal jelezni tudták a közeledő veszélyt.

A nő felállt és minden különösebb sietség nélkül átsétált a szobán. Az ajtóhoz érve néhány kis kedvencét odaküldte Aran'garhoz, hogy még jobban lekössék a figyelmét. Nem akarta, hogy szövetségese is felfigyeljen a zavarra, mielőtt kideríthette volna, mi is történt.

Végigsétált az aranycsillárokkal és díszes keretbe foglalt tükrökkel telerakott hosszú csarnokon. A lépcső felénél járhatott, amikor rohanva megérkezett Garumand, a testőrség kapitánya. A saldaeai nemes úr a királynő távoli unokatestvére volt. Keskeny, vonzó arcát vastag bajusz díszítette. A Kényszer hatására természetesen megingathatatlan hűséggel szolgálta Graendalt.

– Úrnőm, elfogtunk egy férfit! – szólalt meg a kapitány lihegve. – A palota felé közeledett. Az embereim felismerték. Egy nem túl jelentős Bandar Eban-i nemes úr. A Ramshalan-ház egyik tagja.

Graendal komor arccal intett Garumandnak, hogy kövesse, miközben elindult az egyik fogadószobája felé. A parányi helyiségből egyetlen ablak sem nyílt. Az összes bútor és a tapéta is bíborvörös volt. Graendal mintát font a hallgatózók ellen, majd elküldte Garumandot, hogy kísérje hozzá a behatolót.

A kapitány nemsokára visszatért az őrök társaságában. Egy rikítóan zöld és kék öltözéket viselő domani férfit kísértek. Az érkező arcát harang alakú szépségtapasz díszítette. Gondosan ápolt, rövidre nyírt szakállába parányi csengőcskéket fűztek. Halk csilingelés hallatszott, amikor az őrök előretaszigálták a foglyot. A domani lesöpört egy szöszt a karjáról, dühös pillantást vetett a katonákra, majd megigazította zilált ingét.

– Ha nem tévedek, akkor most a nemes…

A férfi felhördült és elhallgatott, amikor Graendal beburkolta a Levegő fonataival és beletúrt az elméjébe. Áldozata megremegett és a tekintete a semmibe meredt.

– Piqor Ramshalan a nevem – szólalt meg dadogva, kifejezéstelen hangon. – Az Újjászületett Sárkány küldött azért, hogy szövetségi megállapodást kössek azzal a kalmárnemzetséggel, amelyik eme erődítményt uralja. Mivel jómagam agyafúrtabb és okosabb vagyok al'Thornál, ezért szüksége van a szolgálatomra, hogy szövetségeseket szerezzek neki. Igen nagyon fél azoktól, kik eme palotában laknak. Ezt jómagam nevetségesnek tartom, hiszen e távoli uradalom igencsak jelentéktelen.

Nyilvánvaló, hogy az Újjászületett Sárkány igencsak gyenge. Úgy vélem, hogy bizalmába férkőzvén bizonyossággal én lehetek Arad Doman következő királya. Kegyed, hölgyem, pedig inkább velem kössön szövetséget, ne pedig ővele, mert akkor részesülhet fenséges kegyemből, amikor majdan király leszek. Én bizony…

Graendal legyintett, a férfinak pedig elakadt a szava. Vallatója összefonta a karját a mellén és megborzongott. Libabőrös karján felállt a szőr. Az Újjászületett Sárkány megtalálta a rejtekhelyét.

Ezzel a küldöttel csak a figyelmét akarja elterelni.

Azt hiszi, hogy manipulálni tudja őt.

A Kitaszított egy pillanatnyi habozás nélkül Kaput nyitott az egyik biztonságos rejtekhelye felé. A résen hűvös levegő áradt be egy olyan helyről, ahol reggelre járt az idő és nem kora este volt. Nem lehet elég óvatos. Legjobb volna azonnal elmenekülni. Ugyanakkor viszont…

Habozni kezdett. Hiszen az Újjászületett Sárkánynak szenvednie kell… Érezni, hogy csődöt mondtak a törekvései… Át kell élnie a gyötrelmet. Okozz neki kínokat! A jutalmad nem marad el.

Aran'gar korábban elmenekült és otthagyta rejtekhelyét az aes sedaiok között. Ostoba módon hagyta, hogy észrevegyék, amikor saidint fókuszált. Még mindig nem múltak el róla a büntetések nyomai. Ha Graendal most futásnak ered és nem használja ki a lehetőséget arra, hogy szenvedést okozzon al'Thornak, akkor nem vár rá is hasonló megtorlás?

– Itt meg mi folyik? – csattan fel Aran'gar hangja odakint. – Engedjetek át, ostobák! Graendal? Te meg mit művelsz?

Graendal halkan felszisszent, aztán becsukta a Kaput, és megpróbálta visszanyerni a lélekjelenlétét. Egy biccentéssel jelezte, hogy Aran'gart beengedhetik a kamrába. A karcsú nő belépett az ajtón és alaposan megnézte magának, „felmérte” Ramshalant. Hiba volt odaküldeni hozzá a kis kedvenceit. Ez az elterelő hadművelet alighanem felkeltette Aran'gar gyanakvását.

– Al'Thor rám talált – szólalt meg Graendal. – Azért küldte ezt az alakot, hogy „szövetséget” kössön velem. Azt nem árulta el neki, hogy ki vagyok. Úgy tűnik, hogy al'Thor megpróbálja elhitetni velem azt, hogy a szolgája csak véletlenül bukkant rám.

Aran'gar az ajkával csücsörítve nézett társára.

– És akkor megint elmenekülsz? Hátat fordítasz annak a helynek, ahol izgalmas dolgok történnek?

– Ezt éppen te mondod?

– Körbevettek az ellenségeim. Nem maradt más választásom, mint hogy elmenekülök.

Úgy tűnt, hogy Aran'gar önmagában már százszor is elmondta ezt a védekezést. Az ilyen szavakban kihívás rejtőzött. Aran'gar azonban akár hasznos is lehet. Esetleg…

– Ért a te kis aes sedaiod a Kényszerhez?

– Kiképezték rá. Elfogadható a tudása – felelte Aran'gar és megvonta a vállát.

– Na, akkor hozzad!

Aran'gar egyik szemöldöke megemelkedett, ám engedelmesen bólintott és személyesen indult, hogy végrehajtsa a kiszabott feladatot. Valószínűleg időt akart nyerni arra, hogy gondolkodjon.

Graendal az egyik szolgáját elküldte, hogy hozzon oda neki egy galambot. A madarászok hamarabb értek oda a kalitkával, mint hogy Aran'gar visszatért volna. Graendal óvatosan fonatot szőtt az Igaz Hatalomból. Ismét megborzongott a gyönyörtől, olyan lenyűgöző érzés volt megérinteni ezt az erőt. Szellemből összetett mintát hozott létre. De emlékszik még arra, hogy pontosan mit is kell tennie? Olyan rég csinált már ilyesmit.

Egy hullámmal elborította a madár elméjét. Ekkor úgy érezte, hogy a szemében megpattant valami. Egy pillanatra kettős képet látott maga előtt: a saját szemén keresztül nézte a világot, ám ennek árnyékában ott volt már az is, ahogy a galamb látott mindent. De összpontosítva képes volt bármelyik szempárt használni.

Kezdett megfájdulni a feje. A madár egészen másmilyen módon látta a környezetét, mint egy emberi lény. Látóköre sokkal kiterjedtebb volt, és olyan élénk színek ragyogtak benne, hogy a nő majdnem megvakult tőlük. Ugyanakkor viszont minden elmosódottnak tűnt, és Graendal csak nehezen tudta megítélni a dolgok pontos távolságát.

Az elméje egyik sarkába tolta mindazt, amit a madár látott. A galambot feltűnés nélkül használhatta, ám ezt a madarat sokkal nehezebb volt irányítani, mint a Sötétség Nagyurának kedvelt kémeit, a hollókat és a patkányokat. Ez a fonat bizonyos állatfajok esetén jobban működött, mint másokon. Az is igaz, hogy a Nagyúr szolgálatában álló állatok nagy részének először be kellett számolnia a tapasztaltakról ahhoz, hogy a gazdájuk értesülhessen arról, hogy mit is láttak. Graendal nem volt egészen biztos abban, hogy mi lehetett ennek az oka. Az Igazi Hatalom különleges fonatai különös módon viselkedtek. Igazából soha sem értette őket. Legalábbis nem annyira, mint Aginor.

Aran'gar visszatért az aes sedaijal. A rabszolgája egyre alázatosabbnak látszott mostanában. Mélyen meghajolt Graendal előtt, és így, alávetett testtartásban maradt. A Kitaszított óvatosan eltávolította saját Kényszerét Ramshalan elméjéről. A férfi zavartnak és szétesettnek látszott.

– Parancsolsz velem, magasságos úrnőm? – kérdezte Delana, miközben Aran'garra pillantott, majd visszanézett Graendalra.

– Kényszerítsd! – parancsolta Graendal. – Olyan összetetten és finoman kimunkáltan, amennyire csak képes vagy.

– Mit parancsolsz, magasságos úrnőm, mi legyen a Kényszer hatása?

– Viselkedjen továbbra is a jellemének megfelelően – magyarázta Graendal. – Azonban ne emlékezzen semmire sem abból, ami itt történt. A kitörölt emlékezet helyére tedd annak az emlékét, hogy sikeresen tárgyalt egy kalmárcsaláddal, és rávette őket a szövetség megkötésére! Tegyél bele még egy-két csavart, ami csak az eszedbe jut!

Delana savanyú képet vágott, de már megtanulta, hogy nem szabad megkérdőjelezni a Kiválasztottak döntéseit. Graendal ismét összefonta a karját a mellén és egy ujjával dobolt, miközben az aes sedait nézte. Egyre jobban elfogta az idegesség. Al'Thor tudta, hogy merre él. Meg fogja támadni? Nem, nem hajlandó bántani a nőket. Ez a gyengesége rendkívül fontos lehetett. Most éppenséggel azt jelentette, hogy neki maradt ideje reagálni a fenyegetésre. Valószínűleg.

De mégis, hogy sikerülhetett a férfinak megtalálni a rejtekhelyét? Hiszen ő tökéletesen álcázta magát. Csupán azok a szolgái hagyhatták el közvetlen környezetét, akikre olyan súlyos Kényszert helyezett, hogy a hatás eltávolítása azonnal végzett volna velük. Lehetséges, hogy az az aes sedai, akit al'Thor ott tartott maga mellett, ez a „Nynaeve, a Gyógyításban annyira tehetséges asszony” képesnek bizonyult lefejteni és kiolvasni az ő fonatait?

Időre volt szüksége, hogy kiderítse, mennyit is tudott meg al'Thor. Igencsak veszélyes lehet, ha Nynaeve al'Meara képessé vált átlátni a Kényszert. Kénytelen lesz hamis nyomra vezetni veszélyes ellenfelét. Le kell lassítani az üldözőket. Éppen ezért parancsolta meg Delanának, hogy egy furcsa hatásokkal teli, rendkívül erős Kényszert tegyen a hírnökre. Szenvedést kellett okoznia al'Thornak. Menni fog a dolog.

– Most te következel – fordult Aran'gar felé, miután Delana végzett a feladatával. – Valamilyen kitekert mintát! Azt akarom, hogy al'Thor és az az aes sedai észrevegye, hogy egy férfi nyúlt bele ennek a nyomorultnak az elméjébe!

Ettől majd még jobban zavarba jönnek.

Aran'gar savanyú képet vágott, de azután gondos összpontosítással erős és rendkívül összetett Kényszerbe burkolta a szerencsétlen Ramshalan elméjét. A fickó a maga módján egész jóképű volt. Al'Thor talán azt gondolta, hogy megtetszik az ellenfelének és besorozza a kis kedvencei közé? Vajon mennyire emlékezett mindarra, amit Lews Therin tudott? Tudta Graendalról, hogy hajlamos ilyesmire? A kémjelentések meglehetősen ellentmondásosnak bizonyultak. Nem lehetett megítélni, hogy a fiatalember mit tudott a régi életéről. Nagyon úgy tűnt viszont, hogy egyre több dologgal van tisztában. Graendalt ez erősen aggasztotta. Lews Therin valószínűleg meg tudta volna találni ezt a rejtekhelyét. Talán. Arra viszont nem számított, hogy al'Thor is képes lesz ugyanerre.

Aran'gar elkészült.

– Most pedig – fordult Graendal Ramshalan felé és elengedte a Levegő fonatait. – Térj vissza és számolj be az Újjászületett Sárkánynak az elért sikerről!

Ramshalan pislogva körülnézett. Megrázta a fejét.

– Én… vagyis hát igenis, nemes hölgyem. Igen. Nagy bizonyossággal úgy vélem, hogy a ma megkötött szövetségünk igen nagymértékben hasznos lesz mind a kettőnk számára.

Elmosolyodott. Micsoda gyenge akaratú fajankó!

– Mi lenne, ha a terített asztal mellett boroskupával ünnepelnénk meg a tárgyalásunk sikerét, Basene asszony? Igen elfáradtam, míg ideértem kegyedhez és…

– Indulj! – parancsolt rá Graendal hűvösen.

– Pontosan. A jutalom nem marad el, ha majd én leszek a király!

Az őrök kikísérték a látogatót. Ramshalan önelégült arccal fütyörészni kezdett. Graendal leült és becsukta a szemét. Néhány katonája azonnal odaállt mellé. Csizmájuk nem dobogott a vastag szőnyegen. A nő most már a galamb szemén át látta a világot. Megpróbálta megszokni ezt a furcsa nézőpontot. Parancsszavára egy szolga felemelte a madarat és kivitte, hogy kitegye a külső folyosó egyik ablakába. A galamb az ablakpárkányon tipegett. Graendal felszállásra ösztönözte. Nem volt elég gyakorlott ahhoz, hogy átvegye az állat elméje fölött az irányítást. Repülni sokkal nehezebb volt annál, mint amilyennek látszott.

A galamb szárnyra kelt. Kirepült az ablakon. A nap lenyugodni látszott a hegyek mögött. A hegycsúcsok dühös, vörös és narancs fényben izzottak. Odalent a tó mély, árnyékokkal teli kékesfekete színben ragyogott. A látvány lenyűgöző, de egyben szédítő is volt, ahogy a galamb egyre jobban a magasba emelkedett, majd megtelepedett az egyik tornyon.

Ramshalan végül csak kiért a lenti kapukon. Graendal biztatásának engedve a madár felemelkedett a toronyról és siklani kezdett a talaj felé. Irányítója összeszorította a fogát, miközben a gyomra görcsbe rándult a zuhanás miatt. A palota falai valósággal elsuhantak mellette. A galamb ereszkedése véget ért, és lassú szárnycsapásokkal Ramshalan nyomába eredt. A férfi mintha önmagában beszélt volna. Graendal azonban csupán elmosódott hangfoszlányokat fogott fel a galamb szokatlan fülnyílásán keresztül.

Hosszú időn keresztül követte a küldöncöt a mind sötétebbé váló erdőn át. Egy bagollyal sokkal többre ment volna, de nem volt rabságban tartott baglya. Szemrehányást tett magának ezért a mulasztásért. A galamb ágról ágra szállt. Az erdő talaját elborította a bozót járhatatlan útvesztője, a fenyők alatt pedig vastag szőnyeget alkotott a tűlevél. Graendal kellemetlenül érezte magát. A messzeségben fényt pillantott meg. Csak halványan világított, ám a galamb szemének nem okozott gondot megkülönböztetni a fényt az árnyéktól. Jól érzékelte a mozgást és az álló dolgokat is. Graendal parancsára ekkor mozgásba lendült, hogy Ramshalant hátrahagyva megvizsgálja a világosságot.

A fény egy tisztás közepén álló Kapuból áradt, amit meleg ragyogás vett körül. Többen is álltak a Kapu előtt. Az egyikőjük al'Thor volt.

Graendalt azonnal elfogta a pánik. Itt volt al'Thor! A hegyoldalon állva lefele nézett, az ő irányába. A belső Sötétségre! Hiszen nem tudhatta előre, hogy al'Thor személyesen is eljön, vagy inkább Ramshalan járul a színe elé egy Kapun keresztül, hogy jelentést tegyen. Mégis mire készülhet al'Thor? A galamb megtelepedett egy faágon.

Aran'gar hangosan méltatlankodva tudni akarta, hogy mit lát Graendal. Látta a galambot, így tisztában volt azzal, hogy mit is tesz éppen a társa.

Graendal még jobban összpontosított. Ott látta maga előtt az Újjászületett Sárkányt, azt a férfit, aki egykor Lews Therin Telamon volt. Aki tudta, hogy ő is itt van. Valamikor mélységesen gyűlölte őt. De vajon mennyire emlékezett? Tudja vajon, hogy ő mit tett Yanettel? Emlékszik a gyilkosságra?

Al'Thor megszelídített aieljei odavezették hozzá Ramshalant. Nynaeve megvizsgálta a férfit. Hát igen, úgy tűnt, hogy Nynaeve igenis képes követni a Kényszer fonatait. Vagy legalábbis tudta, hogy mit kell keresnie. Ennek a nőnek meg kell halnia. Al'Thor megbízott benne. Nynaeve halála nagy fájdalmat okoz majd a férfinak. És a nőt utána al'Thor sötét hajú szeretője követi a halálba.

Graendal ösztönzésére a galamb áttelepedett egy alacsonyabb faágra. Mire készülhetett al'Thor? A Kitaszított ösztönei azt suttogták, hogy a fiatalember addig nem mer lépni, amíg rá nem jött, hogy mire készül az ellenfele. Most is pontosan ugyanúgy viselkedett, mint abban a rég letűnt korban. Lews Therin Telamon mindent gondosan megtervezett, és alaposan előkészítette az elsöprő támadásait.

Graendal dühösen felmordult. Vajon miről beszélhetett a férfi? Bármennyire is összpontosított, nem értette a szótöredékeket. Átkozott madár, és átkozott fülnyílások! Az emberi beszéd brekegésnek tűnt. Callandor? Már miért beszélt volna Callandorról? És az a láda …

Valami lángra lobbant a férfi kezében. A kulcs! Graendal ismét felhördült. Lews Therin magával hozta azt? Hiszen ez majdnem olyan szörnyű volt, mint az öröktűz.

És akkor mindent megértett. Csúnyán lépre csalták.

Halálra rémülten, vacogva elengedte a galambot. Kinyitotta a szemét. Még mindig a parányi, ablaktalan helyiségben ült. Aran'gar összefont karral az ajtófélfának támaszkodott.

Al'Thor számított arra, hogy fogságba ejtik Ramshalant, amikor beküldte hozzá. Arra is felkészült, hogy Kényszer alá vonják a férfit. Ramshalant kizárólag azért küldte, hogy megbizonyosodjon arról, ő itt van a toronyban.

A Fényre! Hát ennyire ravasz lett.

Graendal elengedte az Igazi Hatalmat és magához ölelte a lényegesen kevésbé mámorító saidart. Gyorsan! Annyira magánkívül volt, hogy kis híján nem sikerült megragadnia az Egyetlen Hatalmat. Kiverte az izzadság.

El kell tűnnie! Le kell lépnie innen.

Megnyitotta az új Kaput. Aran'gar megfordult és a falakon keresztül al'Thor irányába bámult.

– Hihetetlenül erős! Mit csinál?

Aran'gar Delanával együtt készítette el a Kényszer fonatait.

Meg kell győznie al'Thort arról, hogy ő meghalt. Ha a palota elpusztul, a Kényszer viszont megmarad, akkor abból al'Thor tudni fogja, hogy csődöt mondott és Graendal életben maradt.

A Kitaszított villámgyorsan két pajzsot formált. Az egyiket Aran'garra, a másikat Delanára borította. A két nő felkiáltott. Graendal elkötötte a fonatokat, és Levegő segítségével megkötözte a többieket.

– Graendal? – kérdezte hangjában pánikkal Aran'gar. – Te meg…

Valami közeledett. Graendal szinte fejest ugrott a Kapuba. Keresztülgördült a nyíláson, elesett, és egy faág elszakította a ruháját. A háta mögött vakító fényesség támadt. Megpróbálta megszüntetni a Kaput. A szeme sarkából egy szívdobbanásnyi ideig még látta Aran'gar halálra vált arcát, mielőtt odaát mindent elnyelt volna a csodálatos, tiszta fehérség.

A Kapu eltűnt, és ő egyedül maradt a sötétben.

Mozdulatlanul feküdt, miközben a szíve őrült ritmusban dobogott. Az előbbi ragyogás majdnem megvakította. Nem maradt sok ideje a Kapu megnyitására, ezért csupán rendkívül kis távolságra jutott el. A palota mögötti hegyoldalon feküdt a mocskos bozótban.

Különös, kifordult hullám söpört át fölötte. Mintha a levegő is eltorzult volna a magasban. Hasadozni kezdett a Minta. Végsikoly. Ennek hívták. Ilyenek azok a pillanatok, amikor az egész Teremtés sikít és üvölt a fájdalomtól.

Megpróbált egyenletesen lélegezni. Remegett. A rettegés ellenére is elengedhetetlen volt, hogy megbizonyosodjon. Tudnia kellett. Nagy nehezen feltápászkodott. Zuhanás közben kifordult a bal bokája. Bicegve elvergődött a fák széléig, majd lenézett a völgybe.

Natrin hantja – az egész palota – eltűnt. Kiégették a Mintából. Graendal ugyan nem látta al'Thort azon a távoli hegyoldalon, de pontosan tudta, hogy hol van a férfi.

– Sokkal veszélyesebb vagy már annál, mint amilyennek tartottalak – hörögte a sötétben.

Sok száz gyönyörű férfi és nő vált semmivé. Még sosem volt ilyen csodálatos gyűjteménye. Megsemmisült az erődje, többtucatnyi Hatalmat hordozó kincse és a Kiválasztottak közül a legfontosabb szövetségese. Micsoda katasztrófa!

De nem, gondolta aztán. Hiszen életben maradt. Rájött, hogy mire készül az ellenfele, bár csak néhány pillanat maradt a cselekvésre. Al'Thor mostantól azt hiszi, hogy ő meghalt.

Rájött, hogy egyik pillanatról a másikra nagyobb biztonságba került, mint bármikor azóta, hogy elmenekült a Nagyúr börtönéből. Eltekintve persze attól, hogy miatta halt meg a Kiválasztottak egyike. A Sötétség Nagyura ennek nem fog örülni.

Graendal bicegve távolodni kezdett az erdő szélétől. Máris a következő lépését tervezte. Nagyon, de nagyon óvatosnak kell majd lennie.

Galad Damodred, a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya nagy nehezen kiemelte csizmáját a bokáig érő, sűrű sárból. A csizma hangosan cuppant.

A párás levegőben csak úgy nyüzsögtek a szúnyogok. Alig tudott levegőt venni anélkül, hogy ne kellett volna öklendeznie a mocskos sár és a poshadt víz dögletes bűzétől. Gyalog vezette a lovát a csúszós talajon. A háta mögött hosszú, kanyargó sorban katonák vonultak. A négyes oszlopban menetelő harcosok ugyanolyan mocskosak, izzadtak és kimerültek voltak, mint a parancsnokuk.

Ghealdan és Altara határvidékén jártak. A mocsaras pusztaságban a tölgy és az illatos lázcserje helyét átvette a babér és a póklábakra emlékeztető ciprus. Bütykös gyökereik úgy meredeztek, mint egy öregasszony csontos ujjai. Bűzlő hőség borult a menetoszlopra. A forróságon az sem enyhített, hogy vastag felhőtakaró borította az eget. A fojtogató levegő olyan sűrűnek tűnt, mintha romlott levest lélegeztek volna be. Galad valósággal gőzölgött a mellvértje és a láncinge alatt. Hegyes sisakját a nyeregkápára akasztotta. Mindene viszketett a kosz és a sós izzadság miatt.

Bármennyire is nyomorúságos körülmények vártak rájuk, erre vezetett a legbiztonságosabb út. Asunawa nem számít majd az érkezésükre. Galad letörölte a homlokát, és megpróbálta annyira összeszedni magát, hogy szálegyenes derékkal lépdeljen tovább. Példát kellett mutatnia a követőinek. Hétezer harcos jött a nyomában. Olyan gyermekek, akik inkább őt választották a seanchan megszállók helyett.

A fák ágairól tompazöld színű zuzmó lógott. A bokrok a rothadó holttestek szétmálló húsára emlékeztették a főtisztet. A betegesen szürke színű vagy halványzöld fű tengerében néha felragyogott egy maroknyi, parányi, rózsaszín vagy ibolyaszínű virágocska. Többnyire a vékony, lassan csörgedező patakok partján. Nem számított ezekre a váratlan színekre. Olyan volt, mintha csak valaki festéket fröcskölt volna a talajra.

Különös, hogy szép dolgokat talált ezen a helyen. Vajon a saját életében is meg fogja találni a Fényt? Galad erősen tartott attól, hogy ez nem lesz ennyire egyszerű.

Maga után húzta a hátasát. A háta mögül ideges szóváltás csapta meg a fülét. Néha egy-egy káromkodás is felharsant. A bűzlő mocsár, a rengeteg rovar próbára tette még a legkeményebb harcost is. Galad követői pedig igencsak nyugtalanok voltak, látván, hogy mi történt körülöttük az egész világgal. Hiszen az eget megszakítás nélkül sötét felhők borították, derék emberek haltak meg, mert a Minta kiszámíthatatlanul vonaglani kezdett. Ebben a világban az is kiderült, hogy Galad elődje, Valda főúrkapitány a gyilkosságtól és a nemi erőszaktól sem riadt vissza. Galad megrázta a fejét. Tényleg küszöbön állt az Utolsó Csata.

Egy láncing hangos nyikorgása jelezte, hogy valaki végigsietett a menetoszlop mellett. Galad hátrapillantott a válla fölött, amikor Dain Bornhald odalépett mellé, tisztelgett, majd a parancsnok mellett folytatta az útját.

– Damodred – szólalt meg Dain halkan, miközben csizmájuk nedves zajjal merült a sárba. – Talán vissza kellene fordulnunk.

– A hátunk mögött már csak a múlt maradt – felelte Galad, és elszántan folytatta az útját. – Sokat gondolkoztam ezen, Bornhald gyermek. Az égről, a pusztuló földekről, a visszatérő halottakról… Nem maradt időnk arra, hogy szövetségeseket gyűjtsünk, és harcba szálljunk a seanchanok ellen. Vár ránk az Utolsó Csata.

– De ez a mocsár – ellenkezett Bornhald, miközben oldalra pillantott, ahol egy jól megtermett kígyó siklott el az aljnövényzet között. – A térképeink szerint már rég ki kellett volna érnünk belőle.

– Akkor már nem járhatunk messze a szélétől.

– Talán igen – felelte Dain. A homlokáról valósággal dőlt az izzadság. A cseppek végigfutottak beesett arca mindkét oldalán. A szeme mellett egy ideg rángatózott. Szerencsére pár nappal korábban már elfogyott az itala. – Kivéve, ha rossz a térkép.

Galad nem válaszolt. Olyan időket éltek át, hogy az egykor jó térképek is megbízhatatlanná váltak. A nyílt síkság helyén töredezett hegyeket találtak. Egész falvak tűntek el. A megművelt termőföldek helyét váratlanul kígyózó indák és gomba vette át. Tényleg lehet, hogy a láp is megnőtt.

– Az emberek kimerültek – folytatta Bornhald. – Jó katonák, de hát ezt te is tudod. De már morognak.

Savanyú képet vágott, mintha csak arra számított volna, hogy Galad összeszidja.

Valamikor talán tényleg ez történt volna. A Fény Gyermekeitől elvárták, hogy büszke határozottságot sugározzanak. Galad azonban nagyon is jól emlékezett arra, hogy miket tanult annak idején Morgase-től. Ezeket a dolgokat ifjú korában nem igazán értette meg. Azt, hogy példát kell mutatni. Megkövetelheti az erőfeszítést, de először neki magának is erősnek kell látszania.

Bólintott. Egy viszonylag száraz tisztás közelében jártak.

– Állítsd alakzatba az embereket! Beszédet mondok az elöl haladóknak. A szavaimat jegyezzék fel és olvassák fel a hátul jövőknek!

Bornhald zavarodottnak látszott, de engedelmeskedett a parancsnak. Galad elindult oldalra. Felment egy alacsony domb oldalára. A kezét a kardja markolatán nyugtatta és végigtekintett a katonáin, ahogy az elöl menetelő századok alakzatba rendeződtek. A harcosok görnyedten vánszorogtak. Lábuk elmerült a sárban. Megpróbálták elhajtani a szúnyogokat, vagy a csípéseket vakargatták.

– Mi a Fény Gyermekei vagyunk! – zendült fel Galad hangja, amikor elegen gyűltek össze körülötte. – Eljött az emberi nem legsötétebb órája. Olyan napokat élünk át, amikor elfogyott a remény és a halál ül diadalt. A Fény azonban akkor ragyog a legcsodálatosabban, ha körülötte a legsötétebb az éjszaka. Nappali fényesség esetén még a világítótorony fénysugara is gyengének tűnhet. De ha minden más világosság kialudt már, akkor ez a fénysugár mutatja meg az utat.

És ez a fénysugár mi magunk vagyunk. Próbatétel vár ránk ebben a mocsárban. A Fény Gyermekei azonban büszkék lehetnek az erejükre. Ellenünk fordultak azok, akiknek szeretniük kellene minket. Minden más út a sírgödörbe vezetne. Ezért azután előre menetelünk. Hiszen sokan vannak, akiket meg kell védenünk. Az Utolsó Csatában a Fényért harcolunk.

De milyen diadal vár ránk itt a mocsárban? Nem vagyok hajlandó odafigyelni a szúnyogcsípésekre, mert él bennem a büszkeség. Büszkén élem át ezeket a napokat. Büszke vagyok arra, hogy részese lehetek annak, ami reánk vár. Ebben a korban az előttünk járó nemzedékek mind erre a napra készültek. Arra a pillanatra, amikor kiderül, ki az igazi férfi. Nem baj, ha mások sírva fakadnak, a könnyeiket hullatják és jajonganak. Mi nem fogunk zokogni. Szálfaegyenes derékkal viseljük ezt a próbatételt. Bebizonyítjuk, hogy erősek vagyunk!

A beszéd nem tartott túl sokáig. Galad nem akart túl sokáig a lápban időzni. A szavai mégis megtették a hatásukat. A katonák kihúzták magukat, és bólogatva követték a szavait Akinek az a feladat jutott, hogy lejegyezze a beszédet, megtette a kötelességét. A szöveget hátraküldték, hogy azoknak is felolvassák, akik nem hallhatták a főparancsnokot.

Amikor a menetoszlop ismét mozgásba lendült, a katonák már nem csak vonszolták magukat. Egyenes háttal vonultak tovább. Galad még egy darabig a domboldalon maradt. Meghallgatott néhány jelentést, mert azt akarta, hogy elvonuló emberei jól láthassák.

Amikor mind a hétezer harcos elvonult előtte, a főparancsnok észrevette, hogy egy kisebb csoport várakozik a domb lábánál. Jaret Byar gyermek is ott állt közöttük. Felnézett Galadra. Beesett szemében valósággal lángolt az elszántság. A szikár férfi mostanra még jobban lefogyott.

– Byar gyermek – köszöntötte Galad, amikor odaért hozzájuk.

– Ez volt ám a jó beszéd, főúrkapitányom! – válaszolta Byar lelkesen. – Az Utolsó Csata. Igen, ütött az óra! Ott a helyünk!

– Ezt a terhet rótták ránk – bólintott Galad. – Ez a kötelességünk.

– Északra vágtatunk – folytatta Byar. – Rengetegen csatlakoznak majd hozzánk. Nőni fog a létszámunk. A gyermekek hatalmas serege vonul harcba. Tízezrek! Százezrek! Özönvízként fogunk előrezúdulni. Talán még ahhoz is elég erősek leszünk, hogy leromboljuk a Fehér Tornyot és legyőzzük a boszorkányokat. Talán nem kell majd szövetkeznünk velük…

Galad a fejét rázta.

– Szükségünk lesz az aes sedaiokra, Byar gyermek. Az Árnyék majd rémurakat, myrddraalokat, Kitaszítottakat küld ellenünk.

– Hát az meglehet.

Byar arcára kiült a vonakodás. Már azelőtt is nehezen fogadta el a tervet, de kénytelen volt beleegyezni.

– Nehéz úton kell járnunk, Byar gyermek. A Fény Gyermekei azonban a hadak élén haladnak majd, és vezetik a többieket az Utolsó Csatában.

Valda ámokfutása beszennyezte az egész rendet. Galad ráadásul egyre inkább úgy érezte, hogy Asunawa is komoly szerepet játszott mostohaanyja balsorsában és halálában. Ez pedig azt jelentette, hogy maga a főinkvizítor is a rontás áldozatává vált.

Egy ember életében nincsen fontosabb dolog annál, mint hogy az igaz úton járjon. Ez persze áldozatokat követelt. Az igaz út ebben a pillanatban azt jelentette, hogy el kellett menekülniük. Galad nem tudta volna legyőzni Asunawát, a főinkvizítor számíthatott a seanchanok támogatására. Ezenfelül pedig az Utolsó Csata minden másnál fontosabb volt.

Galad gyors léptekkel haladt. A sárban tocsogva igyekezett visszajutni a menetoszlop elejére. A Fény Gyermekei nem hoztak sok mindent magukkal. Alig néhány teherhordó állat követte a menetet. Minden harcos magán hagyta a páncélzatát. Csataménjeik hátára élelmet és készleteket raktak.

Előre érve Galad azt látta, hogy Trom néhány, barna köpenyt viselő, bőrruhás férfival beszél. A gyermekek felderítői nem hordtak fehér zubbonyt és acélsisakot. Trom tisztelettel meghajolt. A főkapitány Galad legmegbízhatóbb emberei közé tartozott.

– Főúrkapitányom, a felderítőink szerint akad egy kis gond ott elöl – jelentette.

– Milyen kis gond?

– Az volna a legjobb, ha nagyuram a saját szemével győződne meg róla – válaszolta Barlett gyermek, a felderítők vezetője.

Galad biccentett, és elindultak előrefelé. A messzeségben mintha már ritkulni kezdett volna a lápos erdőség. Hála legyen a Fénynek! Lehet, hogy próbatételük a végéhez közeledik.

De nem. Amikor odaért, megpillantotta a halott erdő peremén álló többi felderítőt. A mocsárvidéken növő fák többségének már megjelentek a levelei. Valami nőtt rajtuk; igaz, csak beteges, satnya kinövések. Az előttük sorakozó fák azonban elhamvadt csontvázakra emlékeztettek. Mintha megégtek volna. Valamilyen betegesen sápadt moha borított el mindent. Másutt holtsápadt zuzmó nőtt. A fák törzseiből mintha csak kiszívták volna az életet.

A környék víz alatt állt. A menetoszlop előtt egy széles, de sekély, gyenge áramlatú folyó kanyargott. Elöntötte a környező terület nagy részét is. Helyenként torz fák álltak ki belőle. Letörött ágaik úgy meredtek a magasra, mintha a mocskos barna vízből karok nyúltak volna az ég felé.

– Holttesteket is találtunk, főúrkapitányom – jelentette az egyik felderítő, és felfelé mutatott, a folyásiránnyal szembe. – A víz sodorta őket. Valahol távolabb csata dúlhatott.

– Rajta van a folyó a térképeinken? – tudakolta Galad.

A felderítők egymás után megcsóválták a fejüket. A főúrkapitány elkomorult.

– Át lehet kelni rajta?

– Nem mély a vize, főúrkapitányom – válaszolta Barlett gyermek. – De óvatosnak kell lennünk, mert lehetnek benne alattomos buktatók.

Galad megragadta az egyik közeli fa ágát. Az hangos, száraz reccsenéssel tört le.

– Én kelek át először. Mindenki vegye le a vértezetét és a köpenyét!

A parancs végigfutott a menetoszlopon. Galad maga is levette a páncélját, belegöngyölte a köpenyegébe és az egészet a hátára kötözte. A nadrágja szárát olyan magasra feltűrte, ameddig csak lehetett, aztán végigment az enyhe lejtésű vízparton, majd belegázolt az agyagos vízbe. A tavaszi olvadás miatt a metszően hideg folyó borzongásra késztette. Csizmája arasznyi mélyen süllyedt a laza iszapba, megtelt vízzel. Háta mögött a csataménje is belegázolt a vízbe. A ló léptei hangosan csobbantak.

Nem volt túl nehéz a vízben haladni. A folyó csupán a térdéig ért. Galad a letört faág segítségével tapogatta ki maga előtt az utat. Erősen nyugtalanították azok a csontvázra emlékeztető, haldokló fatörzsek. Úgy tűnt, hogy nem kezdtek el rothadni, és most, ahogy a parancsnok már a közelükben járt, jól látta a fák törzsét és ágait borító, hamuszürke szőrzetre emlékeztető bolyhozatot. A háta mögött hangos csobogással egyre több gyermek gázolt bele a széles folyamba. A közelben felpuffadt holttestek sodródtak lefelé a folyóval. A kiálló sziklák megakasztották őket. Lebegtek ott emberek, de jóval nagyobb testek is. Galad rájött, hogy öszvéreket lát. Tucatnyi öszvért. Felpuffadt tetemükből ítélve az állatok hosszú idővel korábban pusztultak el.

Valószínűleg kicsit feljebb valaki megtámadott egy falut, hogy élelemhez jusson. Útközben nem ekkor láttak először ilyen sok holttestet.

Átért a folyó túlsó oldalára. Kimászott a vízből. Lehajtotta a nadrágja szárát, felvette a vértezetét és a köpenyét. A válla még mindig sajgott Valda ütéseitől. A combja is fájt. Megfordult és egy vadcsapáson észak felé folytatta az útját. Így mutatta az utat a többi gyermeknek, akik közben átjutottak. Legszívesebben nyeregbe szállt volna, de nem merte megkockáztatni. Bár már kijutottak a folyóból, a nedves, egyenetlen talaj számos észrevehetetlen mélyedést rejtett. Ha nyeregbe ül, az azzal a kockázattal jár, hogy a lova kitöri a lábát, ő maga pedig bezúzza a fejét.

Így aztán az embereivel együtt gyalog folytatta az útját. A beszürkült fák között mindenkit tovább fojtogatott a hőség. Annyira jó lett volna megfürödni! Végül a menetoszlop mellett Trom futott oda hozzá.

– Mindenkinek sikerült átkelnie – jelentette a parancsnoknak, és az égboltra nézett. – A Fény égesse meg ezeket a felhőket! Képtelen vagyok megmondani, hogy mennyi az idő.

– Négy órával múlt dél – felelte Galad.

– Biztos?

– Biztos.

– Nem akartunk délben megállni, hogy megbeszéljük a következő lépéseinket?

Az eredeti tervek szerint erre a megbeszélésre akkor került volna sor, ha már kijutottak a mocsárból.

– Egyelőre nincs túl sok lehetőségünk – felelte Galad. – Észak felé vezetem az embereket, Andorba.

– Arrafelé… Ellenségességet tapasztaltunk.

– Északnyugaton van néhány elzártabb terület. Arrafelé nem fognak elküldeni, függetlenül attól, hogy ki ül a trónon.

A Fény adja, hogy Elayne üljön az Oroszlántrónon! A Fény adja, hogy sikerüljön neki elkerülnie az aes sedaiok cselszövéseit! Galad azonban a lehető legrosszabbtól tartott. Sokan akarták bábuként mozgatni Elayne-t. Nem utolsósorban maga al'Thor. Hihetetlen makacssága miatt a lányt nagyon könnyen lehetett manipulálni.

– Ellátmányra lesz szükségünk – figyelmeztette Trom. – Nem nagyon tudunk mit begyűjteni útközben, és egyre több az üres falu.

Galad bólintott. A tisztje jogosan aggódott.

– Ennek ellenére elég jó terv – bólintott Trom, aztán halkabban folytatta: – Most már bevallom, Damodred, attól tartottam, hogy nem fogadod el a vezérséget.

– Nem tehettem. Helytelen lett volna magukra hagyni a gyermekeket most, hogy megöltem a vezetőjüket.

Trom elmosolyodott.

– Ennyire egyszerűen látod a dolgokat?

– Mindenkinek ilyen világosan kellene látni a dolgokat.

Galad kénytelen volt felnőni a ráruházott feladathoz. Nem volt más lehetősége.

– Küszöbön áll az Utolsó Csata, és a Fény Gyermekei küzdeni fognak. Még akkor is, ha ehhez magával az Újjászületett Sárkánnyal kell szövetséget kötnünk. Harcolni fogunk.

Hosszú időn keresztül Galad nem tudta, hogy mit is gondoljon al'Thorról. Az világos volt, hogy az Újjászületett Sárkánynak részt kell vennie az Utolsó Csatában. De vajon al'Thor tényleg az Újjászületett Sárkány volt? Nem inkább a Fehér Torony bábuja? Annyira sötét volt az égbolt, és annyira szenvedett a világ. Már nem kételkedett abban, hogy al'Thor valóban az Újjászületett Sárkány. Ez természetesen azonban még nem jelentette azt, hogy az a férfi ne lehetett volna ugyanakkor az aes sedaiok bábja.

Rövidesen maguk mögött hagyták a csontsovány, szürke fákat. Végre hétköznapi fák között haladhattak. Sokat még ezek közül is megsárgult levelek borítottak, és gyakran pillantottak meg rajtuk elhalt ágakat. Persze, még ez is jobb volt, mint az a moha.

Egy jó órával később Galad észrevette a visszatérő Barlett gyermeket. A szikár felderítő arcán mély sebhely látszott. Galad a magasba emelte a karját, amikor a férfi odalépett hozzá.

– Mi a helyzet?

Barlett a melléhez érintett kézzel tisztelgett.

– Egy jó mérföldnyi távolságban kiszárad a láp és megritkulnak a fák is, főúrkapitányom. Mögötte üres, nyílt mezők húzódnak. Nincs akadály észak felé.

A Fénynek legyen hála!– gondolta Galad. Biccentett Barlettnek, és a felderítő sietve elindult vissza a fák között. A parancsnok hátrafordult. Sáros, izzadt, kimerült emberek követték a menetoszlopban. A harcosai még így is felemelő látványt nyújtottak. Már visszavették a páncéljukat és az arcukon elszántság látszott. Nem tántorította el őket ez a pokoli mocsár. Csupa derék férfi.

– Add tovább a jelentést a többi főkapitánynak, Trom! – szólalt meg Galad. – Közöljék a jó hírt a légióikkal. Egy óra sem kell hozzá, és kijutunk innen.

Az idősebb férfi elmosolyodott. Ugyanolyan megkönnyebbülés áradt belőle, mint amilyet Galad is érzett. A főparancsnok folytatta az útját előre. A lábába maró fájdalom miatt összeszorította a fogát. A vágást gondosan bekötözték, így nem kellett attól tartania, hogy elfertőződik a seb. Fájt ugyan, de képes lesz megbirkózni a fájdalommal.

Végre csak kiérnek ebből a lápból! Alaposan meg kell majd fontolnia, merre haladjanak tovább. El kell kerülniük a városokat, a forgalmasabb utakat vagy a befolyásos nemesek birtokait. Maga elé képzelte az ország térképét. Ezeket a térképeket a tizedik nevenapja előtt kellett kívülről megtanulnia.

Javában tervezte a további tennivalókat, amikor a sárgás lombozat kezdett megritkulni elöl. A felhők között áttörő bágyadt napsugár bevilágított az ágak közé. Galad nemsokára megpillantotta Barlettet is. A felderítő ott várakozott az erdő szélén. A fák egyszerre értek véget. Olyan volt, mintha valaki egy vonalat húzott volna a térképen.

Galad megkönnyebbülten felsóhajtott. Örült, hogy végre kiszabadultak a fák tömlöcéből. Kilépett az erdőből. Abban a pillanatban azonban már meg is pillantotta a jobb kéz felőli domb tetején váratlanul felbukkanó csapatokat. Rengeteg katonát. Páncélzat zörgött, lovak nyerítettek, ahogy sok ezer katona jelent meg a magaslat tetején. Akadtak közöttük gyermekek is. Mellvértjük és láncingük ugyanúgy csillogott, mint makulátlanra fényesített, kerek sisakjuk. Hófehér zubbonyuk és köpenyük valósággal ragyogott. Mellükön a Nap tündökölt. Lándzsáik büszkén mutattak a magasba. Az érkezők nagy része azonban egyszerű gyalogos volt. Nem a gyermekek fehér zubbonyát viselték, hanem közönséges, barna bőrruhát hordtak. Amadiciaiak lehettek. Alighanem a seanchanok küldték őket. Jó párat íjjal szereltek fel.

Galad hátratántorodott. Megmarkolta a kardját, de már abban a pillanatban felfogta, hogy tőrbe csalták. A gyermekek közül jó pár olyan is közeledett, akinek zubbonyát a Fény Kezének jelképe ékesítette. A vallatók vártak rájuk. Minden gyermekben elevenen égett a láng, hogy elhamvasszák a gonoszt. A vallatók elméjében azonban megzabolázhatatlan máglyák tomboltak. Galad gyorsan felmérte az erőviszonyokat. Három- vagy négyezer gyermek, ezenfelül pedig legalább hat-, de talán nyolcezer gyalogos. A gyalogság fele íjász volt. Tízezer pihent katona. A főparancsnok elcsüggedt.

Galad háta mögül Trom, Bornhald és Byar sietett elő egy csapat gyermek társaságában. Trom halkan káromkodott.

– Tehát akkor elárultál minket – fordult Galad a felderítő Barlett felé.

– Te vagy az áruló, Damodred gyermek – felelte kőkemény arccal a férfi.

– Hát, elképzelhető, hogy így is lehet értelmezni a történteket – biccentett Galad. Éppenséggel a felderítői javasolták azt, hogy verekedjék át magukat a lápon. Most már mindent értett, így lassították le a csapatait ahhoz, hogy Asunawa megelőzhesse őket. Az erőltetett menet ráadásul kimerítette az ő embereit, míg Asunawa seregei frissen és kipihenten készültek a csatára.

Valaki kardot rántott.

Galad felemelte a kezét, és anélkül, hogy hátrapillantott volna, megszólalt:

– Béke, Byar gyermek!

Biztosra vette, hogy Byar nyúlt a fegyveréhez. Valószínűleg le akarta vágni Barlettet.

Talán nem volt teljesen reménytelen ez a helyzet. Galad gyors döntést hozott.

– Byar gyermek és Bornhald gyermek, ti velem jöttök! Trom, te és a többi főkapitány felsorakoztatjátok alakzatban az embereket a nyílt terület szélén!

Asunawa arcvonalából kivált egy nagyobb csapat. Gyorsan ügetve elindultak lefelé a hegyoldalon. Jelvényük alapján többen közülük a vallatók közé tartoztak. Ha akarták volna, már rég rázúdulhattak volna Galad kísérőire, hogy mindenkit legyilkoljanak. Ehelyett leküldtek eléjük egy csoportot. Tárgyalni. Ez jó jel volt.

Galad nyeregbe ült. Összeszorította a fogát a sebesült lábába maró fájdalom miatt. Byar és Bornhald is lóra szálltak, majd a vezér nyomába eredtek. A nyílt mezőn a lovak patája tompán dobogott a vastag, megsárgult fűben. Az érkezők között ott volt maga Asunawa is. A bozontos, őszülő szemöldökű férfi olyan sovány volt, mintha csak egy ágakból összerakott bábu közeledett volna a lejtőn. Mintha eleven bőr helyett vázra feszített szövet burkolta volna a testét.

Asunawa nem mosolygott. Nem volt a szokása.

Galad megállt a főinkvizítorral szemben. Asunawát a vallatók kis csoportja kísérte, de vele jött öt főkapitány is. Galad valamennyit ismerte. Némelyik keze alatt még szolgált is a gyermekek között eltöltött rövid ideje során.

Asunawa előrehajolt a nyeregben és összevonta a szemöldökét.

– Harci alakzatot vesztek fel, lázadók? Mondd meg nekik, hogy tegyék le a fegyvert, mert az íjászaim tüzet nyitnak!

– Csak nem akarod semmibe venni a tisztes küzdelem szabályait? – kérdezte Galad. – Nyílzáport zúdítanál olyan katonákra, akik még nem állnak készen a harcra? Hát nincs benned becsület?

– Az árnybarátok nem érdemlik meg a megbecsülést! – csattant fel Asunawa. – És a könyörületet sem.

– Akkor tehát árnybarátoknak tartasz minket? – kérdezte Galad, és kissé elfordult a lovával. – Mind a hétezer gyermeket, akiket egykor Valda irányított? Azokat a férfiakat, akikkel a katonáid együtt szolgáltak, együtt ettek, együtt küzdöttek, akiket jól ismernek? Azokat, akikre nem is egészen két hónappal ezelőtt te magad felügyeltél?

Asunawa habozni látszott. Tényleg nevetséges lett volna hétezer gyermekről azt állítani, hogy árnybarátok. Hiszen ez azt jelentette volna, hogy minden három életben maradt gyermek közül kettő átállt az Árnyék oldalára.

– Nem – felelte a főinkvizítor. – Lehet, hogy egyszerűen csak… félrevezették őket. Még egy derék férfi is letérhet az igaz útról, ha a vezetői árnybarátok.

– Nem vagyok árnybarát – nézett Galad egyenesen Asunawa szemébe.

– Akkor vesd alá magadat a vallatásnak, és bizonyítsd be!

– A főúrkapitány nem adja meg magát senkinek – válaszolta Galad. – A Fény nevében megparancsolom nektek, hogy tegyétek le a fegyvert!

Asunawa röhögni kezdett.

– Gyermek, ott a pengénk a torkodon, most még megadhatod magadat!

– Golever – szólította meg Galad az Asunawa bal oldalán álló főkapitányt. A sovány, szakállas Golever elképesztően kemény harcos volt, ám az igazságérzetéhez nem férhetett kétség. – Mondd csak, megadják-e magukat a Fény Gyermekei?

Golever megrázta a fejét.

– Nem adjuk meg magunkat. A Fényben miránk vár a győzelem.

– És ha hatalmas túlerővel nézünk farkasszemet? – tudakolta Galad.

– Akkor is harcolunk.

– És ha fáradtak és elcsigázottak vagyunk?

– A Fény majd megvéd minket – felelte Golever. – Ha pedig eljött az ideje annak, hogy meghaljunk, hát akkor úgy legyen! Igyekszünk annyi ellenséget magunkkal vinni, amennyit csak lehet.

Galad most ismét Asunawa felé fordult.

– Mint láthatod, nehéz helyzetbe kerültem. Ha harcolunk, akkor árnybarátoknak fogsz nevezni minket. Ha viszont megadjuk magunkat, akkor azzal megszegjük az eskünket. A főúrkapitány becsülete nem engedi meg, hogy bármelyik lehetőséget is elfogadja.

Asunawa arca egészen sötétté vált.

– Nem te vagy a főúrkapitány. A parancsnok meghalt.

– Én öltem meg – felelte Galad, majd kihúzta kardját a hüvelyből, és úgy tartotta a magasba, hogy a gémek megcsillanjanak rajta a fényben. – Itt van a kezemben a kardja. Talán tagadod azt, hogy te magad is szemtanúja voltál annak, ahogy tisztességes küzdelemben legyőztem Valdát? Ahogy azt a törvény előírja.

– Persze, hivatkozz csak a törvényre! – sziszegte Asunawa. – Minden volt az a harc, csak nem tisztességes. Felhasználtad az Árnyék erejét! Láttam, ahogy fényes nappal körülvett a sötétség. Azt is láttam, ahogy a Sárkány agyara kinőtt a homlokodból. Valdának esélye sem volt ellened.

– Harnesh! – szólította meg ekkor Galad az Asunawa jobbján álló főkapitányt. Az alacsony, kopasz férfi a sárkányhívek elleni küzdelmek során veszítette el az egyik fülét. – Mondj meg nekem valamit! Erősebb az Árnyék, mint a Fény?

– Még szép, hogy nem! – csattant fel a főtiszt, és a földre köpött.

– Ha a főúrkapitány küzdött volna igaz ügyért, akkor a Fény megengedte volna, hogy lesújtsak rá harc közben? Ha árnybarát lennék, legyőzhettem volna magát a főúrkapitányunkat?

Harnesh nem válaszolt, de Galad könnyen kitalálta, hogy milyen gondolatok foroghatnak a férfi fejében. Az Árnyék néha erősnek bizonyulhat, de végül mindig a Fény diadalmaskodik, és elpusztítja a sötétet. Ha maga a főúrkapitány egy árnybarát áldozata lehet, akkor bizony bárki halandóra bukás várhat. De megtörténhetett volna ez, ha a többi gyermek szeme láttára párbajoznak? Ha a becsületért harcolnak? Ha a Fény a tanújuk?

– Az Árnyék néha körmönfont és erős! – hallatszott Asunawa hangja, mielőtt Galad további kérdéseket tehetett volna fel. – Néha a jó emberek is meghalnak.

– Mindannyian tudjátok, hogyan halt meg Valda! – csattant fel Galad. – Az anyám halott! Tudtok akár egyetlen érvet is felhozni az ellen, hogy kihívtam a gyilkosát?

– Egy árnybarátnak nincsenek jogai! Nem vesztegetem további fecsegésre az időmet, gyilkos!

Asunawa intését követően számos vallató kardot rántott. Galad kísérői azonnal követték a példájukat. Az ifjú hallotta, ahogy a háta mögött fáradt katonái sietve harci alakzatba rendeződtek.

– Mi fog történni velünk, Asunawa, ha gyermek harcol gyermek ellen? – kérdezte Galad csendesen. – Nem fogom megadni magamat, de nem is támadok rátok. Újra kellene egyesíteni az erőinket. Nem ellenségek vagyunk, hanem testvérek, akik egy időre eltávolodtak egymástól.

– Sohasem paktálok le árnybarátokkal – felelte Asunawa, ám a hangjában bizonytalanság csengett. Végigmérte Galad embereit. A főinkvizítor ugyan megnyerhette ezt a csatát, de ha Galad harcosai keményen ellenállnak, akkor igen nagy árat kell fizetnie a győzelemért. Mindkét oldalon ezrek hullanak majd el.

– A kezedre adom magam – folytatta Galad –, bizonyos feltételekkel.

– Ne tedd! – harsant fel a háta mögül Bornhald üvöltése, ám Galad felemelte a kezét és csendre intette.

– És mik volnának azok a feltételek? – tudakolta Asunawa.

– Esküt teszel a Fényre és az itt jelen lévő főkapitányok füle hallatára, hogy az engem követő harcosoknak nem esik bántódása. Nem fogod kivallatni vagy valamilyen más módon elítélni őket. Hiszen csak azt tették, amiről úgy vélték, hogy helyes.

Asunawa összevonta a szemöldökét. A szája vékony vonallá változott.

– Mindez pedig rájuk, a kísérőimre is vonatkozik – folytatta Galad, majd Byar és Bornhald felé biccentett. – Az összes emberemre, Asunawa. Nem vallathatod ki őket!

– Nem verhetsz bilincset a Fény kezére! Hiszen akkor semmi sem akadályozhatná meg azt, hogy az Árnyékot keressék!

– Talán csupán az tart meg minket a Fényben, hogy félünk a vallatóktól, Asunawa? – kérdezte Galad. – Talán nem bátrak és tiszta szívűek a gyermekek?

A másik vezér elhallgatott. Galad lehunyta a szemét és érezte, ahogy a vállára nehezedik a parancsnoki poszt minden súlya. A tárgyalási helyzete csak javult, ahogy újabb és újabb pillanatig tudta húzni az időt. Az embereiért küzdött. Kinyitotta a szemét:

– Közeledik az Utolsó Csata, Asunawa. Nincs időnk civakodni! Közöttünk jár az Újjászületett Sárkány.

– Eretnekség! – hördült fel Asunawa.

– Igen – bólintott Galad. – Ám egyben igazság is.

A főinkvizítor fogcsikorgatva ugyan, de fontolóra vette az ajánlatot.

– Galad – szólalt meg halkan Bornhald. – Mit csinálsz? Harcoljunk! A Fény majd megoltalmaz minket!

– Ha harcolunk, akkor derék embereket kell megölnünk, Bornhald gyermek – válaszolta Galad anélkül, hogy a társa felé fordult volna. – Kardunk minden csapásával a Sötét Urat szolgálnánk. A nagyvilágban mára már csak egyetlen biztos támpont maradt: a gyermekek. Szükség van ránk. Ha az életemmel kell fizetnem azért, hogy létrejöjjön az egységünk, akkor elfogadom ezt az árat. Úgy vélem, te magad is ezt tennéd.

Határozottan Asunawa szemébe nézett.

– Fogjátok el! – csattant fel elégedetlen arcot vágva Asunawa. – Mondjátok meg a légióknak, hogy vége a harckészültségnek! Tudja meg mindenki, hogy őrizetbe vettem a hamis főúrkapitányt. A vallatás során majd pontosan meghatározzuk a bűnei mértékét.

Ezután habozni látszott egy pillanatig.

– Azt is mondjátok el azonban, hogy a követőit sem megbüntetni, sem kivallatni nem szabad.

Ezekkel a szavakkal az idős férfi megfordította a lovát és elügetett.

Galad a pengéjénél fogta meg a kardját, majd átnyújtotta Bornhaldnak.

– Térj vissza az embereinkhez! Mondd el nekik, hogy mi történt itt, és ne engedd meg nekik, hogy harcoljanak, vagy hogy megpróbáljanak kiszabadítani engem! Ez a parancsom.

Bornhald határozottan Galad szemébe nézett, aztán lassú mozdulattal átvette a kardot. Végül tisztelgett:

– Igenis, főúrkapitány.

Abban a pillanatban, ahogy a kísérői megfordultak, hogy elügessenek, durva kezek csaptak le Galadra és lerángatták csatalova nyergéből. Hangos nyögéssel zuhant a talajra, mert sérült vállából pokoli fájdalom tövise döfött a mellkasába. Megpróbált talpra állni, de közben már leszálltak a vallatók és lesújtottak rá.

Az egyik teljes súlyával a hátára nehezedett. A csizma belenyomta a sárba. Galad hallotta, ahogy kihúztak egy kést a fémtokjából. Levágták róla a páncélzatot és az egyenruháját.

– Nem fogod a Fény Gyermekeinek egyenruháját viselni, árnybarát! – sziszegte egy vallató a fülébe.

– Nem vagyok árnybarát! – hörögte Galad, miközben az arcát belenyomták a füves talajba. – Elutasítom az Árnyék hazugságait! A Fényben járok!

Szavaiért jutalmul hatalmas rúgás érte az oldalát. Újra és újra belerúgtak, miközben a földön feküdt. Galad hörögve összegömbölyödött. Az ütéseknek és rúgásoknak azonban még így sem lett vége.

Végül mindent elborított a sötét.

A teremtmény, aki egykoron Padan Fain volt, lefelé haladt a domboldalon. A táj egy koldus borostás arcára emlékeztette. Csak néhány helyen sarjadtak barnás növények a talajból.

Odafent fekete volt az ég. Viharos. Ez igencsak tetszett a férfinak, bár gyűlölte a vihar okozóját.

Gyűlölet. Az érzés azt bizonyította, hogy még igenis életben van. Csak ez maradt neki. Ez az egyetlen érzelem. De hát nem is lehetett volna bármi más.

A düh teljesen kitöltötte. Borzongott tőle. Lenyűgözte, és meleget adott neki. Annyira csodálatos volt ez az erőszakosság, ez a gyűlölködés, mint egy vihar. Erővel ruházta fel. Célt adott, hogy tovább haladhasson. Al'Thor meg fog halni. Ő öli meg, és utána talán a Sötét Urat is. Csodálatos…

A teremtmény, aki egykoron Padan Fain volt, erősebben megragadta gyönyörűséges tőrét. Jól érezte a markolatba ágyazódó finom aranydrót bordáit. A markolat végén jókora rubint ragyogott. A fegyvert a tokjából kihúzva a jobb kezében tartotta. Hüvelyk és mutatóujjával ráfogott a pengére. A tőr éle itt már többtucatnyi alkalommal felhasította a bőrét.

Padan Fain vére végigfolyt a pengén és a tőr hegyéről lecsöpögött a növényekre. A bíborfoltok jókedvre derítették. Vörös odalent, fekete odafent. Tökéletes. A gyűlölete okozta ezt a vihart? Kétségtelen. Igen.

A piros pöttyök jól jelezték az elhalt leveleken és fűszálakon, hogy merre haladt észak felé, a Fertő irányába.

Padan Fain őrült volt, és ez jó érzéssel töltötte el. Ha valaki képes arra, hogy elfogadja saját magában az őrületet – átölelte és úgy szívta magába, mintha napfény vagy víz, vagy maga a levegő lett volna, akkor ez az állapot a személyisége részévé vált. Szinte már testrésszé, mint a szeme vagy a keze. Az őrület segít látni. Az őrület révén meg lehet ragadni a dolgokat. Annyira csodálatos volt ez az érzés! Szabaddá tette.

Végre szabad volt.

A teremtmény, amely egykoron Mordeth volt, elérte a domb alját és egyetlen pillantást sem vetett hátra, arra a hatalmas, bíborszínű tömegre, amit fent hagyott a csúcson. A férgek megölése azzal járt, hogy mindent be kellett mocskolnia. Már ha megfelelő módon akart végezni velük. Persze a dolgokat megfelelő módon kellett elintézni, hiszen épp ez volt az egészben a lényeg.

Körülötte egyre sűrűbb köd emelkedett magasba a talajból. Ez a pára talán az őrülete vagy inkább a gyűlölete volt? Annyira ismerősnek tűnt. Ott gomolygott a bokája körül és megnyalta a talpát.

Valami előbukkant egy közeli hegygerinc fölött. Utána gyorsan eltűnt. A férgek pusztulása nagy zajjal jár. A férgek mindent olyan hangosan csinálnak. Egyetlen falkájuk el tudna pusztítani egy egész légiót. Ha valaki meghallotta a hangjukat, akkor az igyekezett gyorsan elmenekülni az ellenkező irányba. Ugyanakkor viszont megvolt a maga haszna annak is, ha a kiküldött felderítők meg tudták határozni a falka irányát. Így a csapat folytathatta az útját, és nem futott bele valahol később a férgekbe.

Éppen ezért a lény, aki valamikor Padan Fain volt, csöppet sem lepődött meg azon, hogy a hegygerincen átkelve meglátta a hordányi nyugtalan trallokot meg az őket irányító myrddraalt.

Elmosolyodott. Barátaim. Olyan rég találkoztunk.

Csak rövid ideig tartott, hogy a teremtmények lomha agya rájöjjön a nyilvánvaló – ám téves – következtetésre: ha egy ember csak úgy sétálgat a környéken, akkor a férgek nem lehetnek itt a közelben. Hiszen megérezték volna a vér szagát, és eljöttek volna érte. A férgek jobban szerették az emberhúst, mint a trallokokét. Ennek jó oka volt. A lény, aki egykoron Mordeth volt, megkóstolta már mind a kettőt, és a trallokok húsa cseppet sem ízlett neki.

A trallokok azonnal támadásba lendültek. Némelyiket toll, némelyiket szőrzet borította. Egyiknek csőre, a másiknak fogazata vagy karmai és agyara volt. A teremtmény, aki egykoron Padan Fain volt, mozdulatlanul állt, miközben a köd meztelen lábfejét nyalogatta. Hát nem csodálatos? A horda mögött álló myrddraal habozni látszott. Figyelme a férfira összpontosult. Talán megérezte, hogy itt valami nagyon, de nagyon nincs rendjén. Hogy mennyire igaza volt! Rend és rendetlenség. Hogyan is létezhetne az egyik a másik nélkül? Ostobaság volna.

A lény, aki valamikor Mordeth volt – nemsokára új névre lesz szüksége –, szélesen elmosolyodott.

A myrddraal megpördült, és menekülni kezdett.

A köd lecsapott.

Rázúdult a trallokokra, gyorsan mozgott, mint az Aryth-óceánban élő leviathán csápjai. Ködcsápok szakították át a trallokok mellkasát. Egy hosszú pányva átsüvített a fejük fölött, és elmosódott árnyékként továbbszáguldva nyakon csípte az enyészt.

A trallokok üvöltve, görcsben fetrengve rángatóztak. Csomókban hullani kezdett a szőrzetük és a bőrük felhólyagosodott. Hólyagok és ciszták lepték el őket. Amikor kifakadtak, apró kráterekre emlékeztető rések támadtak az árnyfattyak bőrén. Ilyen lehetett az a fém is, amelyik túl gyorsan hűlt ki.

A teremtmény, ami egykor Padan Fain volt, boldogan kinyitotta a száját. A szemét becsukva a sötét égbolt kavargó felhői felé fordult. Szélesre tárta a száját és élvezettel zabált. Amikor elmúlt a gyönyör, felsóhajtott és megszorította a tőr pengéjét. Belevágott a húsába.

Lent vörös, fent fekete. Vörös és fekete, vörös és fekete, rengeteg vörös és fekete. Csodálatos!

Továbbindult a Fertőben.

A megrontott trallokok a háta mögött lassan feltápászkodtak. Imbolyogva mozgásba lendültek. Nyál csöpögött a szájukból. Szemük homályossá és fénytelenné vált. Ha azonban új gazdájuk úgy akarja, akkor majd őrjöngő harci kedvvel hajtják végre a parancsait. Amíg éltek, nem lehettek ennyire elszántak.

A myrddraalt viszont otthagyta. Bármit is tartson a szóbeszéd, ezek a lények nem támadtak fel. Érintése örökre végzett mindegyikükkel. Milyen kár! Volt néhány tövise, amit szívesen bemutatott volna áldozatának.

Lehet, hogy kesztyűt kellene hordania? De ha kesztyűt visel, akkor nem tudja bevagdalni a kezét. Nehéz helyzet.

Nem számít. Előre, tovább! Itt az ideje megölni al'Thort.

Elszomorította, hogy a vadászat majd véget ér. De hát már nem volt értelme vadászni! Nincs szükség becserkészni azt, amiről pontosan lehet tudni, hogy majd hol lesz. A kellő időben, a kellő helyen kell lenni.

Mintha csak egy régi barátjával találkozna. Egy mélyen szeretett, bensőséges, régi barátjával, akinek majd kiszúrja a szemét, felvágja a hasát és megzabálja a beleit, miközben megissza a vérét. Helytelen volna másként bánni a barátaival.

Megtisztelve érezte magát.

Malenarin Rai átnézte az ellátmányjegyzékeket. A háta mögötti ablak átkozott zsaluja ismét rázkódni kezdett, majd kinyílott. A résen beáradt a Fertő párás hősége.

Hiába szolgált immár tíz esztendeje a Heeth-torony parancsnokaként, az idős harcos még mindig képtelen volt hozzászokni ahhoz, hogy a fennsíkon ilyen pokoli meleg uralkodik. Párás, szinte tapadós volt a levegő, és csak úgy kavargott benne a rothadás bűze.

A fütyülő szélben hangosan csattogott a zsalu. A parancsnok felkelt, és odalépett hozzá, hogy bezárja. Egy zsinórdarabbal gondosan átkötötte a kilincset, hogy ne nyíljon ki újra.

Visszament az asztalához. Felvette a nemrég megérkezett katonák névsorát. Minden név mellé odaírták, hogy az illető a fegyverforgatáson kívül mihez értett még. Itt fent minden katonának két, vagy annál több feladatot is magára kellett vállalnia. Volt, aki remekül értett a sebek bekötéséhez. Akadt, aki fürgén célba vitte az üzeneteket. Vagy éles szemű íjász volt. Más meg ahhoz értett, hogy elhitesse a többiekkel: a felszolgált régi moslék valójában új, friss zaba. Malenarin minden egyes alkalommal kért olyan katonákat, akik ebbe az utolsó csoportba tartoztak. Errefelé aranyat ért az a szakács, aki rá tudta venni a harcosokat arra, hogy legyen kedvük bemenni az étkezdébe.

Malenarin letette a kezében tartott jelentést és ráfektette azt az ólommal kiöntött trallokszarvat, amit pontosan ebből a célból tartott. Az elintézendő iratok halmának tetején egy bizonyos Barriga nevű kalmár levele feküdt. A karavánjával együtt kereskedni érkezett a toronyba. Malenarin szélesen elmosolyodott. Noha elsősorban katonának tartotta magát, a mellére nehezedő három ezüstlánc jól mutatta, hogy jogosan tartja magát kalmármesternek. Bár a helyőrség az ellátmánya nagy részét közvetlenül a királynő raktáraiból kapta, egyetlen kandori parancsnokot sem korlátoztak abban, hogy időnként a kalmárokkal üzleteljen.

Egy cseppnyi szerencsével képes lesz leitatni ezt a külföldi kalmárt, mielőtt leülnének alkudozni. Malenarin a múltban nem egy kereskedőt kényszerített bele egyévnyi katonai szolgálatba, büntetésül azért, mert az a szerencsétlen nem tudta betartani azt, amit alkudozás közben elvállalt. A dagadt külföldi kalmároknak amúgy gyakran igen jót tett, hogy részt vettek a királynő katonáinak egyéves kiképzésén.

A parancsnok felemelte a trallokszarvat, alácsúsztatta a papírt, de aztán habozni kezdett, mert megpillantotta az elintézendő dolgok halma alól kikandikáló legalsó iratot. A háznagy küldte az emlékeztetőt. Keemlin, Malenarin legidősebb fia nemsokára megünnepelheti tizennegyedik névnapját. Mintha apjaként elfeledkezhetett volna erről az eseményről! Semmi szükség nem volt arra, hogy emlékeztessék rá.

Elmosolyodott, és ezt a papírt is a trallokszarv alá csúsztatta. Nem akarta, hogy elfújja a huzat, ha megint kinyílik az az átkozott ablak. Annak idején saját kezűleg végzett a szarv tulajdonosával. Most viszont odasietett a fal mellett álló viharvert tölgyfa ládához. Számos más dolog mellett ebben tartott egy vászonba tekert kardot is. A fegyver gondosan beolajozott bőrhüvelye jól átvészelte az idő múlását, de mára már igencsak megkopott. Malenarin kivette az apja kardját a ládából.

Három nap múlva felövezi vele Keemlint. Egy fiúgyermek a tizennegyedik neve napján válik férfivá. Akkor kapja meg élete első kardját, és onnantól már önmagáért felel. Keemlin kemény gyakorlással igyekezett elsajátítani a kardforgatás minden titkát. Malenarin a legkeményebb kiképzőket állította a fia mellé, akiből nemsokára férfi lesz. Hogy a csudában rohannak ennyire az évek?

A parancsnok elégedetten felsóhajtott, azután lezárta a ládáját. Felállt, hogy megkezdje szokásos napi ellenőrző körútját. A tornyot övező helyőrségben kétszázötven katona állomásozott. Erősségük a Fertő határán húzódó lánc részét alkotta.

Malenarint büszkeséggel töltötte el a megtisztelő feladat. Egy férfi csak teher alatt erősödhet meg. Az ő kötelessége azt írta elő neki, hogy tartsa szemmel a Fertőt. Erőt és tartást adott ez a nagy feladat. Ezekben a napokban különösen fontos volt a helytállás. Északon különös vihar tombolt. A királynő és a kandori hadsereg nagyobbik része viszont elvonult, hogy megkeressék az Újjászületett Sárkányt. A parancsnok bezárta az irodája ajtaját és elfordította a rejtett kart, ami belülről lezárta. A folyosóról számos ugyanilyen ajtó nyílott. Ha az ellenség bejutna a toronyba, akkor sem tudhatná, hogy melyik ajtó nyílik a felfelé vezető lépcsőházra. Ilyen módon még egy kis irodahelyiség is fontos szerepet játszhat a torony védelmében.

Elindult felfelé a lépcsőn. A torony felső szintjeit nem lehetett megközelíteni lentről. A hatalmas építmény teljes negyvenlábnyi alsó része jól kigondolt csapda volt. Az alul behatoló ellenség háromemeletnyit törhetett előre felfelé, keresztül a helyőrség körletein, csak hogy rádöbbenjen, belülről képtelenség feljutni a negyedik emeletre. Oda csupán egy keskeny, könnyen a mélybe taszítható rámpán lehetett felmászni, mégpedig a torony külső oldalán. Ez a járat a második szintről vezetett fel a negyedikre. Aki elindult felfelé, azzal könnyedén végezhettek fentről az íjászok. Ha pedig az ellenség egy része már feljebb jutott, ám a többiek még mindig lent jártak, akkor a kandoriak a mélybe taszíthatták a rámpát. Az ellenség így két részre szakadt. Halál várt azokra, akik fent rekedtek, hiába próbáltak meg belül elmenekülni.

Malenarin gyors léptekkel haladt felfelé. A lépcsőház oldalából lőrések nyíltak lefelé. Az íjászok rajtuk keresztül is tűz alatt tarthatták a támadókat. Félúton járhatott a torony csúcsa felé, amikor meghallotta, hogy valaki sietve közeledik lefelé. A következő pillanatban Jargen, az őrség ügyeletes őrmestere bukkant fel a kanyarban. A legtöbb kandorihoz hasonlóan Jargen arcát is villás szakáll díszítette. Fekete hajában már ősz csíkok látszottak.

Jargen a tizennegyedik neve napját követő reggelen lépett be a Fertő őrei közé. Barna egyenruhájának válláról csomózott kötél lógott. Minden egyes csomó egy-egy megölt trallokot jelentett. Nagyjából ötven csomó díszíthette a kötéldarabot.

Jargen az öklét a szívére szorítva tisztelgett, majd tisztelete jeléül kezét a kardja markolatára tette. Számos olyan ország akadt, ahol sértésnek számított volna, ha valaki így áll egy másik férfi elé. A déli területek lakóiról azonban tudni lehetett, hogy izgágák és lobbanékonyak. Hogy a csudába nem voltak képesek megérteni azt, mennyire megtisztelő dolog a kardodat megmarkolva kifejezésre juttatni, hogy a parancsnokodat veszélyes ellenfélnek tartod?

– Parancsnok uram – szólalt meg érdes hangon Jargen. – Fényjelet kaptunk a Rena-toronyból.

– Micsoda? – hördült fel Malenarin.

Egymás mellett gyors léptekkel haladtak felfelé a lépcsőn.

– Csak egy pillanatra villant fel, uram – magyarázta Jargen. – A saját szememmel láttam. Csak felvillant, de akkor is ott volt.

– Jelezték utána, hogy vaklárma volt?

– Talán már igen. Én azonnal lerohantam, hogy megkeresselek.

Ha más is történt volna, Jargen már arról is beszámolt volna. Malenarin így aztán nem pocsékolta az idejét arra, hogy további kérdéseket tegyen fel az őrmesternek. Nem sokkal később kiléptek a torony lapos tetejére. Itt állt a tükröket és a lámpákat mozgató hatalmas szerkezet. Segítségével a torony üzeneteket küldhetett keletre vagy nyugatra, a Fertő határát övező többi toronynak. Déli irányban további tornyok sorakoztak. Az a vonal Chachinben, az Aesdaishar-palotában ért véget.

A magas toronyból remek kilátás nyílott a végtelenbe nyúló, egyhangú Kandori-fennsíkra. A déli hegyek egy részét részben még mindig elborította a hajnali köd. A délebbre fekvő területeken nem volt ennyire iszonyatosan meleg. Ott majd nemsokára kizöldül a táj. A kandori pásztorok elindulnak a magasabban fekvő legelők felé a nyájaikkal.

Északra viszont a Fertő húzódott. Malenarin az olvasmányaiból tudta, hogy valamikor régen ebből a toronyból épp csak, hogy látni lehetett a Fertőt. A határ ma a torony alapjának tőszomszédságában terült el. A Rena-torony északnyugatra tört az ég felé.

Parancsnoka, az Okatomo-házból való Niach úr nemcsak Malenarin távoli unokatestvére, de jó barátja is volt. Niach nem küldött volna ok nélkül fényjelzést. Ha tévedésből villant volna fel a fény, akkor azt már rég jelezték volna.

– Jött helyreigazítás? – kérdezte Malenarin.

Az őrkatonák csak a fejüket rázták. Jargen topogni kezdett a lábával, Malenarin pedig karját a mellén keresztbe fonva várta az újabb üzenetet.

De semmi sem érkezett. A Rena-torony manapság már a Fertő belsejében állt. Jóval északabbra feküdt a Heeth-toronynál. Többnyire nem okozott gondot, hogy már körülvette a Fertő. Még a Fertő legfélelmetesebb teremtményeinek is több esze volt annál, mintsem hogy megtámadjanak egy kandori helyőrséget.

A kiigazítás azonban nem jött. Egyetlen villanás sem.

– Küldj egy futárt a Renába! – parancsolta Malenarin. – Tudakold meg, hogy tévedésből jött-e az üzenet. Mi pedig jelezzünk a Farmay-toronynak. Megkérdezzük tőlük, hogy észleltek-e bármi furcsát.

Jargen azonnal intézkedni kezdett. A szeme sarkából azonban szúrós pillantást vetett Malenarinra. Mintha csak azt akarta volna megkérdezni, hogy mit gondolsz parancsnok, én talán nem tettem már meg ezeket a lépéseket?

Ez viszont azt jelentette, hogy már kapcsolatba léptek a szomszédos tornyokkal, de nem kaptak választ. Szél fújt a magasban. A tükröket tartó acélváz elemei recsegni kezdtek, amikor a katonák újabb fényjeleket küldtek. A párás szél túl meleg volt. Malenarin a magasba pillantott. Odafönt változatlanul kavarogtak a vihar fekete felhői. Vagy talán valamivel lejjebb ereszkedtek?

A felhőket látva a parancsnokot elfogta a nyugtalanság.

– Küldj egy üzenetet a hátországba! – adta ki az újabb utasítást. – Jeleket a déli tornyoknak. Beszámolunk arról, amit láttunk. Figyelmeztetjük őket, hogy készüljenek fel valamilyen kellemetlenségre.

A katonák engedelmeskedtek.

– Őrmester – fordult ezután Malenarin a helyettese felé. – Ki következik most a hírnökök listáján?

A helyőrségben egy kis csapat ifjú legényke is szolgált. Kivétel nélkül kiváló lovasok voltak. Ha a parancsnok úgy döntött, hogy nem elégszik meg a tükrökkel, akkor a könnyű testű fiúk gyors lovaik hátán azonnal útra kelhettek. A tükör fénye ugyan mindennél gyorsabb, de megláthatja az ellenség is. Ráadásul, ha megszakadt az őrtornyok láncolata, vagy megsérült a hírközlő berendezés, akkor fényjelek segítségével nem lehetett riasztani a fővárost.

– Hát lássuk csak… – felelte Jargen, és odalépett a tetőre vezető ajtó belső oldalára szögezett névsor mellé. – Nem más, mint Keemlin, parancsnok.

Keemlin. A fia, Keemlin.

Malenarin északnyugat felé fordult, az elnémult torony irányába.

– Azonnal riasszatok, ha a többi toronyból akár csak a leghalványabb jelzés is érkezik! – parancsolta meg a katonáknak. – Jargen, te gyere velem!

A két tapasztalt harcos sietve elindult a lépcsőn.

– Futárt kell küldenünk dél felé – jelentette ki Malenarin, de aztán habozni kezdett. – De nem. Nem is egyet, több hírnökre van szükségünk. Sokkal többre. Hátha elbuknak a tornyok.

Ismét mozgásba lendültek.

Elértek a lépcsőház aljába, és beléptek Malenarin irodájába. A parancsnok elővette a legjobb tollát a falipolcról. A szél vadul rázta azt az átkozott zsalut. Az íróasztalon hangosan zizegtek a papírok, amikor maga elé vett egy üres oldalt.

A Rena és a Farmay nem válaszolnak a fényjelekre – írta. Lehet, hogy lerohanták őket, vagy súlyos veszteségeik vannak. Álljatok készen! A Heeth kitart.

Összehajtotta a papírt és átnyújtotta Jargennek. Az őrmester durva kezével kinyitotta, elolvasta az írást, majd bólintott.

– Akkor két példányban?

– Háromban – felelte Malenarin. – Riaszd az íjászokat! Küldd fel őket a tetőre! Szólj nekik, hogy a veszély fentről is jöhet.

Senki sem állíthatta azt, hogy megijedtek a saját árnyékuktól. Ha a Heeth mindkét oldalán ilyen gyorsan elnémultak a tornyok, akkor lehet, hogy a vész már a déli helyőrségeket is elérte. Ha ő indított volna támadást, akkor bizony mindent megtett volna azért, hogy az erői a középső tornyokat kikerülve először az egyik déli helyőrségre csapjanak le. A láncolatot megszakítva ugyanis megakadályozhatták volna azt, hogy a jelentések eljussanak a fővárosba.

Jargen az öklét a mellére szorítva tisztelgett, majd elsietett. Az üzenetet azonnal elküldik. Háromszor gyors paripák hátán, egyszer pedig a fény szárnyán. Malenarin enyhe megkönnyebbülést érzett azért, hogy a fia is elvágtathatott erről a veszélyes helyről. Nem volt ebben semmi szégyellnivaló sem. Az üzenetnek célba kellett érnie, és Keemlin neve állt a lista legelején.

Kipillantott az ablakon. Északra nyílott, a Fertő felé. Minden toronyparancsnok irodáját így alakították ki. A magasban tovább tombolt a vihar. Ott tornyosultak az ezüstszínű felhők. Néha mintha egyenes oldalú, mértani alakzatok lettek volna. A parancsnok gondosan odafigyelt az átutazó kalmárok szavaira. Nehéz idők közelednek. A királynő nem indult volna el dél felé, hogy egy hamis Sárkányt keressen. Egyetlen ravasz vagy befolyásos szélhámos sem tudta volna megtéveszteni. A királynő hitt a Sárkányban.

Küszöbön állt a Tarmon Gai'don. Az ablakon kipillantva Malenarin úgy érezte, mintha az idők vége tárult volna a szeme elé. Ez a határvonal cseppet sem tűnt távolinak. És mintha egyre jobban elsötétedett volna a látóhatár. A sötétség pedig a földet is eltakarta. Az egész északi területet.

És közeledett.

Malenarin kirohant a helyiségből és sietve elindult felfelé a tetőre vezető lépcsőn. A szél valósággal rázúdult a tükröket beállító katonákra.

– Elküldtétek az üzenetet délre? – kiáltott rájuk.

– Igenis, parancsnok – válaszolta Landalin hadnagy. Ő csak most érkezett, hogy átvegye a parancsnokságot a torony legtetején. – Még nem jött válasz.

Malenarin a mélybe pillantott. Odalent abban a pillanatban három, sebesen vágtató lovas robbant ki a torony kapuján. Útra keltek a hírnökök. Megállnak majd a Barklanban, hacsak nem ostromolják azt a tornyot is. Az ottani kapitány persze továbbküldi őket dél felé, biztos, ami biztos. Ha viszont a Barklan is elesett, akkor a legények majd folytatják az útjukat. Ha kell, egészen a fővárosig elmennek.

Malenarin ismét felnézett az égre. A sötétség kezdett az idegeire menni. Mert egyre jobban közeledett.

– Hordjátok fel a készleteket magasabbra! – parancsolta Landalinnak. – Amit lehet, hozzatok fel magasabbra! Ürítsétek ki a pincéket! Ami nyílvesszőnk csak van, gyűjtsétek össze odafent! Álljanak készen az íjászok, és azok, akik az utánpótlásukat biztosítják! Álljon íjász minden kanyarban, minden lőrés és ablak mögött! Gyújtsátok meg a tüzeket! Egy osztag készüljön fel arra, hogy a mélybe taszítsák a külső rámpákat! Készüljünk fel az ostromra!

Landalin parancsokat harsogva távozott. Siető katonákkal teltek meg a folyosók. Malenarin háta mögött csizmatalp csikordult a kövön. A parancsnok hátrapillantott a válla fölött. Talán Jargen jött vissza?

De nem. Egy alig tizennégy éves legényke közeledett. Még csak a szakálla sem serdült. Sötét haja kócosán lógott, az arcát pedig elborította a veríték, alighanem azért, mert egyetlen lendülettel rohant fel a torony hetedik szintjére.

Keemlin. Malenarin érezte, ahogy belemart a félelem. A következő pillanatban viszont elöntötte a harag:

– Katona! Te miért nem az üzenetet viszed?

Keemlin zavartan az ajkába harapott.

– Szóval, parancsnok – szólalt meg végül. – Tian néggyel következett utánam a névsorban. Öt, de talán az is lehet, hogy tíz fonttal könnyebb a súlya, mint az enyém. Ez sokat számíthat ám, parancsnok! Gyorsabb lovas nálam, és azt gondoltam, hogy nagyon fontos üzenetet küldtünk. Ezért szóltam, hogy inkább őt küldjék helyettem.

Malenarin komor képet vágott. Körülöttük sietős léptekkel katonák mozogtak. Néhányan lefelé igyekeztek, míg az íjászok felfelé, a torony csúcsára. Kint valósággal süvített a szél. A távolból halk, de összefüggő mennydörgés hangja hallatszott.

Keemlin az apja szemébe nézett.

– Tian anyjától, Yabeth asszonytól már négy fiút ragadott el a Fertő – mondta olyan halkan, hogy csak Malenarin hallotta a hangját. – Már csak Tian maradt meg neki. Ha helyénvaló volna, hogy valaki kijusson innen, akkor én úgy vélem, parancsnok úr, hogy az éppen ő.

Malenarin tekintete a fia szemébe fúródott. A gyerek pontosan értette, hogy mi vár rájuk. A Fény szerelmére, hiszen mindent értett! Elküldött valakit saját maga helyett.

– Kralle! – mordult Malenarin az egyik katonára.

– Igenis, parancsnok uram.

– Szaladj már le az irodámba! – utasította Malenarin. – Van ott egy kard a tölgyfa ládámban. Hozd fel nekem!

A férfi tisztelgett és elsietett, hogy teljesítse a parancsot.

– De, apám! – csodálkozott Keemlin. – Csak három nap múlva lesz a nevem napja.

Malenarin a kezét összekulcsolta a háta mögött. Ebben a pillanatban az volt a legfontosabb feladata, hogy önbizalommal töltse el a katonáit. Mindenkinek látnia kellett, hogy a parancsnok a helyén van. Kralle visszatért a karddal. A kopott hüvelyt egy lángoló tölgyfa képmása ékesítette. A Rai nemzetség jelképe.

– De, apám… – dadogta Keemlin. – Hiszen még…

– Egy fiúgyermek akkor kaphatja meg ezt a fegyvert, amikor férfi lett belőle – vágott a szavába Malenarin. – Úgy érzem, hogy már elkéstem vele, fiam, mert immár egy férfi áll itt előttem.

Jobbjával a fia felé nyújtotta a fegyvert. A torony csúcsában minden katona kettőjük felé fordult. Az íjászok már nyílvesszőt illesztettek az íjuk húrjára, kettőjüket nézték a tükröket kezelő katonák és az őrök is. Határvidékiek voltak, kivétel nélkül. Mind a tizennegyedik névnapjukon kapták meg a kardjukat. Egy sem akadt közöttük, aki ne emlékezett volna arra a csodálatos érzésre, a felnőttkor küszöbének átlépésére. Bár mindannyian átélték ezt a csodát, ám most mégis nagy áhítattal figyelték az eseményt.

Keemlin fél térdre ereszkedett.

– Miért húzod ki kardodat a hüvelyből? – kérdezte Malenarin olyan hangosan, hogy szavait jól hallotta a torony csúcsán álló minden katona.

– Hogy megvédjem vele a becsületemet, a családomat vagy a hazámat – válaszolta Keemlin.

– Meddig tart a küzdelmed?

– Míg utolsó leheletemet el nem fújja az északi szél.

– Meddig tart az őrséged?

– Soha nem ér véget – suttogta Keemlin.

– Hangosabban!

– Soha nem ér véget!

– Abban a pillanatban, amikor kihúzod ezt a kardot, harcos lesz belőled. Legyen mindig a közeledben, hogy bármikor megküzdhess az Árnyékkal! Kihúzod a pengét, és férfiként beállsz közénk?

Keemlin felemelte a fejét. Határozott mozdulattal megmarkolta a kard markolatát és kihúzta a fegyvert.

– Állj fel hát akkor férfiként, fiam! – szólította fel Malenarin.

Keemlin felállt. Magasba tartott fegyverének ragyogó pengéjén visszatükröződött a bágyadt napfény. A katonák harsány éljenzésben törtek ki.

Nem volt abban semmi szégyellnivaló, ha ilyenkor valakinek könnycsepp ragyog a szemében. Malenarin pislogott egyet, aztán letérdelt, hogy a kard övét a fia derekára kösse. A harcosok továbbra is éljeneztek, és harsányan kacagtak. A parancsnok tudta, hogy az éljenzés nem csak a fiának szól. Így mutatták meg, hogy nem félnek az Árnyéktól. Egy pillanatra a hangjuk hangosabban szólt, mint a mennydörgés.

Malenarin felállt. A fia vállára tette a kezét, amikor a gyermek a hüvelyébe csúsztatta a kardot. Együtt fordultak meg, hogy farkasszemet nézzenek a közeledő Árnyékkal.

– Ott fent! – kiáltotta az egyik íjász, és a magasba mutatott. – Van ott valami a felhők között!

– Draghkarok! – üvöltött egy másik.

A természet törvényeire fittyet hányó felhők már egész közel jártak. Árnyékuk többé már nem tudta eltakarni a földön közeledő trallokok végtelen hordáját. Valami előbukkant a felhők közül, de tucatnyi íjász vette célba. A teremtmény felvisított és sötét szárnyaival esetlenül csapkodva a mélybe zuhant.

Jargen keresztülverekedte magát a katonák között Malenarinhoz.

– Parancsnok úr, a gyereknek lent volna a helye! – kiáltotta az őrmester, és Keemlinre pillantott.

– A fiam már nem gyermek – válaszolta büszkén Malenarin –, hanem férfi! Mit tudsz jelenteni?

– Készen állunk – felelte Jargen, és a mellvéd fölött olyan nyugodt pillantással mérte fel a közeledő trallokok seregét, mintha csak egy ménest szemlélt volna meg. – Ebbe a fatörzsbe majd beletörik a baltájuk.

A parancsnok bólintott. Keemlin válla nyugtalanul megfeszült. A trallokok tengere végtelennek tűnt. Ilyen töménytelen ellenséggel szemben végül bukás vár a toronyra. Mert a trallokok jönni fognak. Hullám hullám után.

A toronyban azonban mindenki tudta, hogy mi a kötelessége. Addig fogják gyilkolni az árnyékfattyakat, amíg csak bírják erővel. Csak így nyerhetnek elég időt a futárok számára, hogy célba érjenek a riasztással.

Malenarin itt született a Határvidéken, akárcsak az apja, akárcsak a fia, aki most ott állt mellette. Tudták, mi a dolguk. Addig tartják a tornyot, amíg megjön a felmentő sereg.

Ez volt minden, ami számított.

Első fejezet

Először az almákat

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből ered, visszatérne. Az egyik korban, amelyet egyesek a harmadik kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél és végigsimította Imfaral ködös csúcsait. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

Frissen és fürgén végigtáncolt a dérrel borított havasi legelők fűtengere fölött. A dér egészen napkeltéig kitartott. A meleg sugarak elől jól elrejtették a halotti maszkra emlékeztető, mindent elborító, alacsonyan járó felhők. Hetek óta egyetlen csepp eső sem esett. A legelők füve megsárgult, kiszáradt.

A szél hajnali ködöt hozva magával dél felé haladt tovább. Hűvös ujjai végigsimítottak egy rajnyi tormot. Az állatok megpihentek egy lapos, zuzmóval borított gránittömbön. Várták, hogy mikor süt le majd rájuk a felkelő nap ragyogása. A meleg azonban nem jött. A szél áttáncolt a sziklahát fölött, majd rohanva elindult lefelé a hegyoldalt borító viharvert murafák között. Végigsimította kötélre emlékeztető kérgüket és a fák csúcsát díszítő vastag tűlevél zöld csomóit.

A hegyek lábát elérve a szél kelet felé folytatta az útját. Áthaladt egy széles síkságon, amelyikről a katonák fejszéje kiirtotta a fákat és a bozótot. A lecsupaszított terület tizenhárom erődöt vett körbe. A magas építményeket csiszolatlan, fekete márványból faragták ki. A hatalmas tömbök durvasága miatt valamilyen ősi, elemi erő áradt belőlük. Egyetlen céljuk volt csupán, a háború. A hagyományoknak megfelelően egyetlen katona sem állomásozott itt. Azt persze senki sem tudhatta, hogy meddig maradnak üresen. A zűrzavarba süllyedő földrészen az is kérdésesnek tűnt, hogy meddig él még a hagyomány.

A szél kelet felé folytatta az útját. Nemsokára már Takisrom kikötőjében a félig elégett hajók árbocaival játszadozott. Kiérve az Alvó-öböl fölé, elhaladt a támadók felett. A lenyűgöző méretű csatahajók vitorlái vérvörös színben ragyogtak. Könyörtelen munkájukat elvégezve dél felé haladtak.

A szél ismét szárazföld fölött haladt. Lent városok és falvak füstöltek. A síkságot szinte elborították a katonák, és a kikötőkben hadihajók sorakoztak. Odalent haldoklott a fű, és a kikötőmester baljóslatú égboltja alatt katonák parancsszavai kavarogtak a füstben, miközben a szél belekapott a rengeteg zászlóba.

Az emberek már nem suttogtak arról, hogy közelednek a végső idők. Hangosan kiabálva adták tovább a rémségek hírét. A Béke mezeje lángokban állt. A Hollók Tornyát romba döntötték, ahogy azt megjósolták a próféciák, és egy gyilkos nyíltan uralkodott Seandarban. Eljött az a korszak, amikor az ember kardot rántva eldönti, hogy kinek az oldalára áll. A haldokló földek utolsó színét majd a kiömlött vér adja meg.

A szél süvítve folytatta útját kelet felé a híres Smaragd-sziklák fölött. Az óceán fölött járt és a háta mögött mintha csak füstbe borult volna Seanchan egész kontinense.

A szél órákon keresztül egyenletes sebességgel fújt. Egy másik korszakban kereskedőhajók vitorláit feszítették az ilyen egyenletes szelek. Kanyarogva folytatta az útját a fehér hullámtarajok és a sötét, titokzatos áramlatok fölött. Végül eljutott egy másik földrész peremére. Itt nyugalom honolt. Olyan volt ez a kontinens, mint a halálraítélt, aki lélegzetét visszafojtva várja azt, hogy lesújtson rá a hóhér bárdja.

A szél igencsak elgyengült, amikorra elérte a Sárkánybércnek nevezett, magasba tornyosuló, töredezett csúcsú hegyet. Megkerülte a hegy lábát, és végigszaladt egy hatalmas, széles almáskerten. A kora délutáni napsugár beragyogta az almafákat. Egykor zöld leveleik azonban mostanra már megsárgultak.

A szél átsiklott egy alacsony fakerítés fölött. A kerítés elemeit halványbarna vászonzsinórral kötözték össze. Ketten álltak itt. Egy fiatalember és egy komor tekintetű férfi. Az idősebb kopottas, barna nadrágot és laza szabású, fagombos fehér inget viselt. Az arcát olyan sok ránc borította, hogy a bőre leginkább egy fa kérgére emlékeztetett.

Almen Bunt nem igazán értett a gyümölcstermesztéshez. Persze annak idején maga is elültetett néhány fát odahaza Andorban, a tanyáján. De hát ki nem ültetett egy-két fát, ha másért nem, akkor azért, hogy jusson friss gyümölcs az ebédlőasztalra? Aznap ültette el két diófájukat, amikor feleségül vette Adrinne-t. A két fa akkor is megmaradt neki az ablaka előtt, miután a felesége meghalt.

Egy ilyen kiterjedésű ültetvényt azonban egészen másként kellett megművelni. Csak ebben az egy kertben közel háromszáz fa sorakozott. A nővére kertjében álltak. Meglátogatta a rokonait, miközben otthon, Carysford mellett a fiai irányították a birtokot.

Almen ingzsebében ott lapult a fiai levele. Kétségbeesetten segítségért rimánkodtak, de az apjuk nem tudott menni. Itt volt rá szükség. Ráadásul igencsak jó oka volt arra, hogy kerülje Andort. Hiszen a királynő hívei közé tartozott. Mostanában olyan idők jártak, hogy igen könnyen nagyon nagy bajba keveredhetett az a férfi, akiről elterjedt az, hogy a királynő támogatói közé tartozik.

– Mitévők legyünk, Almen? – kérdezte Adim. – Ez a sok fa… Szóval senki sem számított arra, hogy ilyesmi fog történni.

A tizenhárom éves fiú az apjától örökölte aranysárga haját.

Almen megvakarta az állát. Ujjai megakadtak néhány szőrszálban, amelyeket kihagyott borotválkozás közben. Hahn, Adim bátyja közeledett feléjük. A legény valamivel korábban fából ügyesen műfogsort faragott Almennek. Az érkezésekor kapott ajándék igazi csoda volt. Drótok fűzték össze a két részt, és Hahn réseket hagyott benne nagybátyja megmaradt fogai számára. Ha azonban túl nagyokat harapott vele, akkor a műfogsor könnyen elmozdult a szájában.

A gyümölcsfák nyílegyenes sorokban, egyenletes távolságban követték egymást. Graeger, Almen sógora mindig is rendszerető ember volt. Csak hát mostanra már meghalt, és Almennek éppen ezért kellett idejönnie. A fák gondosan ápolt sorai számos hosszon át húzódtak a messzeségbe. A kertészek szorgosan metszették, permetezték és öntözték őket.

Aznap reggelre viszont egyetlen olyan fa sem maradt, amelyikről ne hullott volna le a termés. A parányi almák alig voltak nagyobbak egy férfi hüvelykujjánál. Az éjszaka során összezsugorodtak és lehullottak. Sok ezer alma. Tönkrement az egész termés.

– Nem is tudom, hogy mit mondhatnék, legények – ismerte be végül Almen.

– Ettől aztán neked is elakadt a szavad, igaz? – kérdezte Hahn. Adim bátyja az anyjától örökölte sötét haját. Tizenöt évesen túl magas volt a korához képest. – De hát bácsikám, neked mindenről megvolt eddig a véleményed, mint a mutatványosnak, aki napnyugta óta pálinkát vedelt.

Hahn igyekezett kemény fickónak mutatni magát az öccse előtt, most, hogy immár ő volt a család legidősebb férfitagja. Néha azonban nem volt szégyen, ha valaki megijedt.

Almen maga is aggódott. Nagyon erősen aggódott.

– Alig egy hétre való gabonánk maradt – szólalt meg Adim szinte suttogva. – És az is csak azért, mert cserébe részesedést ígértünk a termésből. Ezután senkitől sem kapunk semmit sem. Senkinek sincs semmije.

Jó járóföldnyire nem akadt még egy ilyen hatalmas almáskert. A közeli falu lakóinak majdnem a felét idekötötte a munka. A terméstől függött a megélhetésük. Szükségük volt az almára. Hiszen az élelmiszer nagy része megromlott, és az elképesztően hosszú tél során elfogytak a készleteik…

És akkor még nem is hozta szóba Graeger titokzatos halálát. A sógora Neginhídjában járt, ahol bekanyarodott egy sarkon és egyszerűen eltűnt. Amikor keresni kezdték, csupán egy szürkésfehér törzsű, kénes szagú, kifacsart fát találtak. Egyetlen levél sem volt rajta.

Aznap éjjel jó pár ajtóra rámázolták a sárkány agyarát. Az emberek egyre nyugtalanabbá váltak. Almen nem is olyan régen még idegeskedő bolondoknak tartotta volna őket. Miért kell megijedni a saját árnyékuktól? Miért kell azt gondolni, hogy átkozott trallokok lapulnak minden kockakő alatt?

Manapság viszont… Már nem volt egészen biztos abban, hogy mit is gondoljon. Kelet felé fordult, Tar Valon irányába. Lehet, hogy a boszorkányok tehetnek a tönkrement termésről? Nagyon rosszul érezte magát azért, hogy ennyire közel kellett jönnie ahhoz a kígyófészekhez, de hát Alysának szüksége volt a segítségre.

Kivágták és elégették azt a szürke fát. Az udvaron még most is lehetett érezni a kénkő bűzét.

– Bácsikám – szólította meg Hahn. Úgy tűnt, a fiú zavarban van. – Most pedig… Mitévők legyünk?

– Hát…

Mégis, mit tehetnének?

– A Fény égessen meg, de azt hiszem, hogy fel kéne kerekednünk Caemlynbe! Biztosra veszem, hogy az új királynő mostanra már rendet teremtett. Lehet, hogy visszakaphatnám azt, ami a törvény szerint megillet. Ki a fene hallott már olyanról, hogy vérdíjat tűztek valakinek a fejére csak azért, mert megdicsérte a királynőjét?

Almen elhallgatott. Ő is rájött arra, hogy csak zavartan fecseg. A fiúk továbbra is őt bámulták.

– De nem – folytatta az öreg. – A Fény égessen meg, legények, de hát ostobaságot mondtam! Nem mehetünk innen. Folytatnunk kell a munkát. Nem is olyan nagy a baj. Emlékszem, jó húsz évvel ezelőtt a fagy elvitte az egész kölest. Na, az volt igazán a baj. Meglátjátok, legények, rendbe hozzuk mi ezt, a Fény rá a tanúm!

Úgy tűnt, hogy a fáknak maguknak nincs semmi bajuk sem. Nyomát sem látták férgeknek vagy kártevőknek. A levelek ugyan kicsit megsárgultak, de nem hullottak le. A tavaszi rügyek persze elég későn fakadtak és az alma is csak lassan növekedett. De eddig legalább növekedett.

– Figyelj csak, Hahn! – folytatta Almen. – Ugye tudod, hogy az apád favágó fejszéje kicsorbult? Miért nem köszörülöd ki? Adim, te meg menj, és hívd ide Usót meg Moort! Hozzák a szekerüket. Átválogatjuk ezeket a lehullott almákat, mert talán akad közöttük olyan is, amelyik nem rothadt meg egészen. Tán a disznóknak még jó lesz.

Szerencsére még volt két disznójuk. Malac viszont nem született ezen a tavaszon.

A fiúk habozni látszottak.

– Menjetek csak! – biztatta őket Almen. – Nem kell összetörni csak azért, mert akadt egy kis kellemetlenség.

A két legényke engedelmesen a dolgára indult. A tétlenség ostoba gondolatokhoz vezet. Ha lefoglalják magukat valamivel, akkor legalább nem rágódnak azon, hogy mi vár rájuk.

Az idős férfi viszont nem élhetett ugyanezzel a módszerrel. Rákönyökölt a kerítésre. A csiszolatlan deszkalapok durva pereme belemélyedt az alkarjába. A szél ismét rángatni kezdte az inge alját. Adrinne mindig is ragaszkodott ahhoz, hogy a férje a nadrágjába tűrve viselje az inget. Csak hát a felesége már nem volt többé. Ő pedig… Almen sohasem szerette betűrni az ingét.

Most mégis betűrte a nadrágjába.

Valami nem volt rendben ezzel a levegővel. Olyan állott szaga volt, mintha egy nagyvárosban lettek volna. Máris legyek zümmögtek a parányi, aszott csomók körül, amelyek valamikor almák voltak.

Almen hosszú életre tekinthetett vissza. Nem számolta az éveket. Erre helyette Adrinne ügyelt. Az évek száma nem számított. A férfi tisztában volt azzal, hogy megöregedett, és hát ez volt a lényeg.

Látott már olyat, hogy a rovarok letarolták a termést. Máskor az áradás vagy éppen az aszály, esetleg a gazda nemtörődömsége okozta a bajt. Azonban egész élete során egyetlen alkalommal sem látott ehhez foghatót. Érezte benne a gonoszságot. A falu már amúgy is ínséget szenvedett. Persze nem beszéltek róla, legalábbis akkor nem, ha a közelben voltak a gyerekek meg a fiatalok. A felnőttek csendben ellátták az ifjúságot meg a várandós asszonyokat azzal, amire szükségük volt. A teheneknek azonban elapadt a tejük, a csűrökben megrothadt az élelem és elpusztult a termés.

A zsebében lapuló levél arról számolt be, hogy otthon a birtokát egy időre megszállták az átvonuló zsoldosok. Bántani ugyan senkit sem bántottak, de az utolsó falatnyi ennivalót is elvették. A fiai csak azért maradtak életben, mert kiásták a szántóföldből a félig-meddig beérett krumplit, és abból főztek levest. Húsz gumóból azonban átlagosan tizenkilenc megrothadt a talajban, és csak úgy hemzsegtek bennük a férgek. Senki sem tudta megmagyarázni, hogy közben a felszínen hogyan maradhatott zöld maga a növény.

A közelben tucatnyi faluval történt ugyanez. Egyszerűen elfogyott az ennivaló. Még Tar Valonban sem tudták ellátni a lakosságot.

Ahogy végigpillantott az értéktelenné vált almafák gondosan megművelt, nyílegyenes sorain, Almen érezte, hogy valósággal megroggyan a teher alatt. Nehezére esett jó képet vágni a dolgokhoz. Hiszen látta, ahogy semmivé foszlott, ahogy megrothadt mindaz, amiért a nővére oly sokat küzdött. Az almák… a segítségükkel a víz fölött lehetett volna tartani az egész falut és a saját fiait is.

Korogni kezdett a gyomra. Mostanában sokat korgott.

Szóval ez a vég! – gondolta, és tekintete végigfutott a mindent ellepő, megsárgult füvön. A küzdelem véget ért.

Az öreg valósággal magába roskadt. Hatalmas súly nehezedett a vállára. Adrinne, gondolta. Valamikor régen Almen örömmel nevetett, és be nem állt volna a szája. Most olyan fáradtság fogta el, hogy szinte úgy érezte, pontosan az történt vele, mint azzal a karóval, amit addig csiszolnak és faragnak, míg végül már csak egy szilánk marad belőle. Lehet, hogy itt az ideje feladni a küzdelmet.

Ekkor megérzett valamit a tarkóján. Melegséget.

Egy pillanatnyi habozás után felpillantott az égre. Napfényben fürdött az arca. Elakadt a lélegzete. Maga sem tudta, mikor látott utoljára tiszta napsugarat. A fény keresztülragyogott a felhők között tátongó hatalmas résen. Olyan volt, mintha csak a kemence mellett ült volna. Mintha odabent javában sültek volna Adrinne sűrű tésztából gyúrt cipói.

Almen kihúzta magát és a tenyerével beárnyékolta a szemét. Vett egy hosszú, mély lélegzetet és megérezte az… almavirág illatát? Döbbenten megfordult.

Az almafák virágba borultak.

Ez hihetetlennek tűnt. Az idős férfi megdörzsölte a szemét, de az elképesztő látvány továbbra sem tűnt el. Virágzott a sok fa, kivétel nélkül mindegyiket elborította a levelek közül felbukkanó rengeteg fehér virágocska. A legyek a magasba emelkedtek és elfújta őket a szél. A földet borító rothadó almaszőnyeg pedig egész egyszerűen elolvadt. Pont úgy, mint a tűzbe tartott viasz. Alig néhány pillanattal később már nyomát sem látta. Még csak egy nedves foltot sem. A rothadást elnyelte a föld.

Mi történik itt? Az almafa nem virágzik kétszer egymás után. Lehet, hogy megőrült?

Az almafák felé tartó ösvény irányából halk léptek neszét hallotta. Megpördült és megpillantott egy lefelé ballagó fiatalembert. A sötétvörös hajú ismeretlen szakadt ruhát hordott. Bő ujjú barna kabátja alól kilátszott az egyszerű, fehér vászoning. A fekete nadrágot finomabb anyagból szabták. Az oldalán aranyhímzés húzódott.

– Hé, idegen! – kiáltotta Almen, és a magasba emelte a kezét. Nem igazán tudta, hogy mit is mondhatna. Még abban sem volt biztos, hogy valóban megtörtént-e, amit látni vélt? – Csak nem… eltévedtél a hegyekben?

A fiatalember megtorpant és gyorsan az öreg felé fordult. Úgy tűnt, hogy meglepte, bárki is van itt fent. Almen ekkor vette észre, hogy az érkezőnek csuklóból hiányzik a bal keze.

Az idegen körülnézett és vett egy mély lélegzetet:

– Nem, már nem tévelygek. Végre nem. Nagyon hosszú idő telt el azóta, hogy utoljára tudtam, merre is kell továbbhaladnom.

Almen megvakargatta az arcát. A Fény égesse meg, hát nem kihagyott ott is egy darab bőrt a borotvával? Igaz, ami igaz, annyira remegett a keze, hogy talán felesleges is volt megborotválkoznia.

– Még hogy nem tévedtél el? Fiam, az az ösvény nyílegyenesen felvisz a Sárkánybérc aljába. Nincsen arra már semmilyen vad sem. Ha esetleg abban reménykedtél, hogy lősz magadnak valamit. Nincs ott semmi használható.

– Ezt azért nem mondanám – felelte az ismeretlen, és hátrapillantott a válla fölött. – Ha az ember fia alaposabban körülnéz, mindig találhat hasznos holmikat. Csak nem szabad túl hamar abbahagyni a keresést. Csak nem kell megengedni, hogy elsodorjanak a dolgok. Egyensúlyra kell törekedni.

Almen összevonta a karját a mellén. Ahogy az a férfi beszélt… valamiért úgy tűnt, mintha egyszerre két párbeszéd szavait hallotta volna. Lehet, hogy valami baj volt ennek a legénynek a fejével? Viszont kétségtelen, hogy volt benne valami különös. Ahogy ott állt, és ahogy azokkal a nyugodt, de hihetetlenül eleven szemekkel ránézett. Az idős férfi úgy érezte, hogy ki kellene húznia magát, meg rendbe szedhetné az ingét, hogy ne kelljen szégyenkeznie.

– Ismerlek én valahonnan? – kérdezte az érkezőtől. A fiatalember valahogy ismerősnek tűnt.

– Igen – felelte a legény. Azután az almáskert felé biccentett. – Hívd ide az embereidet és gyűjtsétek össze az almát! Nemsokára igen nagy szükség lesz rá.

– Milyen almát? – kérdezte Almen, miközben hátrafordult. – De hát…

Jéggé dermedt. A fák valósággal roskadoztak a friss, érett, piros almáktól. A talajt makulátlan hószőnyegként borította a sok lehullott virágszirom.

Az almák szó szerint ragyogtak. Egy-egy fán nem csupán egy tucatnyi termett, hanem több száz. Egyetlen fa sem teremthetett volna ilyen sokat. Mindegyik gyümölcs tökéletesen beérett.

– Azt hiszem, megőrültem! – kiáltott fel Almen, és visszafordult az ismeretlen felé.

– Nem te őrültél meg, barátom – válaszolta a fiatalember. – Megbolondult az egész világ. Gyűjtsétek össze ezt a sok almát! Azt hiszem, hogy a jelenlétem egy darabig visszatartja őt. Amit most összeszedtek, az biztonságban lesz az érintésétől.

Ez a hang… ez a szempár, mintha csak szürke drágakövek ragyogtak volna az arcában.

– De hát mi már találkoztunk! – kiáltott fel Almen, mert eszébe jutottak azok a különös legények, akiket évekkel ezelőtt felvett a szekerére. – A Fényre! Te vagy az, igaz? Akiről mindenki beszél?

A fiatalember visszanézett rá. Ahogy belenézett az idegen szemébe, az idős férfit különös békesség fogta el.

– Hát az lehet – felelte a fiatalember. – Elég gyakran beszélnek rólam.

Elmosolyodott, megfordult és elindult tovább, lefelé az ösvényen.

– Várjál! – kiáltotta Almen, és a kezét a férfi után nyújtotta, aki nem lehetett más, csakis az Újjászületett Sárkány. – Hova mész most?

A fiatalember komor mosollyal nézett vissza.

– El kell intéznem valamit, amit már régóta halogatok. Nem hiszem, hogy örülni fog annak, ha beszámolok a terveimről.

Almen leengedte a kezét és csak bámulta, ahogy az idegen határozott léptekkel távolodik. A fiatalember végigsietett két, kerítéssel elválasztott almaföld között. A fák csak úgy roskadoztak a vérvörös almák súlya alatt. Almen egy pillanatra úgy vélte, hogy megpillantott valamit a távozó körül. Mintha ragyogott volna valami a levegőben. Furcsán megcsavart, kifordult módon.

Egészen addig bámult a távozó után, míg az el nem tűnt. Ekkor rohanva elindult Alysa háza felé. A csípőjéből eltűnt a régi sajgás. Úgy érezte, hogy napokon keresztül tudna futni. Félúton járhatott a ház felé, amikor találkozott Adimmal és két béressel. Aggódó szemmel bámulták, ahogy megtorpant előttük.

De ő képtelen volt megszólalni. Egyszerűen csak a gyümölcsös felé mutatott. Az almák ragyogó piros foltjai szeplőként díszítették a lombok zöldjét.

– Ez meg mi a csuda? – kérdezte Uso, és megdörzsölte hosszúkás arcát.

Moor összevonta a szemöldökét, aztán rohanva elindult a gyümölcsös felé.

– Hívj ide mindenkit! – szólalt meg Almen, amikor végre visszanyerte a lélegzetét. – Aki csak él a faluban, meg a szomszédos falvak népét, de azokat is, akik erre járnak az országúton! Jöjjön mindenki! Szükség van rájuk, hogy begyűjtsük a termést.

– Milyen termést? – kérdezte Adim savanyú arccal.

– Az almát – válaszolta Almen. – Mégis, mi a fene nőne egyébként az almafákon? Figyeljetek jól rám! Az utolsó szemig le kell szüretelnünk ezeket az almákat, mielőtt lenyugszik a nap! Értitek, amit mondok? Menjetek! Adjátok tovább a hírt! Mégis szüretelünk!

Először persze elrohantak a kertbe, hogy megnézzék. Ezért igazán nem tehetett volna szemrehányást nekik. Ő sietve folytatta útját a ház fele. A figyelmét nem kerülte el, hogy hosszú idő óta mintha a fű is zöldebb, egészségesebb lett volna a lába alatt.

Kelet felé pillantott. Úgy érezte, mintha valami abba az irányba vonzotta volna. Valamilyen erő gyengéden arrafelé noszogatta, amerre az az ismeretlen távozott.

Először az almákat, gondolta. Azután pedig… majd meglátjuk.

Második fejezet

A vezérség terhe

A magasból mennydörgés hallatszott. A halk, fenyegető hang egy távoli fenevad morgására emlékeztetett. Perrin felnézett az égboltra. Néhány nappal korábban visszatértek a nyomasztóan fekete felhők. Olyan sötét volt az ég, mintha egy rettenetes vihar küszöbén álltak volna. Esni viszont éppen csak esett.

Újabb mennydörgés remegtette meg a levegőt. Villámot nem látott. Megveregette a lova nyakát. Az állat nyugtalannak látszott. Izzadság borította és ingerülten viselkedett. Nem csak az ő hátasát fogta el a nyugtalanság. A kellemetlen illat valósággal beborította a messzeségbe nyúló, szinte végtelen menetoszlopot. Katonák és menekültek taposták a mély sarat. Lépteik zaja, a patkók dobogása, a szekerek kerekének nyikorgása, a férfiak és nők hangja együttesen felért a mennydörgéssel.

Már majdnem elérték a jehannahi országutat. Perrin eredetileg arra készült, hogy az országutat átszelve észak felé, Andor irányába folytatják az útjukat. A váratlanul lecsapó betegség miatt azonban rengeteg időt vesztett. Majdnem meghalt mind a két asha'manje. A mély sár azután még inkább lelassította a vonulókat. Mindent összevetve már több mint egy hónapja keltek útra Maldenből. Ennyi idő alatt csupán annyi utat tudtak megtenni, amilyen messze az eredeti reményei szerint egyetlen hét leforgása alatt kellett volna eljutniuk.

Perrin belenyúlt a kabátja zsebébe. Kitapintotta az ott rejtőzködő ördöglakatot. Maldenben találták, és ő magával hozta, hogy rájöjjön a titkára. Mindeddig képtelennek bizonyult kitalálni, miként lehetne darabokra szedni. Korábban még egyetlen alkalommal sem látott ennyire összetett ördöglakatot.

Ugyanígy nyomát sem látta Gill mesternek és mindazoknak, akiket készletekkel megrakodva előreküldött. Gradynek ugyan sikerült néhány aprócska Kapu segítségével felderítőket küldenie előre, ám a fürkészek üres kézzel tértek vissza. Perrin már kezdett aggódni az előőrs miatt.

– Nagyuram? – kérdezte a ló mellett álló férfi.

Turne, a vörös, göndör hajú, hórihorgas fickó szakállát bőrszalagokkal kötözte le, és harci bárdot viselt az övére erősített hurokban. A komor fegyver fejrészéből jókora tövis meredt hátra.

– Nem tudok túl sokat fizetni – magyarázta Perrin. – Nincsenek lovaitok?

– Nincsenek, nagyuram – válaszolta Turne, és a társaira pillantott. – Jarrnak ugyan volt, de pár hete megettük.

A férfin érződött, hogy régen mosakodott. A kosz szagát azonban mintha csak valamilyen áporodott bűz fedte volna el. Lehet, hogy kivesztek belőle az érzelmek?

– Nagyuram, a fizetségünk miatt ne fájjon a fejed! Ha van mit ennünk… egyelőre beérjük azzal is.

El kellene küldenem őket, gondolta Perrin. Már így is túl sok éhes szájat kell etetnünk. A Fény szerelmére, hiszen el kellett volna küldenie az embereket! Másrészt viszont ezek a fickók szemmel láthatóan tudták, mire valóak a fegyvereik, és ha elzavarja őket, akkor kevés kétség férhetett volna ahhoz, hogy fosztogatásból próbálnak majd megélni.

– Menjetek hátra az oszlop mellett! – szólalt meg végül. – Keressétek meg Tam al'Thort! Mokány fickó, úgy öltözködik, mint egy gazda. Bárki meg tudja mutatni, hogy merre van. Szóljatok neki, hogy beszéltetek Perrinnel és azt mondtam, hogy ellátmányért felfogadunk titeket.

A mocskos csapat tagjaiból elszállt a feszültség. Hórihorgas vezetőjük ráadásul még hálásan el is mosolyodott. Hálásan! Kóbor zsoldosok, sőt az is lehet, hogy talán útonállók, akik hálásak azért, hogy ellátmányért szolgálhatnak. Hát idáig jutott a világ!

– Áruld már el, nagyuram – kérdezte még Turne, amikor az emberei már elindultak hátrafelé a menekültek oszlopa mellett –, tényleg van ennivalótok?

– Van hát – válaszolta Perrin. – De hisz most mondtam.

– És nem romlik meg egyetlen éjszaka elteltével?

– Még szép, hogy nem – felelte a fiatalember szigorú arccal. – Oda kell figyelni rá.

A gabonában persze akadt időként zsizsik, de a nagy része ehető maradt. Új fegyverese azonban mindezt legalább annyira hihetetlennek találta, mintha Perrin arról beszélt volna, hogy a szekerek mindjárt szárnyra kapnak és elrepülnek a hegyekbe.

– Most már menj! – utasította a zsoldost. – Figyelmeztesd az embereidet arra, hogy nálunk szigorú a fegyelem! Senki sem lophat vagy verekedhet. Ha csak egy szót is hallok arról, hogy bajkeverők vagytok, akkor fel is út, le is út.

– Parancsodra, nagyuram – bólintott Turne, és sietve elindult a legényei után. A szaga alapján nem alakoskodott.

Tam persze nem lesz túl boldog azért, hogy ismét a védőszárnya alá vehet egy maroknyi zsoldost. Ugyanakkor viszont a shaidók még mindig ott jártak valahol a közelben. A nagyobbik részük mintha kelet felé folytatta volna az útját. Perrin követői azonban olyan lassan haladtak, hogy a fiatalember aggódni kezdett, nehogy esetleg az aielek meggondolják magukat, és a nyomukba eredjenek.

Mozgásra ösztökélte a lovát, és a két folyóközi férfi kíséretében elindult. Most, hogy Aram már nem volt velük, a folyóköziek – sajnálatos módon – magukra vállalták, hogy testőröket adjanak Perrinnek. Ezen a napon Will al'Seen és Reed Soalen tette próbára az idegeit. Perrin persze megpróbálta lebeszélni őket erről az ostobaságról. A folyóköziek azonban ragaszkodtak az elképzeléseikhez, és mivel a vezetőiknek amúgy is megvolt a maguk baja, nem nagyon erősködött tovább. Ott voltak először is azok a különös álmok. Valóságos lidércnyomásként élte át, ahogy egy kovácsműhelyben dolgozik és képtelen bármilyen elfogadható dolgot is alkotni.

Ne törődj már ezzel! – magyarázta magának miközben al'Seen és Soalen előtt haladva végigügetett a hosszú oszlop mentén. Hiszen fényes nappal is elég rémálom gyötör. Foglalkozz először azokkal! Tágas mezőség tárult fel előttük. A fű kezdett megsárgulni. Perrin rosszkedvűen fedezte fel, hogy széles sávokban elpusztult, rothadni kezdett a sok vadvirág. A tavaszi esők miatt lápos ingoványokká vált a környék. A rengeteg menekült csupán elképesztő lassúsággal tudott haladni. A dolgokat csak megnehezítette az agyag, és hogy időnként a gonoszság buborékaival találkoztak. Minden sokkal tovább tartott annál, mint amire számított. Már Maldenből is nagy késéssel indulhattak útra. A vonulók felkavarták a sarat. A legtöbb menekült nadrágját és szoknyáját belepte a nedves agyag. A levegő valósággal bűzlött a pocsolyák ragadós szagától. Perrin lassan elérte a menetoszlop elejét. Vörös mellvértet és peremes fazékra emlékeztető sisakot viselő lándzsás katonák között léptetett el. Mayene Szárnyas Őrsége. Élükön piros tollas sisakját a hóna alatt fogva Gallenne nagyúr ügetett. Olyan kimérten viselkedett, hogy könnyű lett volna azt gondolni róla, éppen egy díszszemle levezénylésére készül. A sokat megért katonatiszt azonban egyetlen megmaradt szemével figyelmesen fürkészte a környéket. Perrin seregében számos tapasztalt, jó katona szolgált. Néha mégis úgy érezte, könnyebb dolog volna puszta kézzel kiegyenesíteni egy patkót, mint elérni azt, hogy ezek a derék katonák ne ugorjanak egymás torkának.

– Perrin nagyúr! – csattant fel egy kiáltás.

Arganda, Ghealdan első kapitánya nyomakodott keresztül a mayene-iek során magas, aranyderes heréltje hátán. Csapatai széles oszlopban a mayene-iek oldalán ügettek. Amióta Alliandre visszatért, Arganda ragaszkodott ahhoz, hogy honfitársai egyenlő bánásmódot élvezzenek. Felhánytorgatta, hogy a Szárnyas Őrök állandóan az oszlop élén haladtak. Perrin el akarta kerülni a további vitákat, ezért megparancsolta, hogy az elit lovasság két egysége egymás mellett haladjon a menekültek élén.

– Még egy halom zsoldos! – kiáltotta Arganda kihívón, és Perrin mellé irányította a lovát.

– Csak egy kisebb csapat – válaszolta a fiatalember. – Talán valamelyik környékbeli város urát szolgálhatták.

– Katonaszökevények! – mérgelődött Arganda, és kiköpött. – El kellett volna küldened értem. A királynőm azt akarja, hogy kössük fel őket. Ne felejtsd el, hogy most már Ghealdanban járunk!

– A királynőd hűséget esküdött nekem – felelte Perrin, amikor a menekültek élére értek. – Senkit nem akasztunk fel, csak ha bizonyíték mutatja a bűnösségét. Ha végre mindenki visszatért oda, ahova valósi, akkor majd kirostálhatod a zsoldosokat. Akkor azt vádolsz meg, akit csak akarsz. Amíg nem bizonyított, hogy bűnözők, addig egyszerű, éhes embereknek tartom őket, akik követni akarnak valakit.

Argandából a csalódottság szaga áradt. Perrin néhány héten keresztül egészen jól kijött vele és Gallenne-nel, miután sikeresen lerohanták Maldent, ám a végtelen agyagmocsárban újra felszakadtak köztük a régi repedések. A fejük fölött fenyegetően lebegtek a gomolygó viharfelhők.

– Ne aggódj miattuk! – folytatta Perrin. – Van, aki vigyázzon az újonnan jöttekre.

Megint mások pedig a menekültekre vigyáztak. A civilek közül néhányan annyira félénkek voltak, hogy engedély nélkül még a dolgukat sem végezték volna el. Mások egyre csak hátrafelé pislogtak a válluk fölött, mintha arra számítottak volna, hogy a shaidók bármelyik pillanatban előbukkanhatnak a tölgyfák és az édesfák mögött. Iszonyatos rettegés szaga áradt belőlük. Az ennyire rémült emberek komoly bajt okozhatnak, és a menetelük egyes csoportjai már így is olyan arckifejezéssel törtek előre, mintha derékig csalánban kellett volna járniuk.

– Odaküldhetsz valakit elbeszélgetni az újonnan jöttekkel, Arganda – engedélyezte Perrin. – De csak beszélni. Derítsétek ki, hogy hova valósiak! Milyen nagyúrnak a szolgálatában álltak, meg hogy tudnak-e bármi hasznosat mondani a térképeinkkel kapcsolatban?

Egyetlen használható térképük sem volt erről a környékről. Kénytelenek voltak beérni azokkal, amelyeket a ghealdaniak – közöttük Arganda – emlékezetből rajzoltak.

Arganda elügetett, Perrin pedig az oszlop élére állt. Egy sereg vezérének lenni néha egész kellemesnek is bizonyulhatott. Itt legelöl haladva nem zavarta olyan nagyon a mosdatlan testek és a zavaros sár bűze. Maga előtt a messzeségben végre megpillantotta a felföld sík területén hosszú bőrszíjként keresztülvágó jehannahi országút vonalát. Az út északnyugat felé vezetett.

Egy darabig a gondolataiba mélyedve lovagolt. Végül elérték az országutat. Az azt borító sár távolról sem tűnt olyan mélynek, mint ami a mezőket takarta. Persze ez az országút sem különbözött sokban azoktól, amelyeken Perrin korábban már járt. Ennek is megvoltak a maga mély pocsolyái és elmosott szakaszai. Alighogy fellépett az útra, a közeledő Gault pillantotta meg. Az aiel férfi előrement felderíteni a környéket. Ahogy Perrin hátasa megállt az úton, észrevette, hogy Gaul nyomában egy lovas poroszkál.

Perrin Fennelre ismert benne, az egyik kocsisra, akit előreküldött Gill mesterrel és a többiekkel. A fiatalember érezte, hogy elönti a megkönnyebbülés, amit gyorsan követett az aggodalom. Hol lehettek a többiek?

– Perrin nagyúr! – kiáltotta a férfi, és ügetésre fogta a lovát. Gaul oldalt lépett. A széles vállú kocsis a hátára erősített tokban hosszú nyelű favágó baltát hordott. A megkönnyebbülés illata áradt belőle. – Áldassék a Fény neve! Azt hittem, hogy már sosem érnek ide. Az embere szerint sikerült megmenteni a foglyokat.

– Bizony sikerült, Fennel – válaszolta Perrin komor arccal. – Hol vannak a többiek?

– A többiek továbbmentek, nagyuram – felelte a férfi, és meghajolt a nyeregben. – Önként jelentkeztem, hogy bevárom itt a sereget. Ha majd ideér. Mert hát ugye, meg kell magyaráznunk.

– Mit kell megmagyarázni?

– Hát, hogy a többiek Lugard felé fordultak – felelte Fennel. – Az úton mentek tovább.

– Micsoda?! – csattant fel Perrin csalódottan. – Hiszen megparancsoltam, hogy észak felé menjenek!

– Nagyuram, találkoztunk ám abból az irányból érkező utazókkal – magyarázta Fennel erős zavarral az arcán. – Elmondták, hogy a mély sár miatt szekérrel egyszerűen lehetetlen használni az északi utakat. Gill mester úgy döntött, hogy akkor tudunk a legjobban eleget tenni nagyuram parancsainak, ha Lugardon keresztül Caemlyn felé vesszük az irányt. Sajnálom, nagyuram! Ezért kellett az egyikünknek itt maradnia, hogy jelentést tegyen.

Ó, a Fénybe! Nem csoda, hogy a felderítők nyomát sem lelték Gillnek meg a többieknek. Hiszen rossz irányba mentek. Miután azonban maguk is heteken keresztül vánszorogtak a sárban, mégpedig úgy, hogy időnként meg kellett állniuk, hogy átvészeljék a tomboló viharokat, Perrin igazából nem is kárhoztatta Gilléket azért, hogy az országúton mentek tovább. Ettől persze nem múlt el a csalódottság érzése.

– Mennyire vagyunk lemaradva? – tudakolta.

– Ötödik napja vagyok itt, nagyuram.

Szóval akkor Gill csapata is lelassult. Nem sok, de ez is több a semminél.

– Menj és egyél valamit, Fennel! – utasította a kocsist. – És köszönöm, hogy hátramaradva jelentetted, hogy mi történt! Bátor dolog volt, hogy egyedül megvártál minket.

– Valakinek meg kellett tennie, nagyuram – válaszolta Fennel habozva. – A legtöbben attól tartottunk, hogy nem sikerült… hogy félresiklottak a dolgok, nagyuram. Tudja, úgy gondoltuk, hogy nagyuramék gyorsabban haladnak majd nálunk, hiszen mi a szekerekkel jöttünk. De hát, ahogy így végignézek az embereken, látom ám, hogy szinte az egész várost magukkal hozták.

Fennel szavai nem is jártak távol a valóságtól. Perrin intett, hogy a kocsis menjen és egyen végre valamit.

– Egy jó órányira innen találtam rá az út túloldalán – mondta Gaul halkan. – Volt ott egy kisebb hegy, ami kiválóan megfelel táborhelynek. Van víz is, és remekül belátni a környező tájat.

Perrin bólintott. Dönteniük kell, hogyan folytassák az útjukat. Kivárják-e amíg Grady és Neald képes lesz nagyobb Kapukat nyitni? Vagy inkább Gill mester nyomába eredve, gyalogosan kövessék-e a többieket? Esetleg a menetoszlop nagy részét érdemes volna észak felé továbbküldeni, és csupán pár embert elindítani Lugard felé? Bárhogy is döntsenek majd, jó ötletnek tűnt végre tábort verni és elrendezni pár dolgot.

– Kérlek, szólj a többieknek! – fordult Gaul felé. – Az úton elmegyünk odáig, ahol rábukkantál arra a táborhelyre. Ott majd megbeszéljük, hogy mi legyen a következő lépésünk. Kérdezd meg a Hajadonoktól, hogy elmennének-e felderíteni az utat a másik irányban is! Biztos akarok lenni abban, hogy nem lephet meg minket abból az irányból sem senki.

Gaul bólintott, és futásnak eredt, hogy továbbadja Perrin utasításait. A fiatalember a lova hátán ülve tovább tűnődött. Arra gondolt, hogy esetleg érdemes volna Argandát és Aliandrét azonnal továbbküldenie északnyugat felé, Jehannah irányába. A Hajadonok azonban észrevették, hogy a shaidók néhány felderítője szemmel tartja a sereget. Valószínűleg csak azért voltak itt, mert nem akarták, hogy éppenséggel Perrin lepje meg őket. Ennek ellenére ő nyugtalankodott miattuk. Veszélyes időket éltek át.

Egyelőre mégis az tűnt a legjobbnak, ha maga mellett tartja Alliandrét és a követőit. Ezzel egyszerre tett jót a királynővel és saját magával. Legalábbis addig, amíg Grady és Neald fel nem épültek. A gonoszság buborékjából előtörő kígyók mind a kettőjüket megmarták, és Masurival együtt a támadás sokkal jobban megviselte őket, mint az egyszerű embereket. Az aes sedaiok közül egyedül Masurit marták meg a kígyók.

Grady már lassacskán kezdett magához térni. Nemsokára ismét képes lesz megnyitni egy akkora Kaput, amin az egész sereg keresztülvonulhat. Akkor Perrin végül hazaküldheti Alliandrét és a Folyóközi férfiakat. Jómaga pedig visszautazhat Randhez. Eljátszhatják azt, hogy kibékülnek. Az emberek nagy része még mindig azt hitte, hogy ő csúnyán összeveszett Randdel. Akkor végre megszabadulhatna Berelaintől és az ő Szárnyas Őrségétől is. A dolgok visszatérhetnének a maguk megszokott medrébe.

A Fény adná, hogy minden ilyen könnyen menjen! A fiatalember megrázta a fejét, hogy eltűnjenek a szeme elől azok a kavargó színek és látomások, amelyek akkor szoktak megjelenni, ha Randre gondolt.

Kicsit arrébb Berelain és a katonái is elérték az országutat. Csak úgy áradt belőlük a megkönnyebbülés, amiért újra viszonylag szilárd talajon állhattak. A gyönyörű, sötét hajú asszony ezen a napon finom szabású, zöld ruhát és tűzcseppekből álló övet viselt. A ruháját sajnos zavarba ejtő mélységben kivágták. Amíg nem volt vele Faile, Perrin egyre jobban odafigyelt Berelain tanácsaira. Persze csak azután, hogy a szépséges úrnő végre belátta, ostobaság volna abban reménykednie, hogy Perrin meghódításával növelheti a trófeái számát.

Faile azonban visszatért. Úgy tűnt, hogy ezzel véget ért Perrin Berelainnel kötött fegyverszünete. Szokás szerint Annoura most is ott lovagolt a szépséges hölgy oldalán, ám mostanában mintha nem csevegett volna vele olyan sokat, ahogy azt régen tette. Perrin mind a mai napig nem tudott rájönni arra, hogy miért találkozgatott titokban ez a nőszemély a prófétával. Ez valószínűleg már mindörökre titok marad, figyelembe véve azt, hogy mi is történt Masemával. Egy napja hagyhatták maguk mögött Maldent, amikor Perrin felderítői rábukkantak a holttestekre. Nyilak végeztek velük. Elrabolták a cipőiket, az öveiket és az összes holmijukat. Bár a varjak már kivájták a szemeket, Perrin még így is világosan érezte Masema szagát a rothadás bűzében.

A próféta tehát meghalt. Útonállók végeztek vele. Persze az is lehet, hogy csak azt kapta, amit megérdemelt. Perrin úgy érezte, hogy csődöt mondott ez ügyben. Rand azt akarta, hogy Masemát vigyék elé. A színek ismét kavarogni kezdtek.

Bárhogy is legyen, eljött az ideje annak, hogy ő visszatérjen Randhez. A színek újra kavarogni kezdtek, és megpillantotta Randet, ahogy ott áll egy összeégett homlokzatú épület előtt és elnéz nyugat felé. Perrin a fejét rázva elűzte a látomást.

Végrehajtotta a rá kirótt feladatot. A próféta már nem okozott több gondot. Biztosította Alliandre szövetségét. Ennek ellenére úgy érezte, hogy valami még mindig nagyon nem volt rendben. Az ujja végigsimította zsebében az ördöglakatot. Ha meg akarsz érteni valamit… akkor rá kell jönnöd, hogy milyen részekből áll.

Már azelőtt megérezte Faile illatát, hogy a nő odaért volna mellé. A felesége lova halkan léptetett a puha földön.

– Tehát Gill Lugard felé fordult? – kérdezte Faile, amint megállt mellette.

Perrin bólintott.

– Lehet, hogy bölcsen döntöttek. Talán nekünk is arra kellene fordulnunk. Megint zsoldosok csatlakoztak hozzánk?

– Igen.

– Az elmúlt néhány hét alatt legalább ötezer embert szedtünk fel – nézett rá töprengve a felesége. – Vagy még annál is többet. Ami elég különös ezen a kihalt tájon.

Annyira gyönyörű volt ez a hollófekete hajú, erős arcvonású fiatal nő. Határozott saldaeai orra két oldalán enyhén ferde metszésű szempár ragyogott. Sötét, borvörös színű lovaglóruhát viselt. Perrin mélységesen szerette a feleségét, és hálát adott a Fénynek azért, hogy sikerült visszaszereznie. Akkor viszont mégis miért érezte ennyire zavarban magát Faile közelében?

– Valami bánt téged, férjuram – nézett rá a nő.

Nagyon jól ismerte Perrint. Szinte már úgy tűnt, mintha képes lett volna olvasni az illatokból. Persze erre a legtöbb nő képesnek bizonyult. Berelain is pont így viselkedett.

– Túl sok embert gyűjtöttünk már össze – felelte Perrin savanyú képpel. – Ideje lenne elkezdenem elküldeni őket.

– Az a gyanúm, hogy akkor előbb-utóbb úgyis visszakerülnének hozzánk.

– Már miért tennék? Megparancsolhatnám nekik, hogy távozzanak.

– Férjuram, a Mintának nem adhatsz parancsokat – válaszolta Faile, miközben tekintete végigsiklott az utat lassan megszálló embertömegen.

– Ez meg hogy jön ide? – csattant fel Perrin, de aztán elhallgatott, amikor megértette a szavak jelentését. – Azt hiszed, hogy én vagyok az oka, mert ta'veren vagyok?

– Útközben bárhol is álltunk meg, ott egyre több ember csatlakozott hozzád – magyarázta Faile. – Hiába okoztak nekünk veszteséget az aielek, Maldenből erősebb sereggel vonultunk ki, mint amilyennel útra keltünk. Nem találod különösnek, hogy az egykori gai'shainok közül olyan sokan állnak be Tamhoz kitanulni a fegyverforgatást?

– Olyan hosszú időn át elnyomták őket – magyarázta Perrin. – Nem akarják megengedni, hogy ez megismétlődjön.

– Így aztán a kádárok megtanulnak vívni – biccentett a felesége. – Ráadásul kiderül, hogy meg is van hozzá a tehetségük. Azok a kőművesek, akikben korábban fel sem merült a gondolat, hogy szembeszálljanak a shaidókkal, most szorgalmasan gyakorolnak a vívóbottal. Csak úgy ragadnak ránk a zsoldosok és a csatlósok.

– Á, csak véletlen.

– Véletlen? – kérdezte jókedvűen a nő. – Amikor egy ta'veren vezeti a sereget?

A feleségének igaza volt. Perrin elhallgatott, és a nő illatából megérezte, hogy Faile elégedetten úgy érzi, győzött a vitában. Benne fel sem merült, hogy épp vitatkoztak, de a felesége nagyon is ezt gondolta. Legfeljebb csak az mérgesítette fel, hogy nem tudta kiabálásra kényszeríteni az urát.

– Pár nap és vége lesz ennek az egésznek, Faile – magyarázta Perrin. – Ha majd megint lesznek Kapuim. Mindenkit hazaküldök oda, ahová való. Nem gyűjtök én hadsereget. Csak segítek hazajutni a menekülteknek.

Tényleg már csak az hiányzott volna neki, hogy még többen hívják „nagyjóuramnak” és a porban csússzanak-másszanak előtte.

– Majd meglátjuk – felelte a nő.

– Faile! – hördült fel Perrin, de aztán halkabban folytatta: – Nézzünk már szembe a tényekkel! Nincs értelme zsanérnak hívni egy csatot. Vagy patkónak nevezni a szöget. Mondtam már neked, nem vagyok jó vezető. Ahogy az ki is derült.

– Én ezt másként látom.

A fiatalember megmarkolta a zsebében az ördöglakatot. A Malden óta eltelt hetek során már számos alkalommal vitatkoztak ezen, de a felesége egészen egyszerűen nem volt hajlandó a józan észre hallgatni.

– Amíg nem voltál itt, majdnem minden összeomlott. Meséltem, ahogy Arganda majdnem ölre ment a Hajadonokkal. Kis híján vér folyt. Aram pedig… Masema a szemem láttára fertőzte meg. Az aes sedaiok cselszövéseit meg még csak el sem tudom képzelni. Ami pedig a folyóközieket illeti… te is látod, hogy szégyenkezve néznek fel rám.

Faile illatába a düh szaga vegyült, amikor a férje szavait meghallva gyors pillantást vetett Berelain felé.

– Nem az ő hibája – magyarázta Perrin. – Ha tudtam volna gondolkozni, már rég elejét vehettem volna a szóbeszédnek. De nem tudtam. Mennyire igaz, hogy ki mint veti ágyát, úgy alussza az álmát. A Fényre, mennyit ér az az ember, akit még a saját szomszédai sem tartanak sokra? Nem vagyok én uraság, Faile. Ez a helyzet. Mindent alaposan elrontottam.

– Hát ez különös – felelte a nő. – Ugyanis én elbeszélgettem a többiekkel, és nekem egészen másról számoltak be. Elmesélték, hogy jól kezelted Argandát és eltapostad a táborban fellobbanó parazsat. Aztán meg szövetséget kötöttél a seanchanokkal. Minél több részletet ismerek meg, annál inkább lenyűgözöl. Határozottan cselekedtél, pedig körülötted minden bizonytalannak tűnt. Sikerült egy irányba összpontosítanod a többiek erőfeszítéseit. Lehetetlen dologra vállalkoztál, és mégis sikerült bevenned Maldent. Mindez csupán egy igazi vezetőnek sikerülhetett.

– Faile…! – hördült fel Perrin, és kevés hiányzott, hogy nem mordult fel hangosan. Hát miért nem hallgat rá ez a nőszemély? Amíg a felesége fogságban volt, addig semmi sem számított neki, csak hogy visszaszerezze. Semmi nem volt fontos. Nem törődött azzal, hogy kin kellett volna segítenie. Azzal sem, hogy milyen parancsokat adott ki! Elkezdődhetett volna akár a Tarmon Gai'don is, és ő még azzal sem törődött volna, ha cserében megtalálja Faile-t.

Mostanra már értette, hogy milyen veszélyekkel jártak a döntései. Ennek ellenére most is pontosan így cselekedett volna. Egyetlen pillanatnyi időre sem bánta meg azt, amit tett. Egy vezér nem lehet ilyen.

Már azt sem lett volna szabad megengednie nekik, hogy kitűzzék azt a farkasfejes zászlót. Mostanra azonban már végrehajtotta a feladatait. Faile is ismét ott volt mellette. Eljött az ideje annak, hogy befejezzék ezt a sok ostobaságot. Ő csak kovács volt. Nem számított, hogy milyen díszes gúnyát húzott rá Faile, vagy hogy milyen címeket aggattak rá az emberek. A bicskából akkor sem lesz patkó, ha pirosra fested. Egy dolog saját maga marad, függetlenül attól, hogy minek nevezed.

Perrin oldalra nézett. Jori Congar ott lovagolt az oszlop előtt. Az az átkozott vörös farkasfej ott lobogott büszkén a magasban. A rúdja hosszabb volt, mint a lovassági lándzsa. Perrin már nyitotta volna a száját, hogy ráüvöltsön a legényre, és leszedesse vele a lobogót. Faile azonban váratlanul megszólalt.

– Hát bizony így lehet – mondta töprengve. – Az elmúlt néhány hét során más sem járt az eszemben, mint hogy – bármennyire is furcsának tűnhet ez – a fogságom pontosan az volt, amire mind a kettőnknek szüksége volt. Mind a kettőnknek.

Micsoda? Perrin a feleségéhez fordult, és jól érezte, hogy az ifjú nő valóban elhiszi azt, amit mondott. Érezte, hogy komolyan beszélt.

– Na akkor – folytatta Faile. – Ideje megbeszélünk a …

– Visszatérő felderítők! – kiáltott fel Perrin, talán kicsit hangosabban is, mint ahogy akarta. – Aielek jönnek felénk.

Faile abba az irányba pillantott, ahova a férje mutatott. Természetesen még semmit sem látott a messzeségben. Azonban tudta, mennyire éles a férfi szeme. Azon kevesek közé tartozott, akik tisztában voltak ezzel.

Hangos zaj támadt, amikor a többiek is észrevették a három cadin'sort viselő alakot az út mentén. Perrin felderítői érkeztek. Két Hajadon elsietett a tudós asszonyok felé, míg a harmadik odaszaladt Perrinékhez.

– Van ott valami az út mentén, Perrin Aybara – közölte a felderítő. Az illatába aggodalom vegyült. Ez veszélyről árulkodott. – Valami, amit látnod kell.

Galadot a sátorlap sustorgása ébresztette fel. Éles fájdalom mart az oldalába, ahol többször is összerugdalták. Majdnem ugyanilyen erős kín sajgott a vállában, a bal karjában és a combjában, ahol Valda megsebesítette. A feje viszont olyan iszonyatosan fájt, hogy az kis híján elnyomta a többi kínt.

Felnyögött és a hátára gördült. Sötétség vette körül, de odafent az égbolton parányi fényfoltokat látott. A csillagok? Olyan sokáig felhős volt az ég.

De nem… valami nem volt rendben ezekkel a csillagokkal. Galad feje szinte vibrált a fájdalomtól és a szeme sarkában megjelent néhány könnycsepp. Pislognia kellett. A magasban a csillagok egészen halványnak, távolinak tűntek. Egyetlen csillagképet sem ismert fel. Hova a csudába vitték el Asunawa emberei, hogy még a csillagképek is megváltoztak? Ahogyan azonban kezdte visszanyerni eszméletét, egyre többet sikerült felfognia környezetéből. Egy vastag falú hálósátorban feküdt. Az ilyenek belsejében még fényes nappal is sötétség honolt. A magasban egyáltalán nem a csillagokat látta, hanem csupán azokat a fénypontokat, ahol kikopott a sátor vászna.

Még mindig meztelenül feküdt. Tétova ujjai végigsimították az arcát, és rájött, hogy alvadt vér borítja. A homlokán hosszú sebhely tátongott. Ha nem mossa ki hamarosan, valószínűleg el fog fertőződni. A hátán feküdve megpróbálta óvatosan venni a levegőt. Ha túl sok levegőt szívott be egyszerre, akkor az oldala valósággal sikított a fájdalomtól.

Nem félt a haláltól vagy a szenvedéstől. Helyesen cselekedett. Helyes döntést hozott. Csak azt sajnálta, hogy a vallatókat kellett hagynia a gyermekek élén. Azokat pedig már a seanchanok irányították. Nem mintha maradt volna más választása. Azután már semmiképpen, hogy besétált Asunawa kelepcéjébe.

Nem haragudott azokra a felderítőkre, akik elárulták. A gyermekek szemében a vallatók a megbízhatóság és a tekintély bástyáinak számítottak. Bizonyára meggyőző hazugságokkal etették meg a felderítőket. Egyes-egyedül Asunawára haragudott. Ő ugyanis megragadta az igazságot és beszennyezte. Kint a nagyvilágban számosan cselekedtek hasonló módon, ám a gyermekeknek másként kellett volna viselkedniük.

A vallatók nemsokára visszajönnek érte. A késeik és kampóik hegyét a húsában érezve, akkor majd megfizeti az árat azért, hogy megmentette az embereit. Tisztában volt ezzel az árral akkor is, amikor meghozta a döntését. Bizonyos szempontból nézve már azzal is diadalt aratott, hogy a lehető legtöbbet kihozta a vesztes helyzetből.

A következő győzelmet azzal érheti el, ha szilárdan kitart az igazság mellett, miközben vallatják. Utolsó leheletével is tagadni fogja, hogy árnybarát volna. Nem lesz könnyű, ám ez a helyénvaló.

Nagy nehezen felült. Nem lepte meg, hogy majdnem visszazuhant a rátörő szédülés és rosszullét miatt. Kibírta. Tapogatózni kezdett a sötétben. A két lábát összeláncolták. A lánc végén átszúrtak egy vastag karót. A karót mélyen a földbe süllyesztették és átdöfték vele a sátor vászonpadlóját.

Biztos, ami biztos, megpróbálta kihúzni. Olyan elszántsággal markolta meg a karót, hogy az izmai majdnem cserbenhagyták és ő kis híján elájult. Amikor sikerült összeszednie magát, elmászott a sátor oldalához. A lánc éppen elég volt ahhoz, hogy megérinthesse a vászonfalakat A sátor szárnyait szövetből hasított szalagokkal kötözték össze. Ezek rögzítették az oldalakat a magasban, ha felnyitották őket. Megkereste az egyik ilyen szalagot és ráköpött. Utána gondos alapossággal elkezdte letörölni arcáról a mocskot és a vért.

A mosakodás elérhető célt jelentett. Mozgásban tartotta és megakadályozta, hogy a fájdalomra gondoljon. Óvatosan ledörzsölte a megszáradt vért az arcáról és az orráról. Nehezen ment. Teljesen kiszáradt a szája. Rá kellett harapni a nyelvére, hogy nyál képződjön. A csíkokat nem lenvászonból vágták ki, hanem valamilyen könnyebb anyagból. Porszag áradt belőlük.

Keresett egy tiszta darabot és ráköpött. Beledolgozta a nyálat a szövetbe. A homlokán éktelenkedő sebhely, az arcát borító mocsok… ezek mind a vallatók diadalának a jelei voltak. Nem hagyja magán őket. Tiszta arccal fog szembefordulni a kínzóival.

Kintről kiabálást hallott. Kezdték lebontani a tábort. Talán emiatt elhalasztják a vallatását? Ebben kételkedett. A tábor leszerelése órákat is igénybe vehetett. Folytatta a mosakodást. Mindkét csíkot bemocskolta. A tisztálkodást egyfajta szertartásként fogta fel. A ritmusos mozgás segítségével sikerült összpontosítania az elméjét. Megenyhült a fejfájása és a sérülései sem okoztak olyan mérhetetlen kínt.

Nem fog elfutni előlük. Még ha el is menekülhetne, a szökésével felrúgná azt a megállapodást, amit Asunawával kötött. Ugyanakkor viszont egyenes háttal fogadja majd az ellenségeit.

Éppen elkészült, amikor hangokat hallott meg kívülről. Akkor hát eljöttek érte? Halkan visszamászott a karó mellé. Nem törődve a kínnal, vett egy mély lélegzetet, és lassan térdre emelkedett. Majd a bal kezével megragadta a vaskaró tetejét és óvatosan talpra állt.

Megingott, de sikerült megkapaszkodnia. Kihúzta magát. A kín már nem számított. Most már nem. Ennél a fájdalomnál talán még egy szúnyogcsípés is jobban sajgott. Egy elszánt harcoshoz méltó módon, laza terpeszállásban helyezkedett el. Két kezét a csuklónál keresztezve maga elé engedte. Kinyitotta a szemét, kihúzta magát és a sátor bejáratára meredt. Az igazi férfit nem a köpenye, nem az egyenruhája, nem a címere, de nem is a kardja teszi férfivá. Hanem az, ahogy cselekszik. A tartása.

Valaki félrehúzta a sátor ajtaját. A beáramló fény valósággal elvakította Galadot, ám még csak nem is pislogott. Mozdulatlanul állt.

Az erős háttérfény miatt nem láthatta pontosan, hogy kik állnak ott. Az érkezők haboztak. Nem volt nehéz kitalálni, mennyire meglepte őket, hogy talpon találták.

– A Fényre! – kiáltott fel valaki. – Damodred, hogy a csudába térhettél már magadhoz?

Galadot meglepte, hogy egy ismerős hangot hallott.

– Trom? – kérdezte remegő hangon.

Többen is beléptek a sátorba. Ahogy Galad szeme hozzászokott a fényhez, már felismerte a zömök Tromot, mellette Bornhaldot, Byart. Trom kezében kulcsok csörögtek.

– Megálljatok! – förmedt rájuk. – Hát milyen parancsot adtam nektek? Bornhald, véres a köpenyed! Arra utasítottalak, hogy ne próbáljatok meg kiszabadítani!

– Az embereid engedelmeskedtek a parancsaidnak, Damodred – szólalt meg egy új hang.

Galad felpillantva meglátta a három érkezőt: a magas, szakállas Berab Golevert, a simára borotvált fejű, félfülű Alaabar Harnesht és a Galad szülőföldjéről, Andorból származó szőke emberhegyet, Brandel Vordariant. Mind a három főkapitány korábban ott állt Asunawa oldalán.

– Ez meg mit jelentsen? – kérdezte Galad az érkezőket.

Válaszul Harnesh kinyitott egy zsákot és valami tompa puffanással odagurult Galad lába elé. Egy fej.

Asunawa feje.

Mind a három főkapitány kihúzta a kardját és letérdelt Galad elé. Kardjuk hegye a vászonpadlóba mélyedt. Trom közben levette a béklyót a fogoly lábáról.

– Értem – szólt rájuk Galad. – A kardotokat a harcostársaitok ellen fordítottátok.

– Mégis, mi mást akarhattál volna tőlünk? – kérdezte Brandel, és fejét felemelve Galad szemébe nézett.

A főúrkapitány megrázta a fejét.

– Hát nem tudom. Talán igazatok van. Nem kellene összeszidnom benneteket a döntésetek miatt. Lehet, hogy semmilyen más út nem maradt nyitva előttetek. De miért változott meg a véleményetek?

– Fél esztendő leforgása alatt két főúrkapitányt is elvesztettünk – válaszolta Harnesh fojtott hangon. – A Fény Erődje mára már a seanchanok játszótere. Káoszba borult a világ.

– És mindezek ellenére – vette át a szót Golever. – Asunawa elvezényelt minket ide a világ végére, hogy harcostársaink, a gyermekek ellen küzdjünk. Helytelen döntés volt, Damodred. Mindannyian láttuk, ahogy a kezünkre adtad magadat. Mindannyian felfogtuk, hogyan akadályoztad meg a testvérharcot. Láttuk, és közben azt hallottuk, hogy a főinkvizítor árnybarátnak nevezte azt a férfit, akinek a becsületességében egyikünk sem kételkedett… Hát akkor hogyan lehetett volna elkerülni azt, hogy ellene forduljunk?

– Akkor tehát elfogadtok főúrkapitányotoknak? – kérdezte Galad.

A három főtiszt lehajtotta a fejét.

– Valamennyi főkapitány melletted áll – folytatta Golever. – Kénytelenek voltunk megölni minden harmadikat azok közül, akiknek a mellét a Fény Kezének vörös pásztorbotja díszítette. Néhányan csatlakoztak hozzánk. Mások menekülni próbáltak. Az amadiciaiak nem avatkoztak be a küzdelembe. Sokak szerint inkább velünk maradnának, mintsem hogy visszatérjenek a seanchanokhoz. A többieket és azokat a vallatókat, akik megpróbáltak elmenekülni, egyelőre fogságba ejtettük.

– Engedjétek szabadon mindazokat, akik távozni kívánnak! – válaszolta Galad. – Visszatérhetnek a családjukhoz és a gazdáikhoz. Mire eljutnak a seanchanokhoz, már nem tudnak a nyomunkba érni.

A főtisztek bólintottak.

– Elfogadom a szövetségeteket – nézett rájuk Galad. – Hívjátok ide a többi főkapitányt, és hozzátok elő a készletlistákat is! Tábort bontunk. Andorba vonulunk.

Egyikőjük sem kérdezte meg, hogy nem szorul-e ellátásra vagy pihenőre. Csak Trom arcán látszott aggodalom. Galad felvette a fehér köntöst, amit egy gyermek hozott oda neki, aztán leült a székbe, hogy ülve fogadja Candeiar gyermeket, a sebesülések ellátásának szakértőjét.

Nem gondolta volna azt, hogy elég erős vagy bölcs ahhoz, hogy jogosan viselhesse magas rangját. A gyermekek azonban így döntöttek.

A Fény pedig meg fogja oltalmazni őket.

Harmadik fejezet

Az Amyrlin haragja

Egwene a sötétségben lebegett. Nem öltött formát, nem volt sem alakja, sem teste. Körülötte a végtelenbe nyúltak az egész világmindenség gondolatai, elképzelt dolgai, félelmei, reményei és ötletei.

A hely, ahol ezúttal járt, az álmok és az ébren lévők világa között helyezkedett el. A feketeségben ezerszer ezer távoli fénypontocska ragyogott. Mindegyik erősebb, áthatóbb fénnyel égett, mint az égbolt csillagai. Álmokat látott, és ha akarta volna, beléjük is nézhetett volna. Mégsem tette. Amelyeket szívesen megnézett volna, azokat erős pajzsok védték, a többiek nagy része pedig megfejthetetlen titkokat jelentett a lány számára.

Persze azért akadt egy álom, ahová szívesen beosont volna. Azonban visszafogta magát. Bár még mindig erős érzelmeket táplált Gawyn irányában, a közelmúlt eseményei miatt már kezdte enyhe távolságtartással kezelni a fiatalembert. Cseppet sem segített volna, ha elmerül Gawyn álmaiban.

Megfordult és elnézett a messzeségbe. Mostanában egyre többször jött ide, hogy lebegjen és gondolkozzon. Az emberek álmai arra emlékeztették, hogy miért is kell harcolnia. Néhányan Egwene saját világában álmodtak, míg mások a valóság árnyékaiban éltek. Nem feledkezhetett meg arról, hogy a Fehér Torony falain kívül egy egész világ létezett. Az aes sedaiok létezésének célja éppen az volt, hogy a világot szolgálják.

Az idő haladt, és Egwene csak ott lebegett az álmok fényében fürdőzve. Végül rákényszerítette magát arra, hogy mozgásba lendüljön. Felismert és megközelített egy álmot. Nem tudta volna pontosan megmondani, miként is sikerült kiválasztania azt, amit keresett. Az álom rohamosan növekedve a közelébe került. Betöltötte a lány előtt a látóhatárt.

Egwene az akaratát az álomnak szegezte és a belsejébe küldött egy gondolatot.

Nynaeve! Most már elég volt abból, hogy állandóan elkerülsz. Nagy feladat vár rád, és híreim is vannak a számodra. Mához számított két éjszaka múlva találkozz velem a Torony Csarnokában! Ha nem jössz el oda, kénytelen leszek levonni a következtetéseket. A te kis enyelgésed veszélybe sodor mindannyiunkat.

Az álom mintha megremegett volna. Egwene gyorsan hátrább húzódott, amikor az álom eltűnt. Már sikerült beszélnie Elayne-nel. Gondoskodnia kellett erről a két elvarratlan szálról. Mindkettőjüknek meg kellett kapni végre a stólát. A hivatalos utat bejárva, az esküket letéve.

Ezenfelül neki szüksége volt arra, amit Nynaeve tudott. A fenyegetéssel párosított hírek ígérete remélhetőleg előcsalja végre az egykori javasasszonyt. A hír ugyanis tényleg fontos volt. Helyreállt a Fehér Torony egysége. Az Amyrlin-trón biztonságban volt és Elaidát fogságba ejtették a seanchanok.

Egwene körül tűhegynyi álmok ragyogtak mindenfele. Átfutott az elméjén a gondolat, hogy esetleg kapcsolatba kellene lépnie a tudós asszonyokkal, de aztán úgy döntött, hogy mégsem. Mégis mihez kezdhetne velük? Mindenekelőtt arra kellett ügyelnie, nehogy az aiel asszonyságok azt gondolják, hogy valaki bármit is „kezdeni akarna” velük. Még nem sikerült teljesen kidolgozni a velük kapcsolatos terveit.

Visszatért a saját testébe. Az éjszaka hátralevő részét már a saját álmaival akarta tölteni. Itt ugyan nem tudta megakadályozni, hogy Gawynra gondoljon. Arról, hogy a fiú odajön hozzá. De hát ezt nem is akarta. Belépett a saját álmába, Gawyn ölelésébe. Egy parányi, kőfalú helyiségben álltak. Olyan volt, mint a dolgozószobája a Toronyban, ám ennek ellenére pontosan úgy rendezték be, mint az ivót az apja fogadójában. Gawyn egyszerű folyóközi gyapjúruhát viselt, és nem volt nála a kardja. Milyen egyszerű volna az életük! A valóság ugyan nem lehet ilyen, de álmodozni, ugye, szabad… Körülötte rázkódni kezdett a világ. A múlt és a jelen keverékének látszó helyiség mintha csak szilánkokra hasadt volna. A darabkák kavargó füstként szálltak a magasba. Egwene hátralépett és elakadó lélegzettel látta, ahogy Gawyn is szertehullott, mintha csak homokból lett volna. Körös-körül mindent elborított a por. A távolban tizenhárom fekete torony meredt a szurokfekete égboltra.

Az egyik összeomlott, aztán a másik is. Dübörögve a földre dőltek. Miközben ez történt, egyre magasabbak és magasabbak lettek azok, amelyek talpon maradtak. A talaj megrázkódott, amikor újabb tornyok dőltek romba. Az egyik remegni kezdett és meghasadt. Összeomolva csak romhalmaz maradt a helyén, de aztán visszanyerte eredeti nagyságát, sőt nagyobb lett, mint a többiek.

A földrengés elültével hat torony magasodott az ég felé. Egwene felnézett rájuk a földről, ahová az előbb zuhant. A puha talajt elborították az elfonnyadt levelek. Megint minden megváltozott. A lány most már egy fészket bámult maga alatt. A fészek ölelésében sasfiókák nézték az eget, várva az anyjuk visszatérését. Az egyik kismadár azonban kitekeredett és kiderült, hogy nem is sasfióka, hanem kígyó. Egymás után lecsapott a fiókákra. Egészben nyelte le őket. A fiókák azonban továbbra is csak az eget bámulták. A kígyó egymás után felfalta őket, ám ők továbbra is úgy tettek, mintha a szörnyeteg csak az egyik testvérük lett volna.

Újabb változás. Egwene egy hatalmas, a lehető legfinomabban metszett kristályból készült félgömböt látott. Huszonhárom, elképesztő méretű csillag fényében ragyogott. A kupola egy sötét hegy csúcsán trónolt. A felszínét repedések borították, és már csak kötelek tartották össze.

A hegyoldalon Rand közeledett. A kezében egy favágó baltáját tartotta. A csúcsra érve meglendítette a baltát, és egymás után lesújtott vele a kötelekre. Szétvágta őket. Amikor az utolsó is elszakadt, a félgömb elkezdett darabokra hasadozni. A gyönyörű kupola apró darabkákra hullott. Rand a fejét rázta.

Egwene felkiáltott és felébredt. Felült az ágyban. A hálószobájában volt, a Fehér Toronyban. A helyiségben alig volt bútor. Elvitette innen Elaida holmijait, de még nem volt érkezése teljesen berendeznie a szobát. Csupán egy mosdótálat, egy vastag, barna szálakból szőtt szőnyeget, egy mennyezetes ágyat és függönyöket kapott. Az ablak zsaluját bezárták. A réseken beszűrődött a reggeli nap fénye.

Vett egy mély lélegzetet. Az álmai csak ritkán zaklatták fel annyira, mint ez a mostani.

Lassan megnyugodott, majd lenyúlt az ágya mellé és felemelte azt a bőrbe kötött könyvet, amit azért tartott ott, hogy feljegyezze az álmait. Az éjjel látott három álom közül a középső tűnt a legvilágosabbnak. Valósággal érezte a jelentését. Néha sikerült is értelmeznie az álmait. A kígyó nem volt más, mint a Kitaszítottak egyike. Itt rejtőzködik a Fehér Toronyban, és úgy tesz, mintha aes sedai volna. Egwene sejtette, hogy erről van szó. Verin pedig biztosra vette a dolgot.

Mesaana még mindig itt tartózkodott a Fehér Toronyban. De hogyan tudott úgy tenni, mintha egy aes sedai lett volna? Minden nővérnek újra le kellett tenni az esküit. Ezek szerint Mesaana valahogy ki tudja játszani az Esküpálcát. Miközben Egwene gondosan feljegyezte az álmait, azon töprengett, hogy mit jelenthettek azok a tornyok. Az égre törő épületek majdnem elpusztították. Részben sejtette, hogy mit üzent ez az álom.

Ha nem sikerült megtalálni és megállítani Mesaanát, akkor valamilyen rettenetes dolog fog történni. Még a Fehér Torony is összeomolhat, de az is lehet, hogy az álom a Sötét Úr győzelmére hívta fel a figyelmet. Az álmok nem voltak egyenértékűek a Jövendőmondással. Nem azt mutatták meg, hogy mi fog történni, hanem azt, hogy mi az, ami megtörténhet.

A Fényre! – gondolta, miközben befejezte a feljegyzéseit. Mintha nem lenne amúgy is túl sok gondom.

Felült az ágy szélére, és már hívni akarta a komornáit, ám ekkor valaki kopogott az ajtón. Egwene kíváncsian keresztülsétált a vastag szőnyegen. Csupán a hálóingét viselte. A résnyire nyitott ajtón keresztül Silvianát pillantotta meg a fogadószobában. A szögletes arcú, vörös ruhát viselő nő a megszokott kontyban fogta össze a haját. A krónikaőr vörös kendőjét a vállán viselte.

– Anyám, bocsánat, amiért felébresztettelek! – szólalt meg az aes sedai feszült hangon.

– Nem aludtam – válaszolta Egwene. – Mi az? Mi történt?

– Anyám, megérkezett. Itt van, a Fehér Toronyban.

– Kiről beszélsz?

– Az Újjászületett Sárkányról. Azt kéri, hogy fogadd.

– Na, már megint egy halászlé, amibe csak a halak fejét főzték! – méltatlankodott Siuan, miközben fürgén keresztülhaladt a Fehér Torony egyik folyosóján. – Hogyan tudott keresztüljutni az egész városon anélkül, hogy bárki is észrevette volna?

Chubain főkapitány keserű képpel hallgatott.

Jól is teszi, hogy befogja a száját, gondolta Siuan. A hollófekete hajú férfi a toronyőrök egyenruháját viselte. A láncing felett hordott fehér zubbony mellrészét Tar Valon Lángja díszítette. A parancsnok erősen markolta a kardját. A városban elterjedt a szóbeszéd, hogy esetleg leváltják, hiszen már Bryne is megérkezett Tar Valonba. Egwene azonban megfogadta Siuan tanácsát, és nem tett így. Bryne nem akarta magának a főkapitány rangját, és a hadúrra amúgy is az Utolsó Csata véres forgatagában lesz szükség, mint tábornokra.

Bryne valahol kint járt az embereinél. Szinte lehetetlen feladatnak tűnt, hogy szállást és ennivalót találjon ötvenezer katonának. Siuan futárt küldött utána és érezte, hogy közeledik. Bármennyire is bárdolatlan tuskó volt az a fickó, Siuan mégis sokat adott volna azért, ha a szilárd és megbízható Bryne ebben a pillanatban is ott áll mellette. Az Újjászületett Sárkány? Tar Valon falain belül?

– Nincs miért meglepődnünk azon, hogy egészen odáig eljutott, Siuan – válaszolta Saerin.

A hamvasbarna bőrű Barna nővér éppen Siuan mellett állt, amikor észrevették a holtsápadtan elrohanó kapitányt. Saerin halántékán néhány fehér hajtincs látszódott. Egy aes sedai esetében ez igen magas életkorról tanúskodott. Az arca egyik oldalán feltűnő sebhely húzódott. Siuannak eddig nem sikerült kiszednie belőle, miként is sebesült meg.

– Nap mint nap menekültek ezrei áramlanak be a városba – folytatta a Barna. – Ha pedig egy férfiról akár csak sejteni is lehet, hogy képes lesz harcolni, akkor azonnal elküldik a toronyőrség toborzóihoz. Nem csoda, hogy senki sem állította meg al'Thort.

Chubain bólintott.

– A Napnyugta-kapu előtt állt, mielőtt bárki is megszólíthatta volna. Utána pedig… Hát, egyszerűen csak bejelentette, hogy ő az Újjászületett Sárkány, és találkozni akar az amyrlinnel. Nem kiabált és nem is emelte fel a hangját. Olyan nyugodt volt, mint a tavaszi eső.

A Torony folyosóin rengetegen nyüzsögtek. A sok nő nagy része azonban mintha nem tudta volna, hogy mit is akar. Úgy kavarogtak, mint a hálóba került halak.

Fejezzétek már be! gondolta Siuan. Az a fiú egyszerűen besétált az oroszlán barlangjába. Ő az a halacska, aki körül szorul a háló.

– Mit gondolsz, mégis mire készülhet? – kérdezte Saerin.

– A Fény égessen meg, ha tudom! – mordult fel Siuan. – Szinte biztos, hogy mostanra már majdnem megőrült. Lehet, hogy fél, és ezért adja meg magát.

– Ezt azért kétlem.

– Hát én is – ismerte be Siuan fogcsikorgatva.

Az elmúlt néhány nap során megdöbbenve kellett felismerni azt, hogy alapvetően kedvelte Saerint. Amyrlin korában Siuannak nem maradt ideje arra, hogy barátai legyenek. Sokkal fontosabb volt ennél, hogy kijátssza egymás ellen az ajahokat. Akkoriban azt gondolta, hogy Saerin önfejű és tántoríthatatlan. Amióta viszont nem kellett olyan sokszor összeütközésbe keveredni vele, rájött, hogy éppen ezek a tulajdonságai teszik rokonszenvessé.

– Lehet, hírét vette annak, hogy Elaida már nincs itt – töprengett Siuan. – Ezért aztán azt gondolhatja, hogy itt majd biztonságban lesz. Hiszen egy régi jó barátja az Amyrlin-trón.

– Ez nem igazán volna összhangban azzal, amit a fiúról olvastam – válaszolta Saerin. – A jelentések szerint gyanakvó és kiszámíthatatlan. Meglehetősen kiállhatatlannak tűnik és igyekszik elkerülni az aes sedaiokat.

Siuan is nagyjából ugyanezt hallotta. Igaz, már jó két esztendő is eltelt azóta, hogy utoljára látta a fiút. Amikor ott állt előtte, még ő volt az amyrlin, al'Thor pedig csupán egy egyszerű pásztorlegény. Amit azóta sikerült kiderítenie róla, annak a nagyobbik része a Kék ajah kémei révén jutott el hozzá. Nem kevés erőfeszítésébe került kiválasztania az igazságot a találgatások közül. A legtöbb megfigyelő azonban ugyanolyannak tartotta al'Thort. A fiú lobbanékony, bizalmatlan és beképzelt volt. A Fény égetné meg Elaidát! – gondolta Siuan. Ha nem rontott volna bele a dolgokba, a fiú már régen az aes sedaiok védelmező vendégszeretetét élvezhette volna.

Végigsiettek három, felfelé kanyargó járaton és beléptek a Fehér Torony egy újabb hófehér falú folyosójára. Már nem jártak messze a Torony Csarnokától. Ha az amyrlin valóban fogadni fogja az Újjászületett Sárkányt, akkor arra ott kerül sor. A folyosó még kétszer elkanyarodott, majd Siuanék átsietve a tükörrel borított lámpatartók és a gazdagon díszített faliszőnyegek között, beléptek az utolsó tágas folyosóra. Ahol valósággal megdermedtek.

A folyosó padlóját borító csempék vérvörös színben ragyogtak. Ez egyszerűen lehetetlen volt! Hiszen a folyosó csempéi itt fehérek és sárgák. A vörös szín úgy ragyogott, mintha nedves lett volna a padló.

Chubain felhördült és ismét megragadta a kardja markolatát. Saerin felhúzta az egyik szemöldökét. Siuan továbbcsörtetett volna, ám jól tudta, hogy mennyire veszélyesek azok a helyek, ahol a Sötét Úr megérintette a világot. Akár még az is megtörténhet itt, hogy elsüllyed a padlóba, vagy hogy rátámadnak a faliszőnyegek.

A két aes sedai megfordult és elindult visszafelé. Chubain még egy pillanatig habozott, de aztán utánuk sietett. Az arcán világosan látszódott a feszültség. Először a seanchanok, most pedig maga az Újjászületett Sárkány bukkant fel, hogy megtámadja a Tornyot, amikor annak védelméért ő a felelős.

A folyosókon és a csarnokokon keresztülsietve számos nővérrel találkoztak. Mindenki ugyanabba az irányba tartott. A legtöbb aes sedai viselte a kendőjét. Erről persze azt is lehetett volna gondolni, hogy a váratlan esemény miatt döntöttek így, ám a valóság az volt, hogy a legtöbbjük még mindig nem bízott meg a többi ajahban. Még egy okkal több arra, hogy a pokolba kívánja Elaidát. Egwene kemény dolgozott azért, hogy helyreállítsa a Torony egységét, de hát senki sem lehet képes arra, hogy egyetlen hónap alatt megfoltozzon egy akkora hálót, amihez évek munkájára lett volna szükség.

Végül csak odaértek a Csarnok bejáratához. A tágas folyosót valósággal ellepték a nővérek. Az egyes ajahok elkülönültek egymástól. Chubain odasietett az ajtó előtt álló őrökhöz. Saerin besétált a Csarnokba, hogy odabent várakozzon a többi ülnök társaságában. Siuan a tömegben elvegyülve kint maradt.

A dolgok kezdtek megváltozni. Egwene mellett új krónikaőr állt Sheriam helyén. Silviana kiválasztása nagy bölcsességről tett tanúbizonyságot. Ahhoz képest, hogy Piros volt, ez a nővér a hidegvéréről volt híres. A kinevezése segített újra egységbe forrasztani a Torony két felét. Siuan persze titokban abban reménykedett, hogy esetleg ő lehet az új krónikaőr. Egwene azonban rendkívül sok feladatot osztott rá. Ráadásul az a lány egyre jobban megállta a helyét önállóan is. Egyre kisebb mértékben volt rászorulva az ő támogatására.

És ez éppen így volt jó. Ugyanakkor persze Siuant rendkívül idegesítette a változás.

Most hát ott állt az ismerős folyosón, beszívta a ragyogóan tiszta kövek illatát, hallgatta a léptek visszhangját… Amikor utoljára ezen a helyen járt, mindenkinek ő parancsolt. Hát annak vége.

Esze ágában sem volt újra elindulni felfelé a ranglétrán. Küszöbön állt az Utolsó Csata. Nem akarta az idejét pocsékolni azzal, hogy a Toronyba visszatérő Kék ajah apró-cseprő nehézségeivel foglalkozik. Tovább akart haladni azon az úton, amelyen hosszú évekkel ezelőtt Moiraine társaságában elindult. Az Újjászületett Sárkányt fel kellett készíteni az Utolsó Csatára.

A kötés révén már akkor érezte Bryne közelségét, mielőtt a férfi megszólíthatta volna.

– Nahát, valaki aztán tényleg idegesnek látszik! – harsant fel a háta mögött a hadvezér hangja. Bryne valósággal túlkiabálta a folyosón sustorgó nővéreket.

Siuan szembefordult vele. A zömök hadúrból figyelemre méltó nyugalom áradt. Ez igen szép teljesítmény volt azután, hogy először elárulta Morgase Trakand, majd belekerült az aes sedaiok cselszövéseinek viperafészkébe. Bryne akkor sem rendült meg, amikor közölték vele, hogy a csapataival együtt az Utolsó Csata arcvonalában fog harcolni. De hát Bryne már csak ilyen volt. Maga a megtestesült kiegyensúlyozottság. Már azzal megnyugtatta Siuant, hogy itt állt mellette.

– Gyorsabban ideértél, mint amire számítottam – szólalt meg a nő. – És cseppet sem látszom idegesnek, Gareth Bryne. Aes sedai vagyok. Teljesen természetes számomra az, hogy egyaránt uralkodom saját magam és a környezetem felett.

– Hát persze – felelte a férfi. – És tudod, minél hosszabb időt töltök el az aes sedaiok társaságában, annál többet töprengek ezen a dolgon. Tényleg képesek uralkodni az érzelmeik felett? Vagy lehet, hogy ezek az érzelmek nem is változnak? Ha valaki állandóan ideges, akkor tényleg mindig ugyanolyan az arckifejezése.

Siuan valósággal keresztüldöfte a pillantásával.

– Ostoba férfi!

Bryne elfordult, és tekintete végigsiklott a folyosót megtöltő aes sedaiokon és őrzőkön.

– Már éppen úton voltam visszafelé a Toronyba egy jelentéssel, amikor a futárod rám talált. Nagyon köszönöm.

– Nagyon szívesen – válaszolta Siuan mérgesen.

– Mennyire idegesek! – csodálkozott a hadúr. – Nem hiszem, hogy bármikor is ennyire nyugtalannak láttam az aes sedaiokat.

– Na most ezt igazán nem lehet a szemünkre vetni! – csattant fel az asszony.

Bryne Siuan szemébe nézett. Egyik tenyerét a nő vállára tette. Közben erős, bütykös ujjai végigsimogatták Siuan nyakát.

– Mi a baj?

Az aes sedai vett egy mély lélegzetet. A szeme sarkából látta, hogy Egwene végre megérkezett, és Silvianával beszélgetve a Csarnok felé lépdelt. Szokás szerint a komor tekintetű Gawyn Trakand sötét árnyékként ott ólálkodott a nyomában. Egwene nem kötötte magához őrzőként a fiatalembert, nem adta meg neki ezt az elismerést, ám ugyanakkor nem űzte el Toronyból sem. Amióta létrejött az egység, Gawyn minden éjjel ott őrizte Egwene ajtaját, és nem törődött azzal, hogy ezzel igencsak felmérgesítette a lányt.

Ahogy Egwene egyre közelebb ért a Csarnok bejáratához, a nővérek hátrább léptek, hogy utat engedjenek neki. Néhányan vonakodva, mások viszont nagy tisztelettel. Ez a fiatal nő képes volt arra, hogy belülről kényszerítse térdre a nagy Tornyot. Miközben minden nap megverték és olyan sok vágottgyökérteával kábították, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével talán még egy gyertyát sem tudott volna meggyújtani. Annyira fiatal volt még! De hát mit számít az életkor egy aes sedai esetében?

– Mindig is azt hittem, hogy majd én állok odabent – suttogta Siuan olyan halkan, hogy csak Bryne hallhatta. – Hogy majd én fogadom, és én fogom irányítani. Biztosra vettem, hogy én ülök azon a széken.

A férfi erősebben megszorította a vállát.

– Siuan, igazán…

– Ne csináld már! – mordult fel a nő, és Bryne szemébe nézett. – Nem bánok semmit.

A hadúr savanyú képet vágott.

– A lehető legjobb dolog történt – folytatta Siuan, miközben görcsbe rándult a gyomra, amikor kimondta az igazságot. – Bármilyen ostoba zsarnok is volt Elaida, jól jött, hogy eltávolított engem, mert így feltárult az út Egwene előtt. Ő eredményesebb lesz, mint én. Ezt elég nehéz elfogadni. Nem voltam rossz amyrlin, de erre képtelen lettem volna. Egwene nem erőszakos, hanem személyes példamutatással vezet. Nem megoszt, hanem egységbe forraszt. Így aztán, örülök, hogy Egwene fogadja a fiút.

Bryne elmosolyodott és gyengéden megszorította Siuan vállát.

– Mi van már? – förmedt rá az aes sedai.

– Büszke vagyok rád.

Siuan csak a szemét forgatta.

– Na persze, előbb-utóbb belefulladok a te nagy érzelgősségedbe.

– Előttem nem tudod megjátszani magad, Siuan Sanche. Tudom, hogy aranyból van a szíved.

– Hogy te mekkora paprikajancsi vagy!

– Hát persze. Miattad vagyunk itt, Siuan. Bármilyen magasra is jusson fel ez a lány, csak azért képes rá, mert te előkészítetted az útját.

– Persze, aztán Elaida kezébe nyomtam a kötőféket – morogta a nő, miközben Egwene felé pillantott.

A lány már a Csarnok ajtajában állt. Az ifjú amyrlin végigtekintett a kint várakozó nővéreken és üdvözlésképpen odabiccentett Siuannak. Talán még egy kis tiszteletadás is volt ebben a mozdulatban.

– Pontosan rá van most szükségünk – bólintott Bryne. – Korábban viszont rád volt szükségünk. Nagyon ügyes voltál, Siuan. Ezt Egwene is és a Torony is tudja.

Milyen jólesett ezt hallania!

– Na persze. Láttad a fiút, amikor bejöttél?

– Igen – válaszolta Bryne. – Odakint áll, és legalább száz őrző meg huszonhat nővér veszi körbe. Két teljes környi. Kétség sem férhet hozzá, hogy elvágták az Igazi Forrástól, de az a huszonhat nő az összeomlás határán áll. Senki sem mer még csak hozzáérni sem. Nem próbálták megkötni.

– Amíg pajzsot vontak köré, addig nem kell megkötözni. Milyennek látszik? Riadtnak? Önteltnek? Mérgesnek?

– Egyiknek sem.

– Na mondjad már, akkor mégis milyennek tűnt?

– Őszinte legyek, Siuan? Pontosan úgy nézett ki, mint egy aes sedai.

Siuan összeszorította a száját. Talán gúnyolódott vele ez a férfi? De nem, a tábornok komolynak látszott. Akkor meg miről is beszélt?

Egwene bevonult a nagy Csarnokba. A következő pillanatban sietve kijött bentről egy fehér ruhás novícia, a nyomában Chubain két katonájával. Egwene hívatta a Sárkányt. Bryne továbbra is Siuan háta mögött állt. A tenyere a nő vállán nyugodott. Siuan igyekezett visszanyerni a hidegvérét.

Végül mozgás támadt a folyosó túlsó végében. Körülötte izzás ragyogott fel, ahogy a nővérek átadták magukat az Igazi Forrásnak. Siuan nem követte a példájukat. Úgy vélte, ezzel csak a bizonytalanságukat árulták el.

A közeledők nemsokára odaértek eléjük. Az őrzők között egy magas, kopott, barna kabátot viselő ifjú haladt. Huszonhat aes sedai követte őket. Középen a fiatalember mintha csak lobogó lánggal égett volna. Persze csupán Siuan szemében, aki rendelkezett azzal a képességgel, hogy meglássa a ta'vereneket. Al'Thor pedig kétségtelenül a legerősebbek közé tartozott.

Siuan arra kényszerítette magát, hogy ne törődjön az izzással, helyette alaposan felmérje al'Thort. Úgy tűnt, hogy a fiúból időközben férfi lett. Nyoma sem maradt ifjúkora lágyabb vonásainak. Megkeményedett. Régebben öntudatlanul is kissé görnyedten tartotta magát, ami nem volt ritkaság a fiatalemberek körében.

Főleg a magasak viselkedtek így. Al'Thor elfogadta a magasságát és kihúzott háttal lépdelt. Tekintély áradt belőle. Siuan még amyrlin korában számos hamis Sárkánnyal találkozott. Furcsa, hogy az érkező annyira hasonlított rájuk. Mintha…

Valósággal kővé dermedt, amikor a fiú a szemébe nézett. A pillantásában volt valami felfoghatatlan, valamilyen súly, a korok súlya. Mintha ez a szempár sok ezer emberöltő egybegyúrt tapasztalatára tekintett volna vissza. Ezer élet egyetlen emberben. Az arca pedig tényleg olyan volt, mint az aes sedaioké. Ha más nem, akkor legalább a szeme valóban kortalan volt.

Az Újjászületett Sárkány felemelte a karját. A bal kezét a háta mögött tartotta. Megállította a menetet.

– Bocsánat egy pillanatra! – mondta az őrzőknek, és keresztüllépett közöttük.

A megdöbbent harcosok szó nélkül átengedték. A Sárkány udvarias hangját meghallva félreálltak. Ez igazán nem volt helyénvaló. Al'Thor odaállt Siuan elé. A nő összeszedte magát. A fiúnál nem volt fegyver és nem tudott fókuszálni. Semmiképpen nem bánthatta. Ennek ellenére Bryne odalépett Siuan mellé és megragadta a kardja markolatát.

– Béke, Gareth Bryne! – szólította meg al'Thor. – Nem akarom bántani. Ha jól látom, megengedte neki, hogy magához kösse? Figyelemre méltó. Elayne csodálkozni fog, ha majd hírét veszi. Siuan Sanche, megváltozott, amióta utoljára találkoztunk.

– A Kerék forog, a változás pedig elér mindannyiunkat.

– Úgy beszél, ahogy azt egy aes sedaitól elvárhatja az ember – mosolygott rá al'Thor. Nyugalom áradt a halvány mosolyból. Ezzel meglepte Siuant. – Vajon valaha is képes leszek megbékélni az ilyen válaszokkal? Ön egyszer a testével fogott fel egy rám kilőtt nyilat. Mondtam már köszönetet ezért?

– Ha jól emlékezem, nem szándékosan tettem – felelte hűvösen a nő.

– Ennek ellenére fogadja köszönetemet!

A fiú a Csarnok bejárata felé fordult.

– Milyen amyrlin lett belőle?

Ezt most tőlem kérdezi? Ez a fiatalember egyszerűen nem tudhatott a közte és Egwene közötti szoros együttműködésről.

– Egyszerűen lenyűgöző – felelte. – Minden idők egyik legkiválóbb vezetője. Még akkor is, ha csak rövid ideje áll az élünkön.

A fiú ismét elmosolyodott.

– Nem is számítottam ennél kevesebbre tőle. Különös. Úgy érzem, hogy fájni fog, ha most újra találkozom vele. Pedig ez a sebhely kivételesen szépen és teljesen beforrt. Persze még nem felejtettem el, hogy mennyire fájt.

A Fényre! Hát ez a férfi cseppet sem úgy viselkedik, ahogy arra ő számított! Egyetlen fókuszálásra képes férfi sem lehetne ilyen nyugodt a Fehér Toronyban. Még az Újjászületett Sárkány sem. Ennek ellenére úgy tűnt, hogy al'Thor cseppet sem aggódott.

Siuan már szóra nyitotta volna száját, ám ekkor a tömegből egy aes sedai furakodott oda hozzájuk. Tiana?

A nővér előhúzott valamit a ruhája ujjából, és Rand felé nyújtotta. A parányi levélen vörös pecsét ragyogott.

– Ezt neked küldték – szólalt meg.

A hangjában feszültség csengett. Remegett a keze, bár egy átlagos megfigyelő ezt nem vette volna észre. Siuan azonban pontosan tudta, hogy milyen apró, szinte észrevétlen jelek árulják el az aes sedaiok érzelmeit.

Al'Thor felvonta egyik szemöldökét. Odanyúlt a levélért és átvette.

– Mit jelentsen ez?

– Megígértem, hogy átadom a levelet – magyarázta Tiana. – Legszívesebben nemet mondtam volna, de egy pillanatig sem hittem, hogy tényleg eljössz ide… Vagyis…

Elhallgatott, és összeszorította az ajkát. Utána gyorsan visszahúzódott a tömegbe.

Al'Thor zsebre vágta a levelet anélkül, hogy elolvasta volna.

– Próbálja meg majd megnyugtatni Egwene-t, ha túl vagyunk a megbeszélésen! – mondta még gyorsan Siuannak. Utána vett egy mély lélegzetet, majd az őreivel nem törődve elindult a bejárat felé.

A kísérői a nyomába eredtek. Az őrzők zavartnak látszottak, de senki sem mert hozzáérni a fiúhoz, ahogy átlépett a küszöb fölött és bevonult a Torony Csarnokába.

Egwene karján felállt a szőr, amikor Rand egy szál maga besétált a csarnokba. A bejárat előtt aes sedaiok tolongtak. Megpróbáltak úgy tenni, mintha nem követték volna feszült figyelemmel az eseményeket. Silviana Egwene-re pillantott. Nem lett volna helyesebb, ha erre a találkozásra zárt ajtók mögött került volna sor?

Hát nem, gondolta Egwene. Látniuk kell, ahogy farkasszemet nézek vele. A Fényre, nem várhattunk volna vele egy kicsit?

Az összecsapás elkerülhetetlennek tűnt. Nyugalmat erőltetett magára, és halkan elismételte ugyanazokat a szavakat, amelyek reggel óta ott jártak a fejébe. Ez a férfi itt nem Rand al'Thor volt. Nem a gyermekkori jó barátja jött el hozzá, nem a legény, akiről azt gondolta, hogy egy napon feleségül veszi. Rand al'Thorral szemben lehetett volna könyörületes, ám könnyen az egész világ végét okozhatta volna az, ha nem bánik kellő határozottsággal váratlan látogatójával.

Azt már nem. Ez a férfi itt az Újjászületett Sárkány. Az egész világ legveszedelmesebb embere. Milyen magas! Sokkal magabiztosabb annál, mint amilyen az utolsó találkozásukkor volt. Mégis egyszerű ruhát viselt.

Bevonult a Csarnok közepére. Kísérői, az őrzők odakint maradtak. A Sárkány megállt a padlót díszítő Láng közepén. Valósággal körülvették a székükben trónoló ülnökök.

– Egwene – szólalt meg Rand. A hangja visszhangot vetett a Csarnokban. Fejet hajtott a lány előtt, mintha csak a tiszteletét fejezte volna ki. – Látom, megtetted, amit meg kellett tenned. Nagyon is illik rád az amyrlin kendője.

Azok alapján, amiket mostanában hallott Randről, Egwene nem számított arra, hogy a fiatalember ennyire nyugodt lesz. Talán pontosan ugyanaz a nyugalom foghatta el, mint a bűnözőt, aki végül csak feladta magát.

De hát tényleg ezt gondolja róla? Bűnözőnek látta? Rand egyes cselekedetei kétségtelenül bűntetteknek tűntek: rombolt és hódított. Mikor is töltöttek el utoljára hosszabb időt együtt? Amikor együtt szelték át az Aiel-pusztát. Az eltelt hónapok során Rand megkeményedett. Egwene pontosan érezte, mennyire zord ez a fiatalember. A mélyben azonban volt ott más is.

– Mi történt veled? – kérdezte önmagát is meglepve. Előrehajolt az Amyrlin-trónon és úgy várta a választ.

– Darabokra zúztak – felelte Rand hátratett kézzel. – Utána pedig figyelemre méltó módon újra kikovácsoltak. Azt hiszem, kis híján majdnem elkapott, Egwene. Cadsuane-nek köszönhetem, hogy rendbe hoztam a dolgokat. Bár ő is csak a véletlen révén indított el a helyes úton. Ennek ellenére azt hiszem, hogy hatályon kívül helyezem a száműzetését.

Már nem úgy beszélt, mint korábban. Egwene jól emlékezett arra, hogy Rand azelőtt nem volt ilyen távolságtartó. Egy idegen esetén úgy vélte volna, hogy iskolába járt, kiművelődött. De Rand nem járt iskolába. Lehet, hogy a tanítói ilyen jó munkát végeztek?

– Miért járultál az Amyrlin-trón elé? – kérdezte Egwene. – Azért jöttél, hogy benyújts egy kérelmet, vagy hogy alávesd magadat a Fehér Torony irányításának?

Rand némán figyelte a lányt. Még mindig a háta mögött volt a keze. Mögötte szép csendben tizenhárom nővér vonult be a Csarnokba. Ragyogott körülöttük a saidar, mert továbbra is elvágták a fiút a fókuszálás lehetőségétől.

Úgy tűnt, hogy Randet nem érdekelte a dolog. Körülnézett a tágas teremben. Végigpillantott az ülnökökön. Tekintete rövid időre elidőzött a Pirosok székein, amelyek közül kettő üresen maradt. Pevara és Javindhra még mindig nem tértek vissza ismeretlen célú útjukról. Csupán a Duhara helyett nemrégiben megválasztott Barasine volt a teremben. Becsületére legyen mondva, rezzenéstelen arccal nézett a Sárkány szemébe.

– Volt úgy, hogy gyűlöltelek – szólalt meg Rand, és visszafordult Egwene felé. – Rengeteg dolgot éreztem az elmúlt hónapok során. Úgy tűnik, hogy azóta kell küzdenem az aes sedaiok befolyása és kelepcéi ellen, hogy Moiraine a Folyóköz földjére tette a lábát. Közben pedig hagytam, hogy más pányvák – lényegesen veszélyesebb kötelékek – kerüljenek láthatatlanul a nyakamba.

Úgy tűnik, hogy túlságosan is erőlködtem. Attól féltem, hogy az irányításod alá kerülök, ha odafigyelek rád. Nem a függetlenség kivívására vágytam, hanem attól rettegtem, hogy jelentéktelenné válok. Attól féltem, hogy nem a saját tetteimet hajtom végre, hanem majd te irányítasz.

Habozni látszott.

– Pedig milyen jó lett volna néhány bűnbak, akikre rákenhettem volna a bűneimet!

Egwene dühösen összevonta a szemöldökét. Talán azért jött el az Újjászületett Sárkány a Fehér Toronyba, hogy semmitmondó filozófiai eszmefuttatásokba kezdjen? Lehet, hogy tényleg megőrült.

– Rand! – csattant fel, majd lágyabb hangon folytatta: – Hívok néhány nővért, akik elbeszélgetnek veled. Megpróbáljuk eldönteni, hogy van-e valami… baj veled. Kérlek, próbáld meg elfogadni ezt!

Ha tisztába jönnek Rand állapotával, akkor eldönthetik, hogy mihez kezdjenek vele. Az Újjászületett Sárkánytól természetesen nem lehetett elvitatni a próféciákban megjövendölt szabadságot, de ez vajon azt jelentette, hogy egyszerűen hagyniuk kell elmenni, pedig már itt van a markukban?

Rand elmosolyodott.

– Ó, világos a dolog, Egwene. Mélységesen sajnálom, hogy nemet kell mondanom, de olyan sok a dolgom. Az emberek éheznek miattam, mások élete pedig borzalommá változott a tetteim miatt. Egy barátom éppen most vágtat a halálba egy szál maga. Nagyon kevés időm van arra, hogy megtegyem, amit meg kell tennem.

– Rand! – figyelmeztette Egwene. – Biztosra kell mennünk!

A fiú bólintott, mintha csak beleegyezett volna.

– Annyira sajnálom, hogy nemet kell mondanom! Nem azért sétáltam be ide, az erődítményed szívébe, amit olyan szépen felépítettél, hogy megküzdjek veled. Ez azonban sajnos elkerülhetetlen. Tudnod kell, hogy mire készülök, mert csak úgy tudsz felkészülni.

Amikor legutóbb megpróbáltam lepecsételni ellenségünk börtönét, kénytelen voltam női segítség nélkül cselekedni. Ez okozta a katasztrófát. Persze az is lehet, hogy bölcs dolog lett volna megtagadni tőlem a segítségnyújtást. Jó volna, persze, ha nem csak engem terhelne a felelősség. Másodszorra viszont nem követem el ugyanazt az hibát. Biztosra veszem, hogy egyformán fel kell használnunk a saidint és a saidart. Egyelőre még nem tudom a választ.

Egwene előrehajolt, és úgy tanulmányozta a fiút. Nem látszott őrület a szemében. A lány jól ismerte ezt a szempárt. Hiszen jól ismerte Randet.

A Fényre! gondolta. Tévedek. Nem tekinthetem egyszerűen csak az Újjászületett Sárkánynak. Oka van annak, hogy idekerültem. Annak is, hogy éppen ő áll itt. Számomra ez a fiú Rand marad. Randben ugyanis megbízhatunk, míg az Újjászületett Sárkánytól félhetünk.

– Te melyik vagy? – suttogta önkéntelenül.

Rand azonban meghallotta:

– Mind a kettő én vagyok, Egwene. Emlékszem rá. Lews Therinre. Magam előtt látom az egész életét, minden egyes kétségbeesett pillanatát. Mintha csak egy álom volna, egy világos álom. Amit én álmodom. Hozzám tartozik.

Egy őrült elme szavai, ám indulat nélkül mondták ki őket. Egwene ránézett, és visszaemlékezett arra a fiúra, amelyik Rand volt egykor. A komoly fiatalemberre. Aki nem volt olyan komor, mint Perrin, és nem is annyira zabolátlan, mint Mat. Erős és egyenes volt. Olyan férfi, akire az élet minden területén számítani lehetett.

Még akkor is, ha a világ sorsa volt a tét.

– Egy hónap múlva – folytatta Rand – felmegyek Shayol Ghulba, és letöröm a Sötét Úr börtönéről az utolsó megmaradt pecséteket. Azt akarom, hogy segíts.

Letörni a pecséteket? Egwene újra maga előtt látta az álmában átélt képeket. Ahogy Rand baltája lesújtott a kristálygömböt összetartó kötelekre.

– Rand, ne tedd! – kiáltott fel.

– Szükségem lesz rátok, mindannyiótokra – folytatta a fiatalember. – A Fény szerelmére, remélem, most jobban fogtok segíteni! Azt akarom, hogy találkozz velem egy nappal azelőtt, hogy útra kelek Shayol Ghulba. Aztán… szóval, akkor majd megvitatjuk a feltételeimet.

– A feltételeidet? – csattant fel Egwene.

– Majd meglátod – válaszolta a férfi, és megfordult, mint aki menni készül.

– Rand al'Thor! – kiáltotta Egwene, és felpattant. – Ne merészelj hátat fordítani az Amyrlin-trónnak!

A fiú megdermedt, azután visszafordult.

– Nem törheted meg a pecséteket! – magyarázta Egwene. – Hiszen az azzal a veszéllyel járhatna, hogy kiszabadul a Sötét Úr.

– El kell fogadnunk ez a veszélyt. El kell takarítani a romokat. A börtönt teljesen meg kell nyitni ahhoz, hogy ismét lepecsételhessük.

– Beszéljük meg a dolgot! – kérte Egwene. – Tervekre van szükségünk.

– Éppen ezért jöttem ide hozzád, hogy tudj terveket készíteni.

Úgy tűnt, Rand remekül szórakozik. A Fényre! Egwene dühösen hátradőlt. Ez a fiú pontosan ugyanolyan megátalkodottan makacs volt, mint az apja.

– Más dolgokat is meg kell ám beszélnünk, Rand. Nem csak ezt, hanem van itt más is. Nem utolsósorban azok a nővérek, akiket az embereid magukhoz kötöttek.

– Majd akkor beszéljünk róluk, ha legközelebb találkozunk.

Egwene szúrós pillantást vetett rá.

– Hát ha ezt tényleg nem lehet kihagyni… – folytatta Rand. Leheletnyit meghajolt a lány előtt. Nem volt ez rendes meghajlás, éppen csak biccentett a fejével. – Egwene al'Vere, Pecsétek Őrzője, Tar Valon Lángja, távozhatok az engedelmeddel?

Annyira udvarias volt! Egwene nem tudta eldönteni, hogy gúnyolódott-e vele vagy sem? Mélyen a fiú szemébe nézett. Ne kényszeríts semmi olyasmire, amit később megbánhatnék! Mintha ezt látta volna a tekintetében.

Tényleg képes lett volna bezárni ide a fiút? Azok után, amit Elaida képébe vágott arról, hogy Randnek szabadnak kell maradnia.

– Nem fogom megengedni, hogy megtörd a pecséteket – szólalt meg végül. – Az őrültség volna.

– Akkor találkozzunk északon, a Merrilor mezejének nevezett helyen! Ott beszélhetünk, mielőtt útra kelnék Shayol Ghulba. Most azonban nem akarlak térdre kényszeríteni, Egwene. Viszont mennem kell.

Egyikőjük sem sütötte le a tekintetét. A teremben lévő többiek szinte lélegezni sem mertek. Olyan csend támadt a helyiségben, hogy Egwene még azt is hallotta, ahogy a feje fölött nekifeszül a lágy szellő az ólomba foglalt rózsaablaknak.

– Hát legyen – szólalt meg végül. – De ezzel még nincsen vége, Rand!

– A dolgoknak nem szokott vége lenni, Egwene – felelte a fiú, majd biccentett, megfordult és kilépdelt a Csarnokból.

A Fényre! Nem volt meg a bal keze! Az meg hogy történhetett?

A nővérek és az őrzők vonakodva elálltak Rand útjából. Egwene a homlokához kapott. Valósággal megszédült.

– A Fényre! – kiáltotta Silviana. – Hogy voltál képes gondolkozni, anyám?

– Tessék? – értetlenkedett Egwene, és körülnézett a csarnokban.

Az ülnökök közül jó páran valósággal beleroskadtak a székükbe.

– Valami belemarkolt a szívembe – szólalt meg Barasine, és az egyik kezét a mellére szorította. – Szinte összepréselt. Nem mertem megszólalni.

– Én megpróbáltam beszélni – vette át a szót Yukiri. – De a szám nem engedelmeskedett.

– Ta'veren – szólalt meg Saerin is. – De hogy ilyen elképesztően erős legyen a hatása… úgy éreztem, hogy valósággal összezúz belülről.

– Hogyan tudtál ellenállni neki, anyám? – tudakolta Silviana.

Egwene elkomorodott. Ő semmi ilyesmit nem érzett. Talán mert úgy tekintett a fiatalemberre, mint Randre.

– Meg kell vitatnunk a szavait! A Torony Csarnoka egy óra múlva összeül, hogy tanácskozzunk.

Akkor azonban majd zárt ülésre kerül sor.

– Valaki menjen utána, és ellenőrizze, hogy tényleg elmegy-e!

– Gareth Bryne már el is indult – szólt be Chubain kívülről.

Az ülnökök felkászálódtak a székükből. Megrázta őket, amit hallottak. Silviana közelebb hajolt Egwene-hez.

– Igazad van, anyám. Nem szabad megengedni neki, hogy feltörje a pecséteket. De hát mitévők legyünk? Ha nem fogod foglyul ejteni…

– Nem hiszem, hogy képesek lettünk volna itt tartani – válaszolta Egwene. – Éreztem valamit rajta. Azt hiszem… úgy éreztem, hogy könnyedén elsöpörhette volna azt, amivel a nővérek elszigetelték.

– De hát akkor hogyan? Hogyan állítjuk meg?

– Szövetségesekre van szükségünk – felelte Egwene. Vett egy mély lélegzetet. – Talán majd azok az emberek meggyőzik, akikben megbízik.

Vagy sikerül a szándékai megváltoztatására kényszeríteni, ha szembetalálja magát mindazokkal, akik egy emberként meg akarják állítani.

Most már tényleg elengedhetetlenül fontos volt, hogy beszéljen Elayne-nel és Nynaeve-vel.

Negyedik fejezet

Remeg a Minta

– Ez meg mi a csoda? – kérdezte Perrin, miközben megpróbált nem törődni a rothadó hús átható bűzével. Egyetlen tetemet sem látott, ám az orra mégis azt állította, hogy a környéken halomban kellene állniuk a hulláknak.

Az előőrs élén, a jehannahi országút mellett állt. Észak felé bámultak. A hullámzó síkságon csupán néhány fa látszott. A fű megbámult és megsárgult, ahogyan másutt is. Az úttól távolabb azonban egyre sötétebbé vált a színe, mintha csak megfertőzte volna valamilyen betegség.

– Már láttam ilyesmit – jelentette ki Seonid. Az alacsony, sápadt bőrű aes sedai leguggolt az út szélén, és vizsgálni kezdte egy növény parányi levelét. Ide-oda pörgette az ujjai között. Jó minőségű, de dísztelen, zöld gyapjúruhát viselt. Ékszerként csupán a nagykígyós gyűrűjét viselte.

A magasból távoli mennydörgés hallatszott. Seonid mögött hat, kifejezéstelen arcú tudós asszony állt. A karjukat összefonták a mellükön. Perrinnek eszébe sem jutott megtiltani a tudós asszonyoknak, vagy éppenséggel a két aes sedai tanítványuknak, hogy elkísérjék. Talán már annak is örülhetett, hogy megengedték neki azt, hogy ő kísérje el őket.

– Pontosan – bólintott Nevarin. Karkötői hangosan csörömpöltek, amikor letérdelt és elvette a levelet Seonidtól. – Lánykoromban egyszer jártam a Fertőben. Az apám úgy gondolta, fontos, hogy megnézzem magamnak. Ez arra hasonlít, amit ott láttam.

Perrin maga csupán egyszer járt a Fertőben. A sötét foltok őt is arra a területre emlékeztették. A távoli fák egyikére vörösbegy ereszkedett alá. A madár piszkálni kezdte az ágakat és a leveleket, de mivel semmi érdekesen sem talált, ismét szárnyra kapott.

Perrint erősen zavarta az, hogy ezek a növények sokkal jobban tartották magukat, mint sok más, amit az útjuk során láttak. Elborították őket a sötét foltok, de mégis éltek, némelyik pedig valósággal kivirult.

A Fényre! gondolta, miközben elvette a levelet, amelyet Nevarin nyújtott felé. A rothadás bűze szállt fel a növényből. Hát mi történt ezzel a világgal, hogy már a Fertő is jobb helynek tűnik nála?

– Mori körbefutotta az egész területet – folytatta Nevarin, és az egyik közelben álló Hajadon felé biccentett. – Középen jóval sötétebb. Azt viszont nem látta, hogy mi van odabent.

Perrin Fürgével leléptetett az útról. Faile követte. A nő illata jól mutatta, hogy cseppet sem fél. Perrin két folyóközi harcosa viszont habozott.

– Perrin nagyúr? – kiáltotta Will.

– Valószínűleg nem veszélyes – nyugtatta meg a vezér. – Még mindig ki-be járnak belőle az állatok.

A Fertőt éppen azok a lények tették veszélyessé, amelyek ott éltek. Meg kellett tudniuk, hogy azok közül a bestiák közül valahogy nem jött-e le néhány délre? Az aielek szó nélkül utána indultak. Mivel pedig Faile is követte, Berelain sem maradhatott hátra. Az úrhölgy nyomában Anoura és Gallenne következett. Szerencsére Alliandre nem jött velük. Beleegyezett abba, hogy a táborban maradjon és ügyeljen a menekültekre, amíg Perrin nincs velük.

A lovak már induláskor nyugtalanok voltak. Az új környezet cseppet sem javított a hangulatukon. Perrin a száján át vette a levegőt, hogy valamelyest csökkentse a rothadás és az elhullás bűzét. A föld itt is nedves volt. Bárcsak elvonulnának végre ezek a fellegek. Kellő mennyiségű napfény végre kiszárítaná a talajt. A lovak bizonytalanul lépkedtek, ezért aztán nem siettek. A mezőség nagy részét fű, lóhere és apróbb növények borították. Minél tovább haladtak, annál többször bukkantak sötét foltokra. Néhány perc elteltével már jóval több barna növényt láttak, mint amennyi zöldet vagy sárgát.

Végül három közeli domb között parányi völgyre bukkantak. Perrin megállította a lovát. A többiek felzárkóztak mellé. Egy igen különös falu feküdt előttük. Házak helyett furcsa faanyagból készített kunyhókat pillantottak meg. Olyan volt ez a fa, mint valami vastag nádszál. A kunyhókat zsúptető fedte. Szalma helyett azonban az építők hatalmas leveleket használtak. Minden levél legalább kéttenyérnyi széles volt.

A faluban egyetlen növény sem nőtt. A talajt homok borította. Perrin leszállt a nyeregből és belemarkolt a földbe. Ujjaival elmorzsolta az érdes törmeléket. A többiekre pillantott. Az illatuk mutatta, hogy zavarban vannak.

A lovát maga mögött vezetve óvatosan bement a falu középpontjába. A Fertő erről a helyről terjeszkedett minden irányba, magát a falut azonban nem érintette meg. A Hajadonok szétszéledtek a kunyhók között. Sulin állt az élükre. Az arcukat kendő takarta. Gyorsan átkutatták a házakat. Fürge kézjelekkel beszélték meg a látottakat egymással. Végül visszatértek.

– Senki? – kérdezte Faile.

– Senki – válaszolta Sulin, és óvatosan levette arca elől a kendőt. – Kihalt a hely.

– Mégis ki építene egy ilyen falut? – töprengett Perrin. – Ráadásul éppen Ghealdanban?

– Nem itteni ez a hely – felelte Masuri.

Perrin a karcsú aes sedai felé fordult.

– Ez a falu nem erre a környékre való – magyarázta Masuri. – Még soha sem láttam olyan faanyagot, amit itt használtak.

– Foszlik a Minta – szólalt meg halkan Berelain. – Köztünk járnak a halottak. Sokan megmagyarázhatatlanul pusztulnak el. A városokban szobák tűnnek el, és tönkremegy az étel.

Perrin megvakarta az állát. Eszébe jutott az a nap, amikor a baltája megpróbálta meggyilkolni. Ha egész falvak tűnnek el, csak hogy távoli tájakon bukkanjanak elő újra, ha a Fertő növekedni kezd a Minta foszlányai között… a Fényre! Hát már ennyire eldurvultak a dolgok?

– Perzseljék fel a falut! – szólalt meg, miközben megfordult. – Használják az Egyetlen Hatalmat! Ha lehet, pusztítsák el az összes megfertőződött növényt! Talán megakadályozhatjuk, hogy még jobban elterjedjen. A seregünkkel felvonulunk arra a hegyi táborhelyre. Egyórányi útra van. Holnap is itt maradunk, ha több időre van szükség.

Meglepő módon ezúttal sem a tudós asszonyok, sem az aes sedaiok nem tiltakoztak, hogy csak úgy egyszerűen parancsot adott nekik.

Vadássz velünk, testvér!

Perrin egy farkasálomban találta magát. Halványan még emlékezett arra, ahogy holtfáradtan ült egy mécses imbolygó fénye mellett. Csupán ez az egyetlen lángnyelv világította be a sátrat. Azt várta, hogy végre hír érkezzen azoktól, akik a különös falu felperzselésével voltak elfoglalva. Éppen a Kósza Jain utazásait olvasta. A könyvet Gaul találta Malden romjai között.

Most viszont Perrin a hátán feküdt egy hatalmas mező kellős közepén. Olyan magas fű nőtt itt, hogy akár az ember derekáig is felért volna. Ahogy a magasba pillantott, a szél mozgásba hozta az arcát és a karját csiklandozó fűszálakat. Az égbolton pontosan ugyanolyan viharfelhők tornyosultak, mint az ébren lévők világában. Vagy talán az itteni felhők még vadabbak is lehettek.

Továbbra is felfelé bámult. Az égboltnak csupán egy szűk szeletét láthatta, mert a többit eltakarta a barna és a zöld fű, meg a vadköles szára. Ennek ellenére valósággal érezte, hogy közeledik a vihar. Mintha a zivatar elindult volna az égből, hogy beborítsa őt.

Ifjú Bika! Gyere! Gyere vadászni!

Egy farkas hangját hallotta. Azonnal tudta, hogy a nőstény állatot Tölgytáncosnak hívják. Ezt a nevet akkor kapta, amikor kölyökkorában vidáman hempergett a facsemeték között. Nem volt egyedül. Ott volt vele Suttogó, Hajnalfény, Szikrázó és Zabolátlan is. Jó tucatnyi farkas hívta őt. Néhányan élő farkasok voltak, akik álmukban jártak itt, de ugyanígy hallotta az elhunyt farkasok szellemeinek hangját is.

Nem szavakkal, hanem illatok, képek és hangok keverékével szóltak hozzá. Megérezte egy fiatal szarvasbika illatát. Az állat patája minden ugrásnál mélyen a földbe préselődött. Hallotta a száraz falevelek recsegését a rohanó farkasok talpa alatt. A diadalmas morgást. Érezte, milyen izgalmas együtt rohanni a falkával.

A hívás valamit felébresztett Perrin belsejében. Azt a farkast, akit megpróbált bezárni oda. Egy ilyen állatot azonban nem lehet sokáig fogságban tartani. Vagy megszökik, vagy elpusztul. Nem bírja ki fogságban. Legszívesebben talpra ugrott volna, hogy boldog üvöltéssel igent mondjon és elmerüljön a falkában. Hiszen ő volt Ifjú Bika, és a társai örömmel látták.

– De nem! – kiáltotta, miközben felült és a fejéhez kapott. – Nem fogok elveszni benned!

Ugró jobb kéz felől ült a fűben. A megtermett szürke farkas némán figyelte Perrint. Aranyszeme nem pislogott. Visszatükröződött benne a fenti villámok fénye. A fű egészen Ugró nyakáig ért.

Perrin leengedte a kezét. Olyan sűrű volt a levegő! Tele párával, és a szaga alapján közel volt már az eső. A fiú azonban nem csak a levegő illatait érezte, nem csupán a száraz föld szagát, hanem nagyon is jól felfogta Ugró türelmét.

Téged is hívnak, Ifjú Bika, szólalt meg a farkas.

– Nem vadászhatok veletek – magyarázta Perrin. – Ugró, ezt már megbeszéltük. Egyszerűen elvesznék. Amikor csatába mentem, hagytam magam elragadtatni. Olyan voltam, mint egy farkas.

Mint egy farkas? kérdezte Ugró. Ifjú Bika, te farkas vagy. És ember. Gyere vadászni!

– Mondtam, hogy nem tehetem. Nem engedem, hogy bekebelezzen.

Perrin látta maga előtt a ketrecbe zárt aranyszemű fiatalembert. Semmi emberi nem maradt belőle. Noamnak hívták. Egy Jarra nevű faluban találkozott vele.

A Fényre! gondolta. Az nincs is olyan messzire innen. Vagyis hát attól a helytől, ahol ebben a pillanatban a teste aludt a valódi világban. Jarra Ghealdanban feküdt. Milyen furcsa egybeesés!

Egy ta'veren közelében nincsenek véletlenek.

Perrin elkomorodott, felkelt és szétnézett a környéken. Moiraine elmondta neki, hogy Noamban egyetlen cseppnyi emberiesség sem maradt. Ez a sors várt arra a farkasfivérre, aki megengedte, hogy teljességgel eluralkodjon rajta a farkas.

– Meg kell tanulnom úrrá lenni magamon. Különben örökre el kell űznöm a farkast – magyarázta Perrin. – Nem maradt idő a kiegyezésre, Ugró.

A farkas illata jelezte az elégedetlenségét. Nem szerette azt, hogy az emberek állandóan uralni és uralkodni akartak.

Gyere! mondta Ugró, és felállt a fűben. Vadásszunk!

– De én…

Gyere tanulni! sürgette rosszkedvűen a farkas. Közeledik az Utolsó Vadászat.

Ugró egy fiatal farkaskölyök képét vetítette ki Perrin elé. A kölyök életében először ejtett zsákmányt. Érezni lehetett, hogy Ugrót aggasztja a jövő. Ez meglepő érzés volt egy farkas számára. Az Utolsó Vadászat megváltoztatta a dolgokat.

Perrin elbizonytalanodott. Amikor egyszer korábban itt járt a farkasálomban, éppen ő követelte Ugrótól azt, hogy tanítsa meg a hely titkaira. Egy fiatal farkas nem nagyon viselkedhetett volna így. Mintha csak megkérdőjelezte volna az idősebb állat rangját. Hát most megkapta a választ. Ugró eljött, hogy megtanítsa a dolgokra, ám mindezt farkas módjára fogja tenni.

– Sajnálom – folytatta Perrin. – Elmegyek veled vadászni, de nem fogok elveszni magamban.

Hogy te milyen dolgokat gondolsz? felelte rosszkedvűen Ugró. Hogy a csudába tudsz képeket küldeni a semmiről?

A farkas válaszát furcsa képzetek kísérték. Üres volt mind. A felhőtlen égbolt, az odú, ahol senki nem élt, meg egy felperzselt szántóföld.

Hiszen te Ifjú Bika vagy! Mindig is Ifjú Bika leszel. Hogyan veszhetnél el Ifjú Bikában? Nézz le, és akkor meglátod az ő mancsait! Harapj és az ő fogai fognak ölni! Nem lehet itt elveszni.

– Az emberek már csak ilyenek.

Állandóan ugyanazokat az üres szavakat ismételgeted – figyelmeztette Ugró.

Perrin vett egy mély lélegzetet. Beszívta, majd kiengedte a túlságosan is párás levegőt.

– Hát jól van – szólalt meg aztán, és egy kalapács meg egy kés jelent meg a kezében. – Induljunk!

A patáddal akarsz vadászni?

A kérdést egy olyan bika képmása kísérte, aki nem törődött a szarvával, hanem megpróbált felugrani egy szarvas hátára, hogy beledöngölje a talajba.

– Igazad van – bólintott Perrin, és máris egy jó folyóközi vadászíjat tartott a kezében. Nem volt olyan jó lövész, mint Jondyn Barram vagy Rand, de azért szégyellnie sem kellett magát.

Ugró következő képén a bika megpróbálta leköpni az őzet. Perrin felmordult, és egy olyan képet küldött vissza, amin a farkas kilőtte a karmait és lesújtotta velük a távolban álló szarvast. A válasza még nagyobb jókedvre derítette Ugrót. Bármennyire is mérgelődött, Perrin kénytelen volt beismerni, hogy a célba lövő farkas képe tényleg elég mulatságos volt. Az idős farkas ráadásul továbbküldte társainak ezeket a képeket. A falka vonyítani kezdett a gyönyörűségtől. Legtöbbjüknek az a jelenet tetszett a legjobban, amikor a bika a szarvas hátán ugrált. Perrin felmordult, és Ugró után vetette magát. A többi farkas egy távoli erdőben várt rájuk.

Futás közben úgy érezte, hogy errefelé egyre sűrűbben nő a fű. A növényzet megpróbálta visszatartani. A sűrű erdei aljnövényzet is a lábára tekeredett. Ugró nemsokára lehagyta.

Rohanj, Ifjú Bika!

– De hát igyekszem! – kiáltott vissza Perrin.

Próbáld meg jobban, mint bármikor korábban!

Perrin tovább folytatta a küszködést a fű ellen. Ez a különös hely, ez a furcsa világ, ahol a farkasokkal rohanhatott, néha valósággal megmámorosította. Ami veszélyes volt. Ugró többször is figyelmeztette őt erre.

A veszélyekkel majd holnap foglalkozunk. Most ne törődj velük! kiáltotta Ugró, miközben egyre jobban eltávolodott. Csak a kétlábúak aggodalmaskodnak.

– Nem feledkezhetek meg a bajaimról! – kiáltotta vissza Perrin.

Mégis gyakran ezt teszed, felelte Ugró.

Igaza volt a farkasnak, talán nem is tudta, hogy mennyire. Perrin kirobbant egy tisztásra, ahol megtorpant. A földön ott feküdt az a három fémdarab, amit egy korábbi álmában kovácsolt ki. Ott volt a kétökölnyi nagyságú tömb, a lapos rúd és a vékony téglalap is. Ez utóbbi sárgásvörös fénnyel, halványan izzott. A gyér fű megperzselődött a közelében.

A három fémdarab azonnal eltűnt, bár az izzó téglalap égett foltot hagyott maga után. Perrin körülnézett, a farkasokat kereste. Szemben vele, a fák fölött az égbolton hatalmas, fekete nyílás jelent meg. Nem tudta volna megmondani, hogy milyen messzire lehetett a jelenség. Minden másnál nagyobbnak látszott, de ugyanakkor mégis mintha valahol a távoli messzeségben lett volna.

Matet látta ott. A fiatalember saját maga ellen küzdött. Tucatnyi ellenfelének az arca pontosan olyan volt, mint az övé, és valamennyien eltérő, de finom szabású öltözéket viseltek. Mat kezében gyorsan pörgött a lándzsa, ám nem vette észre a hátulról lopakodó sötét alakot és kezében a véres kést.

– Mat! – harsogta Perrin, pedig tudta, hogy nincs értelme kiabálni. Amit látott, az csupán valamilyen különös álom, vagy a jövő egyik látomása volt. Már jó ideje nem tapasztalt hasonlót. Szinte már azt gondolta, hogy véget értek az effajta látomásai.

Amikor megfordult, az égbolton egy másik sötét nyílás támadt. Bárányokat látott. Egy egész nyáj rohant ott az erdő felé. Farkasok üldözték őket, és a sűrűben láthatatlanul iszonyatos szörnyeteg lapult. Perrin jól érezte, hogy abban az álomban ott rejtőzködik a szörnyeteg. De hát kit is üldözött és miért? Valami nem volt rendben azokkal a farkasokkal.

A harmadik sötét nyílás oldalt bukkant elő. Faile, Grady, Elyas, Gaul… egy sziklacsúcs felé haladtak és emberek ezrei követték őket.

A látomás tovatűnt. A magasból hirtelen Ugró bukkant elő. Perrin mellett ért földet. Nagyot csúszott, mielőtt megállt volna. A farkas úgysem látta volna ezeket a nyílásokat. Korábban egyetlen alkalommal sem volt képes észrevenni őket. Ugró most savanyú arccal vizsgálni kezdte a megperzselődött foltot. Perrin saját magát látta a képen, amit Ugró küldött. A haja ziláltan lógott. Karikás volt a szeme, összeragadt a szakálla és rongyokban lógott mocskos ruhája. Perrin tudta, hogy mit lát. Közvetlenül azután nézett így ki, hogy elrabolták Faile-t.

De tényleg ennyire lepusztult? A Fényre! Hiszen rongyokban jár. Szinte már olyan, mint egy koldus. Vagy… mint Noam.

– Ne próbálj meg összezavarni! – kiáltotta. – Azért néztem így ki, mert minden figyelmemet Faile megtalálására összpontosítottam. Nem pedig azért, mert elkezdtem átengedni magamat a farkasoknak!

A legfiatalabb kölyök mindig a falka idősebb tagjait kárhoztatja.

Ugró nagy szökellésekkel ismét futásnak eredt.

Ezzel meg mit akart mondani? Az illatok és a képek zavarba hozták Perrint. Felmordult és rohanni kezdett. A háta mögött hagyta a tisztást, és ismét beletaposott a fűbe. A sűrű már megint lelassította. Olyan volt, mintha árral szemben úszott volna. Ugró viszont csak úgy hasított előtte.

– A Fény égetne meg, várj már rám! – harsant fel Perrin hangja.

Ha várunk, akkor elveszítjük a zsákmányt. Rohanj, Ifjú Bika!

Perrin összeszorította a fogát. Ugró már csak egy apró folt volt a messzeségben. Már majdnem elérte a fákat. Perrin szerette volna végiggondolni az előbbi látomásokat, de egyszerűen nem volt rá ideje. Ha nem éri utol Ugrót, akkor biztosra veheti, hogy aznap este már nem látja újra. Nagyszerű, gondolta beletörődve.

A táj hirtelen elmozdult mellőle. Mintha csak villámként rohant volna végig a fű között. Mintha egyetlen lépéssel vagy száz hosszt tett volna meg. Újabbat lépett és a táj ismét elrohant hátrafelé. Éppen csak, hogy csíkot nem húzott.

A fű szétnyílt előtte. A hangosan üvöltő szél lágyan végigsimította az arcát. Valahol mélyen felébredt az ősi farkas. Perrin elérte az erdőt és ott megállt. Ekkor már alig tízlábnyi lépésekkel haladt. A többi farkas is itt volt. Felsorakoztak a fiú mellé és izgatottan ott futottak vele.

Csak két lábad van, Ifjú Bika? – kérdezte Tölgytáncos.

A fiatal nőstény szőre annyira világos volt, hogy szinte fehérnek látszott. Jobb oldalán egy fekete sáv húzódott végig.

Perrin nem válaszolt, csak futott tovább a farkasok oldalán, a fák között. Először azt hitte, hogy csak egy apró ligetben járnak, ám aztán már tudta, hogy kiterjedt erdőség veszi körül. Elszáguldott a tuskók és a páfrányok fölött. Lába szinte alig érintette odalent a talajt.

Pontosan így kellett futni. Erőteljesen. Teli lendülettel. Átlódult a kidőlt fatörzsek fölött. Olyan magasra felszökkent a fatörzsekre, hogy a haja súrolta a fák lombját. Meztelenül ért földet. Ez az erdő az övé volt. Egyszerűen az övé, és Perrin értette az erdőt.

Lefoszlott róla az aggodalom. Végre hagyta, hogy annak tekintse a dolgokat, amik azok a valóságban voltak, és nem olyannak, amivé esetleg változhatnának. Már nem tartott tőlük. A farkasok a fivérei és a nővérei voltak. A rohanó farkas még a valódi világban is az egyensúlyozás és az irányított mozgás nagymestere. Valóságos remekmű. Itt pedig, ahol a természet törvényei engedelmeskedtek az akaratuknak, még ennél is jóval többre voltak képesek. A farkasok elszakadtak a talajtól. Fáról fára ugráltak. Semmi sem tartotta őket a földön. Néhányan még az ágak közé is felmentek, és lombkoronából lombkoronába vetették magukat.

Perrint lenyűgözte ez az élmény. Hát érezte valaha is ennyire elevennek magát? Egyszerre volt szerves része, ugyanakkor pedig gazdája a környező világnak. A durva kérgű, fejedelmi bőrlevélfák között helyenként tiszafa és ritkábban illatos lázcserje nőtt. Ez utóbbiakat elborította a sok virág. Perrin felrugaszkodott a magasba, amikor elsüvített az egyik mellett és száguldásának szele magával ragadta az ágakat belepő bíbor virágszirmokat. A szirmok táncra perdültek körülötte. Pörögni kezdtek a légáramlatokban és elborították őt édes illatukkal.

A farkasok vonyítani kezdtek. Egy közönséges ember nem tudta volna megkülönböztetni az egyik vonyítást a másiktól. Perrin azonban mindent remekül értett. Társai a boldogságtól üvöltöttek. Kezdődhetett a vadászat.

De megálljunk! Hiszen éppen ettől tartottam! Nem kerülhetek kelepcébe. Ember vagyok, nem pedig farkas.

Ebben a pillanatban azonban megérezte a szarvasbika illatát. A hatalmas állat méltó zsákmány lehetett volna. Csak nemrég járhatott erre.

Perrin megpróbálta visszafogni magát, de a vágyakozás túl erősnek bizonyult. Az illat nyomában rohanva követni kezdte a vad nyomát. A többi farkas, de Ugró sem előzte meg. Ott rohantak mellette és mögötte. Vidám illatuk jelezte, hogy hagyják őt vezetni.

Perrin volt az előőrs, a lándzsa hegye, a támadó hullám taraja. Mögötte hangosan morogtak a vadászok. Mintha az óceán dübörgő hullámait vezette volna maga után. Ugyanakkor vissza is tartotta őket.

Nem lassíthatom le a többieket, gondolta.

Ekkor már négy lábon futott. Az íjat eldobta, és rögtön el is feledkezett róla. Keze és lába manccsá alakult. Követői ismét vonyítani kezdtek, látván a csodálatos átváltozást. Ifjú Bika most már tényleg csatlakozott hozzájuk.

A szarvas ott járt előttük. Ifjú Bika megpillantotta a fák között. A ragyogóan fehér állat agancsa legalább huszonhat ágú volt. Lekopott róla a téli bőr. A szarvas óriásira nőtt. Nagyobb volt, mint egy ló. Megfordult és a falkára meredt. Amikor Ifjú Bika szemébe nézett, a farkas megértette, hogy a zsákmány megijedt. A szarvas elképesztően izmos hátsó lábával elrúgta magát a földtől. Repülve hagyta maga mögött az ösvényt.

Ifjú Bika torkából feltört a kihívás üvöltése. Keresztülrohant a bokrok között. Üldözőbe vette a hatalmas szökkenésekkel rohanó, királyi állatot. Minden egyes ugrás jó húsz hosszal vitte előre. Nem ütközött egyetlen ágnak sem, és nem csúszott meg a talpa. Nem számított, hogy az erdő talaját nedves moha borította.

Ifjú Bika hajszálpontosan követte a menekülő szarvas mozgását. Pontosan oda lépett mancsával, ahol egy pillanattal korábban még a szarvas patája ért a földhöz. Egy pillanatra sem maradt le mögötte. Hallotta a vad lihegését. Látta, ahogy megjelenik az izzadság habja a bundáján. Érezte, hogy a zsákmány fél.

De nem. Ifjú Bika nem érné be egy olcsó győzelemmel. Nem lenne helyénvaló addig hajszolni a zsákmányt, amíg az össze nem rogy a kimerültségtől. A farkas érezni akarta a friss vér ízét. Átharapni a vad torkát, hogy a szarvas egészséges szíve teljes erővel a magasba pumpálja a vörös folyadékot. Nyílt küzdelemben akarta legyőzni az áldozatát.

Megváltoztatta a lépései ritmusát. Már nem egyszerűen követte a szarvas futását. Elébe akart kerülni, nem pedig a nyomában kullogni! A szarvas szaga még nagyobb rémületről árulkodott. Ifjú Bika ettől még jobban felgyorsult. A szarvas kitört jobb kéz felé. Ifjú Bika a levegőbe vetette magát. Nekiugrott egy fa törzsének és négy manccsal oldalra taszította magát, hogy irányt változtathasson. A gyors kanyar miatt egy szívdobbanásnyi előnyre tett szert.

Már csak egy lélegzetnyi távolság választotta el a szarvastól. Orra alig néhány ujjnyival követte a menekülő állat patáját. Felvonyított, mire hátulról felhangzott fivérei és nővérei válasza. A hajsza magába fogadta mindannyiukat. Eggyé váltak.

De akkor is ő járt az élen.

Vonyítása diadalmas hörgéssé változott, amikor a szarvas megpróbált irányt változtatni. Ütött az óra! Ifjú Bika átvetette magát egy tuskó fölött, és állkapcsával megragadta a zsákmány nyakát. Érezte az izzadságot, a szőrt, agyarai tövében a gyorsan összefutó, forró vért. Testsúlya földre döntötte a szarvast. Ahogy tovább hemperedtek, Ifjú Bika nem engedte el az áldozatát. Leszorította a szarvast a talajra. A zsákmány bőrére pöttyöket festett a vér.

A farkasok diadalmasan felvonyítottak. A zsákmányszerző egy pillanatra enyhített a szorításon. Szemből akarta átharapni a szarvas torkát, hogy végezzen vele. Semmi más nem számított. Az erdő eltűnt. A vonyítás elhalkult. Csak a harapás maradt. Az édes halál.

Valami Ifjú Bikának vágódott. A csapás hátralökte a bokrok közé. Felkapta a fejét és zavart dühvel vicsorogni kezdett. Egy másik farkas megállította. Ugró! De hát miért?

A szarvas feltápászkodott, azután egyre gyorsabb szökkenésekkel eliramodott az erdőben. Ifjú Bika dühöngve felvonyított. Utána akarta vetni magát. Ugró azonban ismét mozgásba lendült. Teljes testsúlyával nekivágódott Ifjú Bikának.

Ha a szarvas itt hal meg, akkor mindörökre elpusztul, magyarázta a farkas. Ez a vadászat most véget ért, Ifjú Bika. Majd máskor vadászunk.

Ifjú Bika majdnem Ugróra vetette magát. Támadni akart. De nem. Azzal egyszer már megpróbálkozott, és nagy hiba volt, hiszen ő nem farkas, hanem…

Perrin a földön feküdt. Érezte a vér szagát. Nem az ő vére volt. Lihegve kapkodott levegő után. Az arca izzadságban fürdött. Nagy nehezen feltérdelt, aztán leült. Alig kapott levegőt és remegett a csodálatos, borzalmas vadászattól.

A többi farkas is letelepedett, de némák maradtak. Ugró ott feküdt Perrin mellett. Bozontos fejét vén mancsán nyugtatta.

– Hát ez az – szólalt meg végül Perrin. – Amitől félek.

Dehogy is! Nem félsz tőle, válaszolta Ugró.

– Jobban tudod nálam, hogy mit érzek?

A szagodban nincsen félelem, mondta a farkas.

Perrin hanyatt dőlt. Bámulni kezdte a magasban a lombkoronát, az ágakat és a leveleket. A szíve még mindig hevesen dobogott a hajsza miatt.

– Hát akkor aggódom miatta.

Az aggodalom nem ugyanolyan, mint a félelem, magyarázta Ugró. Miért erről beszélsz, ha a másikat érzed? Aggódsz, aggódsz, aggódsz. Máson sem jár az eszed.

– De igen. Gyilkolok is. Hogyan fogod megtanítani nekem a farkasálom titkait? Úgy, mint most, a vadászat során?

Igen.

Perrin oldalra nézett. A szarvas vére ráfröccsent egy száraz fatörzsre. A sötét folyadék elkezdett beszivárogni a fába. Ha így kell tanulnia, akkor az nagyon közel viszi ahhoz, hogy farkassá változzon.

Ugyanakkor viszont már túl régóta kerülgette a forró kását. Beérte azzal, hogy egyszerű patkókat készítsen a kovácsműhelyben, miközben elfordult a nehezebb, bonyolultabb munkáktól. Beérte azzal, hogy mindenkinél élesebb a szaglása, és csak akkor szólította meg a farkasokat, ha szüksége volt rájuk. Egyébként nem törődött velük.

Addig nem lehet elkészíteni valamit, amíg nem érti meg annak az alkotórészeit. Addig nem tudja megtanulni, hogyan kell a belsejében élő farkast kezelni, vagy éppen elutasítani, amíg nem lesz képes megérteni a farkasálmot.

– Hát rendben – szólalt meg végül. – Így legyen!

Galad a lován ügetve szelte át a tábort. A gyermekek mindenütt a sátrak felállításával, a főzőgödrök kiásásával voltak elfoglalva. Felkészültek az éjszakára. Az emberei nap mint nap sötétedésig meneteltek. Másnap kora hajnalban ébredtek. Minél hamarabb eljutnak Andorba, annál jobb.

Végre kijutottak azokból a fényverte mocsarakból. Az útjuk most már nyílt, fűvel borított síkságon át vezetett. Talán jobban tették volna, ha kissé keletre fordulva megkeresik a síkot átszelő egyik széles országutat. Ez azonban meglehetősen kockázatos lett volna. Az tűnt a legjobbnak, ha elkerülik az Újjászületett Sárkány seregeit és a seanchanokat. A Fény ugyan beragyogja a gyermekeket, de már számos bátor hős vesztette életét úgy is, hogy a Fény útját járta. A halál fenyegetése nélkül nem létezhetett volna a bátorság sem, ám Galad úgy vélte, jobban jár, ha addig fürdik a Fényben, amíg még képes levegőt venni.

A jehannahi országút mentén vertek tábort. Másnap átkelnek az úton, és továbbmennek észak felé. Kiküldött egy őrjáratot az országútra. Tudni akarta, hogy kik járnak errefelé. Ráadásul igencsak kifogytak a készleteik.

Tovább járta a tábort. Csupán egy maroknyi lovas kísérte. Nem törődött a sajgó sebhelyekkel. Rendezett, fegyelmezett tábor tárult a szeme elé. Minden légió külön sátorozott. Az egyes táborok koncentrikus gyűrűket alkottak. A táborhelyen belül nem húzódott egyetlen egyenes útvonal sem. Ez a kialakítás összezavarta és lelassította az esetleges támadókat.

Középen egyetlen sátrat sem emeltek az egyik altábor helyén. A lyuk azt mutatta, hogy korábban hol álltak a vallatók sátrai. Galad parancsára a vallatókat szétszórták az alegységek között. Minden századhoz beosztottak kettőt. Ha a vallatók kénytelenek lesznek együtt élni a többiekkel, akkor talán közelebb kerülnek a Fény többi gyermekéhez.

Az ifjú főúrkapitány elhatározta, hogy amikor legközelebb tábort vernek, odafigyel arra, hogy ne maradjon meg ez az üres hely.

Kísérői élén továbbügetett. Azért ment körbe, hogy katonái láthassák. A harcosok tisztelegve üdvözölték. Jól emlékezett Gareth Bryne régi szavaira: az esetek többségében nem az a tábornok legfontosabb feladata, hogy meghozza a döntéseket, hanem az, hogy arra figyelmeztesse az embereit, hogy valaki felel a döntésekért.

– Főúrkapitányom – szólalt meg kísérői egyike, Brandel Vordarian. Az idős férfinál a Galadot szolgáló főkapitányok közül egy sem volt öregebb. – Mégiscsak azt gondolom, hogy nem kellene elküldeni azt az irományt.

Vordarian közvetlenül Galad mellett lovagolt. A másik oldalán Trom ügetett. Hármójukat Golever és Harnesh főkapitány követte. Mindent hallottak. Mögöttük Bornhald következett. Aznap ő volt a főúrkapitány ügyeletes testőre.

– El kell küldeni azt a levelet! – ellenkezett Galad.

– Meggondolatlanságnak tűnik, főúrkapitányom – folytatta.

Vordarian. A simára borotvált képű, hatalmas termetű andori férfi aranyhajában már ezüst csillogott. Galad nagyjából tudta, hogy milyen múltra tekinthet vissza Vordarian családja. A nem túl jelentős nemesi nemzetiség gyakran megfordult az anyja udvarában.

Csak egy bolond nem hajlandó arra, hogy meghallgassa a nála idősebb és bölcsebb emberek tanácsait. Ugyanakkor csak egy bolond engedelmeskedik minden tanácsnak.

– Lehet, hogy meggondolatlanság – válaszolta. – De akkor is így helyes cselekednünk.

Azt a bizonyos levelet a seanchanok uralma alatt maradt vallatóknak és gyermekeknek írta. Nem mindenki jött el Asunawával. A levélben Galad elmagyarázta, hogy mi történt, és megparancsolta nekik, hogy a lehető leghamarabb jelentkezzenek szolgálatra nála. Nem valószínű, hogy bárki is jönni fog, ám a bajtársaiknak joguk volt ahhoz, hogy megtudják, mi is történt.

Vordarian felsóhajtott, aztán arrébb léptetett, hogy Harnesh odaügethessen Galad mellé. A kopasz férfi elgondolkodva megvakarta a bal füle helyén éktelenkedő sebhelyet.

– Eleget sopánkodtál már e miatt a levél miatt, Vordarian. Kezd elfogyni a türelmem a makacskodások miatt.

Galad úgy vélte, hogy igen sok olyan dolog akadt, ami alaposan próbára tette a Murandyből származó főtiszt türelmét.

– Te viszont valami mást akarsz megvitatni velem, igaz? – kérdezte, miközben egy biccentéssel viszonozta a fahasábokat darabokra hasító gyermekek tisztelgését.

– Arról beszéltél Bornhald gyermeknek, Byar gyermeknek és másoknak is, hogy a terveid szerint szövetséget kell kötnünk Tar Valon boszorkányaival!

Galad bólintott.

– Világos számomra, hogy a döntésem zavart kelthetett, ám ha megfontolod a dolgot, akkor belátod, hogy ez az egyetlen helyénvaló választási lehetőség.

– De hát a boszorkányok gonoszak!

– Talán igen – felelte Galad. Egykor cáfolta volna ezt az állítást. A többi gyermeket meghallgatva és figyelembe véve azt, hogy mit tettek Tar Valon úrnői a húgával, egyre inkább úgy érezte, hogy talán túlzottan is kesztyűs kézzel bánik az aes sedaiokkal. – Mindazon által vedd figyelembe, Harnesh nagyuram, hogy e némberek gonoszsága elenyésző a Sötét Nagyúr gonoszsága mellett! Küszöbön áll az Utolsó Csata. Talán tagadnád ezt?

Harnesh és a többiek is felpillantottak az égre. Hetek óta egyetlen pillanatra sem szakadozott fel a fenyegető felhőtakaró. Az előző nap még egy emberrel végzett az az igen különös betegség: amikor köhögött, bogarak bukkantak fel a szájából. Rohamosan fogytak a készleteik is. Még a tartósított élelmiszer is megromlott.

– Nem, nem tagadom – mormogta Harnesh.

– Akkor viszont örvendezzünk – folytatta Galad. – Mert világos az út előttünk. Harcolni fogunk az Utolsó Csatában. A seregek élén állva megmutatjuk a Fény ragyogását azoknak, akik eddig elutasítottak minket. De még akkor is harcolni fogunk, ha egyedül maradunk, mert ez a kötelességünk. Talán tagadnád ezt, főkapitány?

– A válaszom megint nem. De hát akkor is, főúrkapitányom, miért a boszorkányokkal?

Galad a fejét csóválta.

– Nem látok más kiutat magunk előtt. Szövetségesekre van szükségünk. Nézz körül, Harnesh nagyúr! Hány gyermek van velünk? Még a frissen toborzott újoncokkal együtt sem vagyunk húszezren. A főhadiszállásunk elesett. Készletek és szövetségesek nélkül maradtunk. A világ nagy nemzetei az ellenségüknek tekintenek minket. Nem, ne próbáld meg tagadni! Te is tudod, hogy ez az igazság.

Galad sorban a körülötte állók szemébe nézett. A harcosok egymás után bólintottak.

– A vallatók miatt van így – morogta Harnesh.

– Részben tényleg ők a bűnösök – értett vele egyet Galad. – Ám a másik ok az, hogy mindazok, akik hajlamosak volnának a gonosz cselekedetre, ellenszenvvel és haraggal néznek azokra, akik elindultak az igaz úton.

A többiek bólintottak.

– Óvatosan kell továbbhaladnunk – fejtegette Galad. – A múltban a gyermekek vakmerősége és talán a túlzott elszántsága elidegenítette tőlünk azokat, akik a szövetségeseink lehettek volna. Az anyám gyakran mondogatta, hogy a diplomácia csataterén nem akkor érünk el győzelmet, ha mindenki megkapta azt, amit akart. Ebben az esetben ugyanis a tárgyalópartnereink azt hiszik, hogy túljártak az eszünkön, felbátorodnak és még mohóbb követeléseket támasztanak. A megoldás az, hogy nem teszünk eleget minden kívánságnak, de minden tárgyalópartnerünket abba az érzésbe ringatjuk, hogy sikerült a lehető legtöbbet kiharcolniuk. Így majd kellőképpen elégedettek lesznek ahhoz, hogy megtegyék, amit elvárunk tőlük, miközben látják, hogy nem sikerült mindent elérniük, és hogy mi kerekedtünk felül.

– Na de mi köze mindennek hozzánk? – kérdezte Golever hátulról. – Mi nem egy királynőt vagy királyt szolgálunk.

– Így igaz – válaszolta Galad. – És ez igen megrémiszti az uralkodókat. Jómagam az andori udvarban nőttem fel. Tudom, milyen szemmel tekintett az anyám a gyermekekre. Bármiről is kellett tárgyalni velük, vagy iszonyú keserűség fogta el, vagy pedig úgy döntött, hogy félre kell söpörnie a rendet. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy a fejedelmek ugyanígy tekintsenek ránk! Ki kell vívnunk a birodalmunk urainak a tiszteletét. Nem engedhetjük, hogy gyűlöljenek minket.

– Árnybarátok – morogta Harnesh.

– Az anyám nem volt árnybarát – válaszolta Galad halkan.

Harnesh elvörösödött.

– Az ő kivételével természetesen.

– Pont úgy beszélsz, mint egy vallató – nézett rá Galad. – Azt hiszed, hogy mindenki, aki szembeszáll velünk, az emiatt egyből árnybarát. Sok ellenfelünkre valóban ráborult az Árnyék, de erősen kétlem, hogy szándékosan álltak volna át az oldalára. A Fény Keze éppen itt tévedt le a helyes útról. A vallatók képtelennek bizonyultak megkülönböztetni egymástól a megátalkodott árnybarátokat, valamint azokat, akiket tévútra vezettek az árnybarátok, meg azokat, akik egyszerűen nem értettek egyet a gyermekekkel.

– Akkor most mit tegyünk? – kérdezte Vordarian. – Hajbókoljunk talán a fejedelmek előtt?

– Még nem tudom, hogy mit kell tennünk – ismerte be Galad. – Gondolkozom rajta. Rá fogok jönni a helyes megoldásra. Nem lehetünk a királyok és királynők ölebei. Ugyanakkor az is lebegjen a szemetek előtt, hogy mire lennénk képesek egy-egy nemzet határain belül, ha anélkül járhatnánk a helyes úton, hogy közben egy egész légióval kell megfélemlítenünk és sakkban tartanunk az adott nemzet urát.

Ezeket hallva a többiek elgondolkodva bólintottak.

– Főúrkapitányom! – hallatszott egy kiáltás.

Galad megfordult. Fehér ménje hátán Byar vágtatott feléjük. Valamikor Asunawa lovagolt azon a hátason. Galad nem volt hajlandó elfogadni. Kitartott a saját lova mellett. A követői megálltak, miközben gyorsan közeledett feléjük a makulátlan fehér öltözéket viselő, beesett arcú Byar. Nem volt könnyű dolog kedvelni ezt a harcost, ám Byar bebizonyította, hogy hűséges.

Ugyanakkor viszont semmi keresnivalója sem volt a táborban.

– Őrködni küldtelek a jehannahi országútra, Byar gyermek – szólalt meg határozott hangon Galad. – Az őrszolgálat még legalább egy jó óráig eltart.

Byar megállt és tisztelgett.

– Főúrkapitányom, őrizetbe vettük utazók egy igen gyanús csoportját. Mi mást tehettünk volna?

– Fogságba ejtettétek őket? – kérdezte Galad. – Őrködni küldtelek az országútra, nem azért, hogy foglyokat ejts.

– Főúrkapitányom, hogyan bizonyosodhattunk volna meg az úton lévők szándékairól, ha nem kérdezzük ki őket? – kérdezett vissza Byar. – Magad akartad, hogy figyeljük az árnybarátokat.

Galad felsóhajtott.

– Azt akartam, hogy a katonai egységek mozgását figyeljétek, meg azokat a kereskedőket, akiktől vásárolhatnánk, Byar gyermek.

– Ezeknél az árnybarátoknál volt egy csomó készlet – bizonygatta Byar. – Lehet, hogy kereskedők.

Galad ismét felsóhajtott. Senki nem kételkedhetett abban, hogy Byar odaadó és elszánt harcos. Ott állt az ő oldalán, amikor szembefordultak Valdával, pedig tudta, hogy ez a döntése akár a pályafutása végét is jelenthette volna. Ugyanakkor néha csak nagyon nehezen lehetett elviselni a gyermek mérhetetlen fanatizmusát.

A szikár tiszt szemmel láthatóan zavarba jött. Erről Galad tehetett, hiszen nem fogalmazta meg kellő pontossággal az utasításait. A jövőben nem feledkezhet meg erről. Főleg, ha Byarnak ad parancsot.

– Béke, Byar gyermek. Semmi rosszat nem tettél – nyugtatta meg. – Hány foglyot ejtettél?

– Többtucatnyit, főúrkapitányom – válaszolta Byar megkönnyebbülve. – Gyertek!

Megfordult a lovával, hogy mutassa az utat. Körülöttük már meggyulladtak az első tábortüzek. A levegőt belengte az égő tűzifa illata. Galad fél füllel hallotta, hogy miről beszélnek a katonák, miközben elügetett közöttük. Mit tesznek vajon a seanchanok azokkal a gyermekekkel, akik hátramaradtak? Tényleg az Újjászületett Sárkány foglalta el Illiant és Teart? Vagy csupán egy hamis Sárkány? Szóba került az is, hogy messze északon egy hatalmas szikladarab zuhant alá az égből. Andorban csapódott be és akkora krátert ütött a földbe, hogy egy egész város elpusztult.

Az ilyen szóbeszédekből kiderült, hogy mitől tartanak a katonák. Pedig igazán tudhatták volna, hogy az aggodalom nem vezet sehová. Senki nem tudhatja előre, hogy milyen Mintát sző a Kerék.

Byar foglyairól kiderült, hogy meglepően sok, igencsak megpakolt szekeret hoztak magukkal. Legalább száz, de valószínűleg még annál is több jármű került a gyermekek kezébe. Az utazók a szekerek körül csoportosultak. Ellenséges arccal bámulták a gyermekeket. Galad elkomorodott és alaposabban körülnézett.

– Ez aztán jókora karaván – szólalt meg halkan Bornhald a főparancsnok oldalán. – Kalmárok?

– Nem – válaszolta Galad ugyancsak halkan. – Nézd meg ezeket a szekereket! Látod azokat az illesztéseket oldalt? Könnyen szét lehet szedni őket. Ott van az a rengeteg zaboszsák. Lovak számára. Látod ott, jobb kéz felől azt a szekeret? Az a csomag rajta egy bognár szerszámait rejti. Kilóg a kalapácsok nyele.

– A Fényre! – suttogta meglepően Bornhald. Most már ő is megértette, hogy mit lát. Egy igencsak méretes hadsereg ellátókészletét, kísérőit látták maguk előtt. De akkor hol voltak a katonák?

– Álljatok készen arra, hogy szétválasszátok őket! – parancsolta Galad Bornhaldnak, miközben leszállt a nyeregből.

Odalépdelt a legelöl álló szekérhez. Jól megtermett, vöröslő arcú kocsis várt a lovak mellett. Hosszúra növesztett hajával ügyetlenül próbálta meg elfedni azt, hogy kopaszodott. A kezében idegesen egy barna szőrkalapot gyűrögetett. Erős szövetből készült zubbonya zsebéből egy pár kesztyű lógott ki. Galad úgy látta, hogy a kocsis fegyvertelen.

Még ketten álltak a szekér mellett. Jóval fiatalabbak, mint a kocsis. Egyikőjük, egy hatalmas termetű, izmos fiatalember igazi bajkeverőnek tűnt. Látszott rajta, hogy harcos, ám ugyanakkor nem egy sereg katonája. Egy csinos nő kapaszkodott a karjába. Az asszony nyugtalanul ráharapott az alsó ajkára.

A kocsis döbbent arccal pillantott Galadra. Szóval elég sokat tud a világról ahhoz, hogy felismerje Morgase nevelt fiát, gondolta ő.

– Akkor hát utazók. Az emberem azt mondja, azt állítjátok magatokról, hogy kereskedők volnátok – szólította meg óvatosan a foglyokat.

– Így igaz, nagy jó uram – válaszolta a kocsis.

– Nem igazán ismerem ezt a vidéket. Itthon vagytok errefelé?

– Azt nem mondanám, nagyuram – válaszolta a kocsis, és tovább gyűrögette kezében a kalapot. – Igazából igen messze vagyunk magunk is az otthonunktól. Basel Gill a nevem. Caemlynből jöttem. Dél felé indulva egy Ebou Dar-i kalmárral akartam üzletet kötni. A seanchan megszállók miatt azonban nem sikerült nyélbe ütnöm az üzletet.

Rendkívül idegesnek tűnt. Ugyanakkor viszont nem hazudott, amikor megmondta, hogy hova valósi.

– És mi is volna annak a kereskedőnek a neve? – tudakolta Galad.

– Hogy mi a neve? Falin Deborsha, nagy jó uram – felelte Gill. – Nagyuram ismerős Ebou Darban?

– Jártam már arra – felelte Galad nyugodtan. – Igen szép karaván sorakozik itt mögöttetek. Figyelemre méltó az is, hogy mit szállítotok.

– Hallottuk, hogy itt délen komoly seregek mozognak, jó uram. Egy feloszlatott zsoldosseregtől vásároltam ezeket a készleteket. Azt gondoltam, továbbhaladva jó áron tudom majd értékesíteni. Talán nagyuram seregének is szüksége volna tábori felszerelésekre? Vannak sátraink, egy tábori kovácsműhely szerszámai és minden, amire egy katonának csak szüksége lehet.

Ügyes, gondolta Galad. Talán el is hitte volna a hazugságot, ám ennek a „kalmárnak” túl sok szakácsból, mosónőből és kocsisból állt a karavánja, viszont nem jött vele annyi őr, amivel meg lehetett volna védeni az értékes szállítmányt.

– Értem – felelte. – Hát, ami azt illeti, bizony szükségünk is volna készletekre. Mindenekelőtt élelmiszerre.

– A legnagyobb tisztelettel, nagyuram – ellenkezett a férfi. – Az élelemből sajnos nem adhatok. Bármi mást ezer örömmel áruba bocsátok, de egy futár révén már odaígértem valakinek Lugardban az élelmiszert.

– Én majd többet fizetek.

– Ígéretet tettem, nagyuram – felelte a férfi. – Függetlenül az ártól, nem szeghetem meg a szavamat.

– Értelek – felelte Galad, és intett Bornhaldnak.

A tiszt parancsára a fehér zubbonyos gyermekek kardot rántottak és mozgásba lendültek.

– Mi történik… mit csinálnak? – kérdezte Gill.

– Elkülönítjük egymástól a követőidet – magyarázta Galad. – Külön-külön elbeszélgetünk velük. Akkor majd kiderül, hogy ugyanazt mondjátok-e? Attól tartok ugyanis, hogy te magad… nem voltál őszinte velünk. Alaposabban megszemlélve benneteket úgy tűnik, hogy ti magatok is egy jókora hadsereg kötelékébe tartoztok. Ebben az esetben igencsak szeretném tudni, hogy kinek a serege közeledik, és persze azt is, hogy most éppen hol jár?

Gill homlokán izzadságcseppek jelentek meg, amikor Galad katonái határozottan elvezették a foglyaikat. A főparancsnok némán figyelte Gillt. Végül, kezüket kardjuk markolatán nyugtatva Bornhald és Byar futott oda hozzájuk.

– Főúrkapitányom! – szólalt meg Bornhald izgatottan.

– Igen? – kérdezte Galad, és hátat fordított Gillnek.

– Úgy tűnik, váratlan fordulat előtt állunk – felelte Bornhald. Az arca vöröslött a haragtól. Byar tágra nyílt szemmel állt mellette. Valósággal remegett a dühtől. – A foglyok egy része beszélt. Pontosan az a helyzet, amitől tartottál. Egy jókor hadsereg közeledik. Már össze is csaptak az aielekkel. Azok a fehér ruhás alakok ott amúgy maguk is aielek.

– És?

Byar maga mellé köpött a földre.

– Hallottál már valaha is egy bizonyos Aranyszemű Perrinről?

– Nem. Kellett volna?

– Igen – válaszolta Bornhald. – Ő ölte meg az apámat.

Ötödik fejezet

Irományok

Gawyn sietve lépdelt a Fehér Torony folyosóin. Csizmába bújtatott lába a vastag, kék szőnyeg ellenére is hangosan csattant a borvörös és fehér csempéken. A tükrös állólámpák visszaverték a fényt. Úgy sorakoztak a folyosón, mint az őrszemek.

Sleete fürge léptekkel igyekezett a társa mellett. Bárhogy is ragyogtak a lámpák, Sleete arcát mintha félig eltakarta volna az árnyék. Talán azért, mert kétnapos borosta borította. Ez meglepő volt egy őrzőtől. Persze lehet, hogy hosszúra növesztett, tiszta, de fésületlen haja váltotta ki ezt a hatást. Vagy éppenséggel az arcvonásai. A férfi arca olyan volt, mint egy rajz, amilyet a művész nem fejezett be. Határozott, erős vonalak alkották; görbe orrán látszott, hogy valamikor eltörték. Erős pofacsontjai kiálltak.

Sleete ugyanakkor pontosan úgy mozgott, mint az őrzők, bár valamiért egy ragadozóra emlékeztette Gawynt. Míg a többiek azt a látszatot keltették, hogy tapasztalt vadászként óvatosan haladnak az élet őserdőjében, addig ez a csendes, az árnyékot kedvelő ragadozó csak akkor bukkant elő, ha már készen állt arra, hogy agyarát elővillantva lecsapjon az áldozatára.

Elértek egy kereszteződéshez. Chubain több katonája is őrködött itt, az egyik csarnok bejáratában. Az oldalukról kard lógott, fehér zubbonyukon Tar Valon Lángja lobogott. Egyikőjük felemelte a kezét.

– Engedélyt kaptam, hogy bemenjek! – csattant fel Gawyn. – Az amyrlin…

– A nővérek még nem fejezték be a tanácskozást – válaszolta ellenségesen az őr.

Gawyn összeszorította a fogát, de tehetetlenek bizonyult az ellenszenvvel szemben. Csendben félreálltak és várakozni kezdtek. Végül hosszú idő után három aes sedai lépett ki az őrzött helyiségből. Zavartnak látszottak. Amikor elvonultak, néhány katona követte őket. A fegyveresek egy fehér lepedőbe csavart, hosszúkás, nehéz csomagot cipeltek utánuk. Egy testet.

Végül a két őr vonakodva ugyan, de félreállt, és beengedte Gawynt meg Sleete-et. Keresztülsiettek a helyiségen és beléptek egy apró olvasóterembe. Gawyn egy pillanatra habozva megállt az ajtóban. Visszanézett a folyosó felé. Jól látta, hogy a sarkon néhány egymás között suttogó beavatott leskelődik.

Ez a nővér volt a negyedik meggyilkolt áldozat. Egwene minden ügyességét igénybe vette annak a megakadályozása, hogy az ajahok bizalmatlanul ismét szembeforduljanak egymással. A Torony minden lakóját figyelmeztette arra, hogy legyenek résen, és a nővérek lelkére kötötte, hogy ne járkáljanak egyedül. A Fekete ajah nagyon is jól ismerte a Fehér Tornyot. A tagjai éveken át éltek itt. Kapukat nyitva bármikor beszivároghattak, hogy gyilkoljanak.

Hivatalosan pontosan ezt a magyarázatot adták a gyilkosságokra. Gawyn azonban nem volt annyira biztos abban, hogy ez történt. Belépett az olvasókamrába. Sleete követte.

Bent Chubain várta őket. A jóképű férfi Gawynra pillantott és savanyú képet vágott.

– Trakand nagyúr!

– Kapitány – felelte Gawyn, és alaposan körülnézett.

A négyzet alakú szoba oldalai háromhossznyi szélesek lehettek. A szemközti fal mellett egyetlen íróasztal állt. A fűtésről egy faszénnel teli serpenyő gondoskodott. A szenet nem gyújtották meg. A sarokban egy bronz állólámpa világított. A padló nagy részét befedte a középen elhelyezett kerek szőnyeg. Az íróasztal alatt sötét foltok látszódtak a szőnyegen.

– Komolyan azt gondolja, hogy talál bármit is, ami elkerülte volna a nővérek figyelmét, Trakand? – kérdezte Chubain, és összefonta a karját a mellén.

– Én másfajta dolgokat keresek – felelte az ifjú. Beljebb lépett, majd letérdelt, hogy megvizsgálja a szőnyeget.

Chubain halkan fújtatott, aztán kilépett a folyosóra. A Torony őrsége mindaddig lezárja ezt az épületrészt, amíg a szolgák el nem takarították a gyilkosság nyomait. Gawynnak csupán néhány percet adtak.

Sleete odalépett az egyik őrhöz a folyosón. A katonák vele nem szoktak olyan ellenségesen bánni, mint Gawynnal. Az andori herceg még mindig nem jött rá, hogy mi ennek az ellenségességnek az oka.

– Egyedül volt a nővér? – kérdezte Sleete az őrtől csikorgó, élettelen hangján.

– Bizony – felelte az őr a fejét csóválva. – Nem kellett volna semmibe vennie az amyrlin tanácsát.

– Kit öltek meg?

– Kateri Nepvue-t, a Fehér ajah tagját. Már húsz éve volt nővér.

Gawyn felmordult, miközben továbbra is négykézláb állva vizsgálta a szőnyeget. Négy különböző ajah egy-egy tagját gyilkolták meg eddig. Ketten Egwene-t támogatták, a harmadik Elaidát, a negyedik pedig semlegesnek számított. Csak nemrég tért vissza. A Torony különböző szintjein végeztek velük. Ráadásul mindegyikkel másik napszakban.

Tényleg nagyon úgy tűnt, hogy a Fekete ajah garázdálkodik a városban. Mindegy volt nekik, hogy kivel végeztek. A könnyű célpontokat keresték. Gawyn azonban úgy érezte, hogy valami nincs a helyén. Miért nem nyitottak inkább Kaput a nővérek hálótermeibe? Miért nem éjszaka, álmukban végeztek velük? Miért érezték a közelben lévők azt, hogy valaki fókuszált azokon a helyeken, ahol a gyilkosságok történtek?

Sleete figyelmesen megvizsgálta a zárat és az ajtó tokját. Amikor Egwene megengedte Gawynnak, hogy megnézze a gyilkosságok színhelyét, az andori fiatalember engedélyt kért arra, hogy Sleete-et is magával vigye. Gawyn már korábban is működött együtt ezzel az őrzővel. Sleete nem csupán körültekintő volt, de hallgatni is tudott.

Gawyn folytatta a kutatást. Biztosra vette, hogy Egwene valamiért ideges. A lány valamit elhallgatott a gyilkosságokkal kapcsolatban. Gawyn egyetlen vágásnyomot sem talált a szőnyegen vagy a csempéken. A kis szobában alig volt hely, mégsem sérült meg egyetlen bútordarab sem.

Egwene hivatalosan azt állította, hogy a gyilkosok Kapuk segítségével jutottak be. Gawyn erre nem talált bizonyítékot. Persze, az is igaz volt, hogy egyelőre még nem tudott igazán sokat a Kapukról. Állítólag olyan bejáratokat is lehetett nyitni, amelyek a talaj fölött lebegtek, és így nem vágtak bele semmibe sem. De mi oka lehetett a Fekete ajahnak arra, hogy kímélje a szőnyeget? Ráadásul ez az olvasókamrácska annyira kicsi volt, hogy a fiatalember igencsak nehezen tudta volna elképzelni azt, hogy idebent bárki is károkozás nélkül Kaput nyithatott. Az valamilyen nyomot hagyott volna maga után.

– Gawyn, gyere csak ide! – szólalt meg Sleete. A zömök férfi még mindig a küszöbön térdelt.

Az ifjú odalépett hozzá. Az őrző néhányszor elfordította a zárat.

– Lehet, hogy ezt az ajtót erőszakkal nyitották ki – magyarázta halkan. – Látod ezeket a karcolásokat itt? Az ilyen fajta zárat úgy is ki lehet nyitni, ha bedugsz egy vékony lapot, félretolod vele a zár nyelvét és utána megnyomod a kilincset. Gyakorlatilag zaj nélkül megy a dolog.

– Mi oka lett volna a Fekete ajahnak arra, hogy így nyissa ki az ajtót? – kételkedett Gawyn.

– Lehet, hogy Utazva jutottak be a csarnokba, aztán pedig a folyosón végigsétálva kerestek egy olyan ajtót, ami alól fény szüremlett ki – felelte Sleete.

– Miért nem nyitottak inkább egy Kaput a másik oldalon?

– A bent lévő nő felfigyelt volna a fókuszálásra – magyarázta az őrző.

– Hát ez igaz – bólintott Gawyn, aztán a véres nyomok felé fordult.

Az íróasztalt úgy helyezték el a kamrában, hogy az olvasó nővér hátat fordított a bejáratnak. A látvány miatt borzongás futott végig Gawyn hátán. Mégis kinek jutott az eszébe így beállítani azt az asztalt? Hát egy olyan aes sedainak, aki úgy vélte, hogy tökéletesen biztonságban van és a lehető legmesszebb akart kerülni a külvilág zavaró hangjaitól. Bármennyire is ravaszak voltak a torony lakói, az aes sedaiok néha elképesztően felelőtlennek bizonyultak, ha a saját életben maradásukról volt szó.

Vagy talán csak nem úgy gondolkoztak, mint a katonák. Az ilyesmit meghagyták az őrzőiknek.

– Volt neki őrzője?

– Nem volt – felelte Sleete. – Találkoztam vele korábban. Nem volt őrzője.

Habozni látszott.

– Egyetlen meggyilkolt nővérnek sem volt őrzője.

Gawyn felhúzta egyik szemöldökét.

– Érthető a dolog – folytatta Sleete. – Bárki is gyilkolja a nővéreket, az nem akarja felbolygatni az őrzőket.

– De miért használtak kést? – töprengett Gawyn. Mind a négy nőt leszúrták. – A Fekete ajahot nem köti a Három Eskü. Gyilkolhattak volna az Egyetlen Hatalom segítségével is. Az sokkal hatékonyabb, sokkal egyszerűbb.

– Az megint csak azzal a veszéllyel járt volna, hogy az áldozat vagy a környezete felfigyel a fókuszálásra – figyelmeztette Sleete.

Ismét egy jogos észrevétel. Ennek ellenére volt valami logikátlan abban, ahogy elkövették a gyilkosságokat.

Vagy talán nem is volt itt semmi különös? Csak Gawyn küszködött megátalkodottan azért, hogy találjon valamit? Mert azzal segíteni tudna? Talán mert a lelke mélyén azt gondolta, hogy Egwene esetleg nem lesz annyira elutasító, ha sikerül segítenie ebben az ügyben. Talán még azt is megbocsátja majd, hogy ő kimentette a toronyból a seanchan támadás idején.

A következő pillanatban Chubain lépett a kamrába.

– Remélem, a fényességes nagyúr átnézett mindent! – szólalt meg ellenségesen. – Megjöttek a takarítók.

Kiállhatatlan pojáca! gondolta Gawyn. Mégis miért ennyire ellenséges velem szemben? Majd jól…

De nem. A legnagyobb erőfeszítés árán ugyan, de megőrizte a hidegvérét. Régebben ez nem járt volna ilyen komoly erőfeszítéssel.

Végül is miért volt Chubain ennyire ellenséges vele? Gawynban felötlött, hogy vajon az anyja mit tett volna ugyanebben a helyzetben? A fiatalember igyekezett nem túl sokszor az anyjára gondolni. Hiszen ha rágondolt, akkor a gondolatai önkéntelenül is elkalandoztak al'Thor irányába. Hogy engedhették meg annak a gyilkosnak, hogy csak úgy kisétáljon a Fehér Toronyból? Al'Thor már ott volt Egwene markában, de a lány hagyta elmenni.

Persze világos. Al'Thor volt az Újjászületett Sárkány. A szíve legmélyén azonban Gawyn még így is karddal a kezében szeretett volna szembefordulni a férfival. Keresztül akarta döfni a hideg acéllal, függetlenül attól, hogy gyűlölt ellenfele volt-e az Újjászületett Sárkány, vagy sem.

Al'Thor azonban darabokra tépne az Egyetlen Hatalom segítségével, gondolta Gawyn. Ne legyél már bolond, Gawyn Trakand! Ennek ellenére még mindig maró gyűlöletet érzett al'Thor irányában.

Chubain egyik őre a parancsnok mellé lépett, és halkan magyarázva az ajtóra mutatott. Chubain savanyú képet vágott, amiért nem ők vették észre a felfeszített zárat. A torony őreitől senki sem várta el, hogy értsenek a rendőrség feladataihoz is. A nővéreknek nem volt szükségük nyomozókra, és ők maguk amúgy is sokkal jobban értettek a dolgok kivizsgálásához. Gawyn a maga részéről azonban nem kételkedett abban, hogy Chubain tényleg szeretett volna véget vetni a gyilkosságoknak. A kötelessége nagyon fontos részének számított, hogy megoltalmazza a tornyot és annak lakóit.

Vagyis pontosan ugyanaz a cél vezette, mint Gawynt. Chubain mégis úgy viselkedett, mintha személyes vetélytársának tekintette volna a fiatalembert. Mondjuk érthető, hiszen az az oldal, amelyiken ő is állt, vereséget szenvedett a torony megosztottsága idején. Bryne legyőzte őket, gondolta Gawyn. Ami pedig a parancsnokot illeti, ő úgy tudja, hogy én Bryne kedvencei közé tartozom.

Gawyn ugyan nem volt őrző, de az amyrlin barátai közé tartozott. Odaülhetett Bryne asztalához. Mit gondolhatott minderről Chubain? Főleg most, hogy őt felhatalmazták arra, hogy bekapcsolódjon a gyilkosságok kivizsgálásába.

A Fényre! gondolta Gawyn, amikor Chubain újabb ellenséges pillantást küldött felé. Hiszen attól tart, hogy a beosztására pályázom! Azt gondolja, hogy én akarok lenni a toronyőrség főkapitánya!

Majdnem felnevetett ettől a gondolattól. Elvégre ő lehetett volna Andor kardnagyhercege is. Sőt, igazából annak kellett volna lennie. Az ő feladata lett volna, hogy vezesse a királyság seregeit és megvédje a királynőt. Hisz Morgase Trakand fia volt. Az andori történelem során kevés olyan befolyásos és erőskezű uralkodót ismertek, mint amilyen Morgase volt. Neki mint fiának eszébe sem jutott a főtiszt beosztására vágyakozni.

Chubain viszont másként látta a dolgokat. Elveszítette az arcát a seanchanok pusztító támadása során. Most úgy vélte, hogy veszélybe került a beosztása.

– Kapitány – szólalt meg Gawyn. – Beszélhetnénk négyszemközt?

Chubain gyanakvó pillantást vetett a hercegre, aztán a folyosó felé biccentett. Eltávolodtak a többiektől. Kint ideges szolgálók várakoztak. Készen álltak arra, hogy felmossák a vért.

Chubain keresztbe fonta a karját a mellén és alaposan végigmérte Gawynt.

– Miben lehetek nagyuram szolgálatára?

Mindig is kihangsúlyozta a fiatalember magas rangját. Csak nyugodtan, gondolta Gawyn. Még mindig szégyellte magát azért, amilyen pofátlan határozottsággal sikerült bejutnia Bryne táborába. Nem az volt a valódi arca. Megváltoztatta a csemeték társaságában eltöltött idő. Nem múlt el hatástalanul a zűrzavarral és a torony meghasadása miatti szégyenérzettel teli időszak sem. Nem mehetett tovább azon az úton.

– Kapitány! – szólalt meg végül Gawyn. – Nagyra értékelem, amiért megengedte, hogy megvizsgáljam a kamrát.

– Nem mintha sok választási lehetőségem lett volna.

– Ezzel én is tisztában vagyok. Ennek ellenére köszönetet akarok mondani. Számomra nagyon fontos, hogy az amyrlin lássa az igyekezetemet. Nagyon sokat jelenthet számomra, ha rábukkannék valamire, ami elkerülte a nővérek figyelmét.

– Hát igen – bólintott összehúzott szemöldökkel Chubain. – Sejtettem, hogy ez így van.

– Akkor lehetséges, hogy beleegyezik abba, hogy én legyek az őrzője.

Chubain szeme tágra nyílott a döbbenettől.

– Az amyrlin… őrzője?

– Pontosan. Korábban biztosra lehetett venni, hogy engem választ majd. Most viszont… hát ha valamiben tudok segíteni önnek a vizsgálat során, akkor lehet, hogy az amyrlin majd nem haragszik annyira rám.

Gawyn felemelte a karját és megszorította Chubain vállát.

– Emlékezni fogok a segítségre. Ön nagyuramnak szólít engem és magáz. Pedig a főnemesi rangom ebben a pillanatban semmit sem jelent a számomra. Én csupán Egwene őrzője akarok lenni. Meg akarom védeni.

Chubain homlokán ráncok jelentek meg. Utána viszont bólintott, és szemmel láthatóan megnyugodott.

– Világos. Értem, amit mondtál… Kapuk nyomát kerested. De miért?

– Nem hiszem, hogy a Fekete ajah követte el a gyilkosságokat – válaszolta Gawyn. – Úgy vélem, hogy inkább egy szürke gyilkos vagy valamilyen orgyilkos járhatott itt. Talán egy árnybarát rejtőzik a torony személyzete között. Nézd csak meg, hogyan ölték meg ezeket a nőket! Késsel.

Chubain elgondolkozva bólintott.

– Találtunk küzdelemre utaló nyomokat is. A vizsgálatot vezető nővérek ezt szóvá is tették. Leverték a könyveket az asztalról. Úgy vélik, hogy az áldozat lehetett az, amikor haláltusája közben kétségbeesetten kapálódzott.

– Ez érdekes – töprengett Gawyn. – Ha Fekete nővér volnék, én bizony használnám az Egyetlen Hatalmat, függetlenül attól, hogy a környezetem megérezné a fókuszálást. Hiszen a Toronyban a nővérek állandóan fókuszálnak. Egyáltalán nem volna feltűnő. Fonatokkal gúzsba kötöttem volna az áldozatomat, hogy aztán az Egyetlen Hatalom segítségével öljem meg, mielőtt bárki is felfigyelne a gyilkosságra. Küzdelem nélkül ment volna.

– Talán igen – kételkedett Chubain. – Az amyrlin szemmel láthatóan meg van győződve arról, hogy Fekete ajah nővérei gyilkolnak.

– Beszélek majd vele, és kiderítem, miért gondolja ezt – felelte Gawyn. – Mi lenne viszont, ha közben te azt javasolnád a vizsgálat vezetőjének, hogy kérdezzék ki a torony szolgálóit? Továbbadnád, amit az előbb mondtam?

– Hát igen… Azt hiszem, azt elmondhatnám nekik – bólintott a parancsnok, és már sokkal nyugodtabbnak látszott.

Amikor Gawyn ellépett mellőle, Chubain intett a szolgáknak, hogy fogjanak hozzá a takarításhoz. Az olvasókamrából Sleete lépett ki. Erősen töprengett. Két ujjal a magasba emelt valamit.

– Fekete selyem – magyarázta. – Abban viszont nem lehetünk biztosak, hogy a támadó hagyta itt.

– Különös – mondta Chubain, amikor átvette a szövetdarabot.

– Nem nagyon valószínű, hogy egy Fekete nővér azzal hívná fel magára a figyelmet, hogy fekete ruhában jár – töprengett Gawyn. – Egy hétköznapi orgyilkos viszont, azért öltözne sötét ruhába, hogy jobban elbújhasson az árnyékban.

Chubain egy zsebkendőbe burkolta a szálakat és zsebre vágta a kis csomagot.

– Majd megmutatom Seaine sedainak.

A parancsnok elégedettnek tűnt. Gawyn biccentett Sleete-nek, és elindultak a tetthelyről.

– Mostanában a Fehér Toronyban nyüzsögnek a visszatérő nővérek és az új őrzők – töprengett Sleete halkan. – Hogy a csudába lenne képes bárki is – értsen bármennyire is a lopakodáshoz – fekete ruhában feljutni a felső szintekre? Egyből észrevennék.

– A szürke gyilkosok állítólag képesek feltűnés nélkül mozogni közöttünk – felelte Gawyn. – Azt hiszem, ez is arra utal, hogy egy orgyilkossal van dolgunk. Igencsak különösnek tartom, hogy soha senki nem látta ezeket a Fekete nővéreket. Csak elképzeléseink vannak róluk.

Sleete bólintott, és tekintete végigfutott azon a három novícián, akik tátott szájjal bámulták az őröket. A lányok észrevették Sleete pillantását. Összenéztek, és hangosan csacsogva elsiettek.

– Egwene többet tud annál, mint amit elmond – folytatta Gawyn. – Beszélek vele.

– Feltéve, hogy fogad – válaszolta Sleete.

Az ifjú rosszkedvűen felmordult. A lejtős folyosókon elindultak lefelé, az amyrlin dolgozószobájának a szintjére. Sleete is Gawynnal tartott. Egy olyan aes sedai, a Zöld Hattori őrzője volt, aki csak ritkán bízta meg feladatokkal. A nővér persze még mindig azzal a gondolattal kacérkodott, hogy begyűjti magának Gawynt is. Mivel Egwene annyira dühítő módon viselkedett, Gawyn maga is eljátszott a gondolattal, hogy esetleg beleegyezik abba, hogy Hattori őrzőként magához kösse.

De nem. Nem gondolta ezt igazán komolyan. Szerelmes volt Egwene-be, de ugyanakkor mélységesen elkeserítette a lány viselkedése. Igencsak nehéz döntést kellett meghoznia, amikor úgy határozott, hogy a lány kedvéért feladja Andort – a csemetékről nem is beszélve. Egwene mindezek ellenére továbbra sem volt hajlandó magához kötni őt.

Az amyrlin dolgozószobájához érve Silvianával találták szembe magukat. A krónikaőr a fogadószobában, az íróasztala mögött ülve figyelte az érkezőket. Az asztalon tökéletes rend uralkodott. A krónikaőr kifejezéstelen arccal, rezzenéstelen tekintettel mérte fel Gawynt. A fiatalember úgy vélte, hogy Silviana nem igazán kedveli.

– Az amyrlin egy meglehetősen fontos levelet fogalmaz – szólalt meg a nő. – Megvárhatjátok.

Gawyn szólásra nyitotta a száját.

– Nem kívánja, hogy megzavarják közben – folytatta Silviana, majd ismét a papír felé fordult, amit az előbb olvasott. – Megvárhatjátok.

Gawyn felsóhajtott, de bólintott. Sleete odabiccentett, és egy mozdulattal jelezte, hogy nem marad itt vele. Tulajdonképpen miért is kísérte le őt idáig? Az őrző elég furcsa fickó volt. Gawyn intett neki, hogy csak menjen nyugodtan, és Sleete távozott a folyosón.

A fogadószoba valójában egy kisebb csarnoknak is megfelelt volna. A padlót vastag, vörös szőnyeg borította, a falak pedig finom faborítást kaptak. Gawyn személyes tapasztalatból tudta, hogy itt egyetlen kényelmes széket sem fog találni. A szobából csupán egyetlen ablak nyílott. Odalépett mellé és beszívta a friss levegőt. A kőpárkányra könyökölt és kinézett a Fehér Torony környékére. Ilyen magasban mintha frissebb, hűvösebb lett volna a levegő.

Odalent jól látta az új őrzők kiképzőközpontját. A régi gyakorlótér akkor szűnt meg, amikor Elaida belefogott az új palota építtetésébe. Senki sem tudta pontosan, hogy Egwene mihez is kezd az építménnyel.

A gyakorlótéren rengetegen nyüzsögtek. Az apró alakok vívtak, futottak, birkóztak. A városba számos menekült érkezett. A katonák és a szerencselovagok között nem kevesen akadtak olyanok, akik úgy vélték, hogy őrzőként is megállják majd a helyüket. Egwene lehetővé tette, hogy mindenki bekapcsolódhasson a kiképzésbe, aki próbára akarta tenni a tudását és a tehetségét. Az amyrlin arra készült, hogy a következő néhány hét során a lehető legtöbb nő megpróbálja letenni a végső vizsgát.

Gawyn néhány napon keresztül maga is részt vett a kiképzésben. A gyakorlópályák fölött mintha ott lebegett volna azoknak az embereknek a szelleme, akiknek a vére a kezére tapadt. A kiképzőhely már a múlt részévé vált. Azelőtt érezte ott jól magát, mielőtt minden tönkrement volna. A csemeték egy része könnyen – és boldogan – visszalépett a múltba. Legtöbb egykori tisztje, közöttük Jisao, Rajar és Durrent is megtalálta a maga aes sedaiát. Kiválasztották őket őrzőknek. Nem sok időnek kell elmúlnia ahhoz, hogy már senki se maradjon a régi csapatából. Kivéve persze őt magát.

A dolgozószoba ajtaja kinyílt. Halk női hangokat hallott. Megfordulva megpillantotta Egwene-t. Az amyrlin zöld-sárga ruhát viselt. Odalépett, hogy pár szót váltson Silvianával. A krónikaőr a fiatalemberre pillantott. Gawyn le merte volna fogadni, hogy Silviana halványan elfintorodott. Ekkor már Egwene is észrevette őt. Az arcáról nem tűnt el az aes sedaiok látszólagos nyugalma. Milyen hamar megtanulta ezt az arckifejezést! Gawyn kezdte kellemetlenül érezni magát.

– Ma reggel megöltek még egy nővért – szólalt meg gyorsan, és elindult Egwene felé.

– Valójában még tegnap éjjel – igazította ki a lány.

– Beszélnem kell veled! – mondta gyorsan Gawyn.

Egwene összenézett Silvianával.

– Hát rendben – felelte aztán, és visszament a dolgozószobájába.

Gawyn követte anélkül, hogy egyetlen pillantást vetett volna a krónikaőrre. Az amyrlin dolgozószobája a torony egyik legcsodálatosabb helyisége volt. A falakat sápadt fényű faburkolat fedte. Az elképesztően részletes faragások meglepő jeleneteket ábrázoltak. A kandalló márványból készült. A padlót gyémánt alakú, mélyvörös kődarabokból rakták össze. Egwene széles, gazdag faragásokkal díszített íróasztalán két lámpa trónolt. A lámpások mintha csak szobrok lettek volna. Két női alakot formáztak, akik magasba emelt tenyere között lobogott a lámpa lángja.

Az egyik falat szinte elborították a könyvespolcok. Úgy tűnt, hogy a könyvek a színük és a nagyságuk alapján kerültek egymás mellé, nem pedig a tartalmuk miatt. Valójában csak díszletként szolgáltak. Azért rakták be őket az amyrlin dolgozószobájába, hogy az addig se kongjon az ürességtől, amíg Egwene ki nem választotta a saját berendezését.

– Mégis mi az, amit ilyen nagyon meg akarsz beszélni velem? – kérdezte a lány, és leült az íróasztal mögé.

– A gyilkosságokat – válaszolta Gawyn.

– Mi van velük?

Az ifjú bezárta az ajtót.

– A Fény égessen meg, Egwene! Hát miért kell az amyrlin arcába bámulnom minden alkalommal, ha csak egyetlen szót is váltunk? Néha-néha, nagy ritkán nem találkozhatnék Egwene-nel?

– Azért látod mindig az amyrlint – felelte Egwene –, mert nem vagy hajlandó elfogadni őt. Ha képes volnál erre, akkor talán túlléphetnénk a dolgon.

– A Fényre! Hogy megtanultál úgy beszélni, ahogyan ők beszélnek?

– Úgy, hogy most már én is közéjük tartozom – felelte a lány. – A szavaid elárulnak. Az amyrlint nem szolgálhatja olyan valaki, aki nem hajlandó elismerni a méltóságát.

– De hát én elfogadlak! – kiáltotta Gawyn. – Igenis elfogadlak, Egwene. De hát nem tartod fontosnak azt, hogy olyan emberek is legyenek körülötted, akik téged látnak, ha rád néznek, nem pedig a rangodat?

– Csak ha képesek felfogni azt, hogy időnként engedelmeskedniük kell! – szúrt vissza a lány, de utána ellágyult az arca. – Még nem állsz készen, Gawyn. Nagyon sajnálom.

A fiatalember összeszorította a fogait. Fogd vissza magadat! figyelmeztette magát.

– Ahogy kívánod. Szóval a gyilkosságokról akarok beszélni. Rájöttünk arra, hogy egyetlen meggyilkolt nőnek sem volt őrzője.

– Igen, ez szerepelt a jelentésben – bólintott Egwene.

– Ezzel együtt – folytatta Gawyn –, ezen a ponton kénytelen vagyok szóba hozni egy komolyabb dolgot is. Nincsen elég őrzőnk.

Az amyrlin elkomorult.

– Az Utolsó Csata megvívására készülünk, Egwene – magyarázta Gawyn. – És mégis sok nővér őrző nélkül maradt. Nagyon sok nővér. Némelyiknek volt ugyan egy, de nem választottak újat, miután az első meghalt. Mások meg soha nem is akartak maguknak őrzőt. Nem hinném, hogy ezt sokáig megengedheted magadnak.

– És te mit csinálnál a helyemben? – kérdezte a lány, és összefonta a karját a mellén. – Megparancsolnád nekik, hogy válasszanak őrzőket?

– Pontosan.

Egwene nevetni kezdett.

– Gawyn, az amyrlin nem rendelkezik ekkora hatalommal.

– Akkor vedd rá a Csarnokot, hogy megtegyék!

– Fogalmad sincs arról, hogy mit beszélsz. Az őrző kiválasztása és megtartása rendkívül személyes és bensőséges döntést igényel. Egyetlen nőt sem lehet rákényszeríteni ilyesmire.

– Akkor is! – erősködött Gawyn, mert nem volt hajlandó visszakozni. – Elindulni a háborúba, az is nagyon „bensőséges és személyes” döntést igényel. Mégis szerte a nagyvilágban a férfiakat harcba hívják. Néha a túlélés fontosabb, mint az, hogy mit érzünk. A nővéreket az őrzők tartják életben. Nemsokára életbevágóan fontos szerep vár minden egyes aes sedaira. A trallokok megszámlálhatatlan serege támad majd ránk. A csatatéren minden nővér többet ér majd, mint száz katona. A Gyógyító nővérek életek tucatjait menthetik meg. Az aes sedai olyan eszköz, amelyiknek az egész emberiség a gazdája. Nem engedheted meg nekik, hogy védtelenül induljanak harcba!

Egwene hátrahőkölt. Talán meglepte a kirohanás hevessége. Utána azonban váratlanul bólintott.

– Lehet, hogy… bölcs dolgokat mondtál, Gawyn.

– Mondd el mindezt a Csarnoknak! – folytatta az ifjú. – Értsd meg, Egwene: az a nővér, aki nem köt magához egy őrzőt, csupán nagyfokú önzéséről tesz tanúbizonyságot! A kötelék miatt jobb katona lesz a férfiból. Minden erőnket össze kell vonnunk. És ez segíteni fog abban is, hogy megakadályozzuk a további gyilkosságokat.

– Majd megnézem, hogy mit tehetek – válaszolta a lány.

– Megnézhetném a nővérek jelentéseit? – kérdezte Gawyn. – Amit a gyilkosságokról készítettek.

– Gawyn, azért engedtem meg neked, hogy részt vegyél a nyomozásban, mert úgy véltem, hogy nem árt, ha valaki más nézőpontból vizsgálódik – ellenkezett Egwene. – Ha megmutatnám neked a jelentéseiket, akkor azok hatására te is ugyanolyan végkövetkeztetésekre jutnál, mint amilyenre ők.

– Akkor legalább egy dolgot mondj meg nekem! – kérte a fiatalember. – Felmerült a nővérek között annak a gyanúja, hogy esetleg mégsem a Fekete ajahhal állunk szemben? Hogy az orgyilkos talán szürke gyilkos vagy egy árnybarát?

– Nem, nem merült fel! – méltatlankodott Egwene. – Mivel pontosan tudjuk, hogy a merénylő nem tartozik ebbe a két csoportba.

– De tegnap éjjel erőszakkal nyitották ki az ajtót. Az áldozatokat pedig késsel ölték meg, nem pedig az Egyetlen Hatalom segítségével. Nyoma sincs annak, hogy Kaput vagy…

– A gyilkos képes használni az Egyetlen Hatalmat – felelte Egwene, gondosan megválogatva szavait. – Az is lehet, hogy nem Kapukat használt.

Gawyn összehúzta a szemöldökét. A lány nagyon is úgy beszélt, mint valaki, akinek az esküje nem engedte meg azt, hogy hazudjon.

– Valamit eltitkolsz! – kiáltott fel a herceg. – Nem csak előttem. Az egész torony előtt.

– Néha elkerülhetetlen, hogy titkaink legyenek, Gawyn.

– Hát nem oszthatod meg velem a titkokat? – kérdezte az ifjú habozva. – Attól félek, hogy az orgyilkos téged is kiszemelt magának, Egwene. Neked sincsen őrződ.

– Kétségtelen, hogy az a némber előbb vagy utóbb engem is megtámad – válaszolta Egwene, miközben oda sem figyelve valamit piszkálni kezdett az íróasztalán. Mintha csak egy kopott bőrszíj feküdt volna ott. Olyan, mint amivel a bűnözőket szokták megkorbácsolni. Különös.

Némber?

– Könyörgök, Egwene! – kérlelte Gawyn. – Mi folyik itt?

A lány a fiatalember szemébe nézett, aztán felsóhajtott.

– Hát legyen. Hiszen elmondtam a vizsgálatot irányító nőknek is. Akkor talán neked is elmondhatom. A Kitaszítottak egyike itt van a Fehér Toronyban.

Gawyn keze önkéntelenül is megragadta a kard markolatát.

– Tessék? Hol? Elfogtátok?

– Nem – válaszolta Egwene. – A merénylőről beszélünk.

– Biztos vagy ebben?

– Tudom, hogy Mesaana itt van. Álmomban láttam, hogy ez az igazság. Közöttünk rejtőzködik. Már négy aes sedait is megölt, igaz? Ő az, Gawyn. Egyes-egyedül így van értelme az egésznek.

Gawyn lenyelte a kérdést. Nagyon keveset tudott az Álmodásról, ám azzal tisztában volt, hogy Egwene rendelkezik ezzel a képességgel. Állítólag olyasmi volt, mint a Jövendőmondás.

– Ezt nem közöltem az egész toronnyal – folytatta a lány. – Aggaszt az, hogy mi történne akkor, ha mindenki megtudná, hogy a köztünk élő nővérek egyike valójában titokban egy Kitaszított. Ez ugyanúgy megosztana minket, mint Elaida uralma. Gyanakodva figyelnénk egymást. Már most is elég szörnyű a helyzet, hogy azt hiszik, Utazva érkező Fekete nővérek követték el a gyilkosságokat. De így legalább nem egymásra gyanakszanak. És talán Mesaana azt fogja hinni, hogy nem tudok a közelségéről. Hát tessék. Ez volt az a titok, amit olyan nagyon szerettél volna megtudni. Nem egy Fekete nővért akarunk elkapni, hanem a Kitaszítottak egyikét.

Gawyn valósággal megszédült a hírtől. Nehezére esett elképzelni az egészet, bár a Kitaszított jelenléte semmivel sem volt valószínűtlenebb, mint hogy az Újjászületett Sárkány visszatért az emberek közé. A Fényre, hiszen könnyebben el tudta hinni azt, hogy egy Kitaszított rejtőzködik a toronyban, mint azt, hogy tényleg Egwene az Amyrlin-trón!

– Majd elbánunk vele – jelentette ki. Sokkal határozottabban beszélt, mint amilyennek érezte magát.

– Néhány nővér már javában ellenőrzi a toronyban élők teljes múltját – folytatta Egwene. – Mások pedig a gyanús szavakra vagy cselekedetekre figyelnek. Meg fogjuk találni azt a némbert. Mindazonáltal továbbra sem tudom, hogyan vehetnénk rá a nővéreket a szigorú biztonsági törvények betartására anélkül, hogy még veszélyesebb pánikot idéznénk elő?

– Őrzők kellenek melléjük! – jelentette ki az ifjú határozottan.

– Gondolkozom a dolgon, Gawyn. Most azonban van valami, amit kérni akarok tőled.

– Ha képes vagyok rá, mindent megadok, Egwene! – kiáltotta Gawyn, és egy lépéssel közelebb lépett. – De hát ezt úgyis tudod.

– Tényleg? – kérdezte savanyúan a lány. – Nos, rendben. Azt akarom, hogy mostantól éjszakánként ne őrizd az ajtómat!

– Tessék? Egwene, ezt nem kérheted!

A lány megrázta a fejét.

– Látod? Azonnal elutasítottál.

– Az őrző kötelessége, hogy négyszemközt felhívja az aes sedai figyelmét, ha az veszélyes tévedést követ el.

Ezt annak idején Hammartól tanulta.

– De te nem vagy az őrzőm, Gawyn.

A hercegnek elakadt a szava.

– Ezenfelül pedig szinte semmit sem tudnál tenni egy Kitaszított ellen – folytatta Egwene. – Ez a küzdelem a nővérekre vár. Nagyon óvatosan alakítom ki a kelepcémet. Azt akarom, hogy a hálószobám könnyű célpontnak tűnjön. Amikor majd megpróbál lecsapni rám, akkor talán sikerül tőrbe csalnunk.

– Saját magadat használod csalinak? – kiáltotta az ifjú. Alig tudott beszélni. – Egwene, ez őrület!

– Nem az. Hanem kétségbeesés. Gawyn, sorra halnak meg azok a nők, akikért én felelek. Éjjel végeznek velük. Egy olyan korszakban, amikor, te magad is mondtad, minden egyes nővérre szükségünk van.

Első alkalommal történt, hogy Egwene maszkja már nem tudta eltakarni a kimerültséget. A hangjába fáradtság keveredett és a háta leheletnyit meggörnyedt. Ahogy összekulcsolta a kezét maga előtt, a lány hirtelen elgyötörtnek látszott.

– Nővéreket bíztam meg azzal, hogy mindent derítsenek ki Mesaanáról – folytatta Egwene. – Ez a Kitaszított nem harcos, Gawyn. Inkább szervező és tervező. Ha szembefordulok vele, akkor le tudom győzni. Először azonban meg kell találnunk. Több tervet is kigondoltunk. Csak az egyik szól arról, hogy én leszek a csalétek. Tényleg igazad van, nagyon veszélyes. Viszont meghoztuk a megfelelő védelmi intézkedéseket.

– Cseppet sem tetszik ez az egész.

– Nincs szükségem a beleegyezésedre – nézett Egwene Gawyn szemébe. – Bíznod kell bennem.

– De hát bízom benned!

– Nem kérek mást, mint hogy egyszer végre mutasd is ki ezt a bizalmat.

Gawyn összeszorította a fogát. Meghajolt a lány előtt, és kicsörtetett a dolgozószobából. Megpróbálta nem bevágni maga mögött az ajtót. Nem sikerült. Silviana szemrehányó pillantást vetett rá, amikor elsietett mellette.

A toronyból egyből a gyakorlópályák felé vette az irányt. Most nem számítottak a múlt lidércei. A legjobb lesz, ha alaposan kifárasztja magát egy karddal.

Egwene felsóhajtott. Becsukta a szemét és hátradőlt. Miért volt ennyire elképzelhetetlenül nehéz uralkodnia az érzelmei felett, amikor Gawynnal állt szemben? Képtelen volt úgy viselkedni, mint egy igazi aes sedai, valahányszor csak ezzel a fiatalemberrel kellett beszélnie.

Csak úgy kavarogtak az érzelmei. Olyan volt, mintha különböző fajta borokat töltöttek volna egy kehelybe. Dühöngött, amiért Gawyn ennyire makacs. Égő vágyat érzett, hogy a fiú átölelje. Zavarba jött saját bizonytalansága miatt. Miért nem tudta a helyükre tenni ezeket az érzéseket?

Gawyn a maga módján képes volt a szíve mélyéig megrázni. Valósággal lenyűgözte a fiatalember szenvedélye. Aggódott amiatt, hogy az elemi erejű érzelem esetleg őt magát is megfertőzheti, ha egyszer magához köti az ifjút. Hát nem éppen erről volt szó? Milyen érzés lehet ez a kötelék? Milyen lehet érezni egy másik ember érzelmeit?

Ő is olyan köteléket akart Gawynnal, mint amilyen másoknak is volt. És igenis fontosnak tartotta azt is, hogy olyan emberek is legyenek a környezetében, akik négyszemközt megmondták a véleményüket. Olyanok, akik őt látják maguk előtt, nem pedig az amyrlint.

Gawyn azonban még nem volt elég stabil. Bizalmatlan volt.

Egwene az asztalon fekvő levélre pillantott. Tear új királyának azt akarta elmagyarázni, hogy az Újjászületett Sárkány a pecsétek feltörésével fenyegetőzik. Úgy szerette volna megállítani Randet, hogy a maga oldalára állította mindazokat, akikben az ifjú megbízott. Nem tudott mihez kezdeni Darlin Sisnerával. Néhány jelentés szerint a király volt Rand legelszántabb híve. Mások viszont Darlint tartották a Sárkány legelkeseredettebb kerékkötőjének.

Egyelőre nem folytatta a levelet, hanem helyette lejegyzett néhány gondolatot arról, hogyan is kellene a csarnok elé tárnia az őrzők kérdését. Gawyn nagyon is okosan érvelt, bár eléggé elragadtatta magát és eltúlozta a lehetőségeit. A megfelelő módszer alighanem az lesz, hogy kérelemmel fordul mindazokhoz a nővérekhez, akiknek nincs őrzőjük. Felkéri őket arra, hogy kössenek magukhoz valakit. Elmagyarázza, hogy ez milyen előnyökkel jár. Megmutatja nekik, hogyan fognak így életeket menteni és közreműködni az Árnyék legyőzésében.

Teletöltötte a csészéjét az asztal szélén álló teáskannából. Különös módon a mentatea mostanában nem romlott meg olyan gyakran, mint korábban. Ennek a csészének is egészen jó volt az íze. Nem mondta el Gawynnak, mi a másik oka annak, hogy arra kérte, éjszakánként ne őrködjön többet az ajtaja előtt. Nem tudott elaludni, ha tudta, hogy a fiatalember ott van kint, alig néhány lépésnyire tőle. Attól tartott, hogy meginog az önuralma és odabújik a fiúhoz.

Silviana képtelen volt arra, hogy a szíjával megtörje Egwene akaratát. Gawyn Trakand azonban… a fickó veszélyesen közel járt ahhoz, hogy ez sikerüljön neki.

Graendal számított a hírnök érkezésére. Még itt, a legtitkosabb rejtekhelyén sem gondolhatta azt, hogy nem tudnak utána jönni. A Kiválasztottak nem rejtőzködhetnek el a Sötétség Nagyura elől.

Ezúttal nem egy palotában, finom úriházban vagy ősi erődben keresett menedéket. A barlang egy olyan sziget mélyén rejtőzködött, amelyikkel igazából senki sem törődött. Az Aryth-óceán ezen fertályába nem jöttek hajók. Amennyire Graendal tudta, sem közel, sem távol nem akadt errefelé semmilyen különleges vagy érdekes hely.

Elképesztően zord viszonyok között rejtőzködött. A barlangban alig három kamrát alakítottak ki. Kevésbé csinos játékszerei közül csupán hatan kísérték el. A bejáratot kövekkel zárták el, így a rejtekhely belsejébe csupán Kapu segítségével lehetett bejutni. Egy természetes forrás gondoskodott a friss vízről. Korábban kellő mennyiségű élelmet halmozott fel itt. A szikla rései elegendő levegőt engedtek be. Ennek ellenére igencsak elégedetlen volt a nyirkos és nyomorúságos hellyel.

Más szóval viszont a menedéke pontosan olyan hely volt, amire senki sem számított volna. Mindenki tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Graendal egészen egyszerűen képtelen lemondani a fényűzésről. Nem is tévedtek. Viszont megvolt a maga előnye is annak, ha a többiek kiszámíthatónak tartották. Így időnként váratlan lépésekkel eltűnhetett a szemük elől.

Sajnos a fenti korlátok közül egy sem vonatkozott a Sötétség Nagyurára. Graendal valósággal rámeredt a szobában feltűnő nyitott Kapura, mielőtt látszólagos nyugalommal visszaereszkedett volna a sárga és kék selyemmel fedett kerevetre. A hírnök fekete-vörös ruhát viselt. A széles arcú férfi erősen lebarnult. Meg sem kellett szólalnia. Puszta érkezése maga volt az üzenet. Graendal egyik kis kedvence, egy gyönyörű, hatalmas, barna szemű, fekete hajú nő valamikor igazi úrhölgy volt Tearben. Most rémülten bámulta a Kaput. Graendal maga is ugyanígy érzett.

Összezárta a kezében tartott fatáblás könyvet. Letette a Lángolva a hóban ritka példányát, és felállt. Vékony, fekete selyemből szabott ruhát viselt. Öltözékét streithszalagok díszítették. Miközben keresztüllépett a Kapun, gondosan ügyelt arra, hogy önbizalmat sugározzon.

Moridin a fekete kőpalota belsejében várta. A szobában nem voltak bútorok. Csupán a kandallóban lobogott a láng. A Nagyúrra! Minek ide tűz egy ilyen forró napon? Graendal azonban megőrizte a nyugalmát és nem kezdett el izzadni.

A férfi megfordult. A szemében a saa fekete foltjai úszkáltak.

– Tudod, hogy miért idéztelek magam elé.

Nem kérdés volt.

– Tudom.

– Aran'gar meghalt. Elveszítettük. Mindezt pedig miután a Sötétség Nagyura még egy alkalommal visszahozta a lelkét. Az ember könnyen azt gondolhatná, hogy mintha a szokásoddá vált volna az ilyesmi, Graendal.

– Azért élek, hogy szolgáljak, nae'blis – válaszolta Graendal. Csak magabiztosan! Magabiztosnak kell mutatnia magát.

Moridin habozni látszott. Ez jó jelnek tűnt.

– Csak nem arra kívánsz utalni, hogy esetleg Aran'gar elárult minket?

– Tessék? – lepődött meg Graendal. – Nem, természetesen nem.

– Akkor mégis milyen szolgálatról beszéltél?

Graendal arcán megjelent az aggódó zavarodottság jól begyakorolt kifejezése.

– Hát mi mást tettem volna, mint hogy engedelmeskedjek a kapott parancsomnak? Talán nem azért vagyok most itt, hogy dicséretben részesüljek?

– Távolról sem – válaszolta Moridin kifejezéstelen arccal. – Nem fogod tudni elhitetni velem, hogy zavarba jöttél.

– Nem színészkedem! – ellenkezett Graendal, és már javában készült a következő hazugságra. – Bár nem számítottam arra, hogy a Sötétség Nagyura örömmel fogadja a hírt, hogy elveszítettük a Kiválasztottak egyikét, az eredmény egyértelműen meghaladja a veszteséget.

– Milyen eredményről beszélsz?! – förmedt rá Moridin. – Hagytad magad nyakon csípni. Ostoba módon mindez egy Kiválasztott életébe került! Hát ha valaki, akkor éppen te lettél volna az, akiről jogosan feltételezhettük volna, hogy nagy ívben elkerüli al'Thort.

Ezek szerint nem tudta, hogy Graendal megkötözte Aran'gart és otthagyta meghalni. Azt hiszi, hogy baleset történt. Remek!

– Még hogy nyakon csípni? – kérdezte mélységes megbántottsággal a hangjában Graendal. – Hiszen soha… Moridin, hogy merülhetett fel benned akár csak a gondolata is annak, hogy véletlenül bukkantak rám?

– Szándékos volt talán?

– Természetesen – bizonygatta Graendal. – Gyakorlatilag a kezénél fogva kellett elvezetnem Natrin-halmára. Lews Therin sosem látta a tényeket, ha azok ott voltak közvetlenül az orra előtt. Moridin, hát nem érted? Hogy fog Lews Therin reagálni arra, amit tett? Elpusztított egy egész erődöt. Annyian éltek benne, mint egy kisebb városban. Sok száz ártatlan. Ő pedig mindegyiket lemészárolta a célja érdekében. Mit szól majd ehhez a lelkiismerete?

Moridin habozni látszott. Szóval akkor nem gondolt ilyesmire. A nő legszívesebben elmosolyodott volna. Moridin szemében al'Thor teljesen logikus módon cselekedett. A lehető legkézenfekvőbb, és ezért aztán a leghatékonyabb módon érte el a célját.

Ami viszont al'Thort magát illeti… az elméjében csak úgy kavarogtak az álomképek. Becsület és erény! A pusztítás alighanem megfekszi majd a gyomrát. Nem véletlenül emlegette a fiút Lews Therin néven Moridin előtt. Ez még inkább hihetővé teszi az egészet. Al'Thor cselekedetei valósággal belemarnak majd a fiúba. Összeszaggatják a lelkét és véresre harapják a szívét. Rémálmai lesznek és a lelkiismeret-furdalás olyan erővel nehezedik majd a vállára, mint a súlyosan megrakott szekeret húzó ökörre a járom.

Graendal halványan még emlékezett arra, milyen is volt az, amikor ő maga megtette az első lépéseket az Árnyék irányába. Érezte valaha is ezeket az ostoba kínokat? Hát, sajnos igen. A Kiválasztottak közül nem mindenki volt így ezzel. Semirhage már az első pillanattól kezdve a velejéig romlott volt. A többiek azonban más úton jutottak el az Árnyékba. Ez alól Ishamael sem volt kivétel.

Graendal jól látta Moridin szemében a halvány emlékek fényét. Valamikor régen nem lehetett egészen biztos abban, ki is valójában az előtte álló férfi. Most viszont biztosan tudta. Az arc ugyan megváltozott, ám a lélek ugyanaz maradt. Igen, Moridin pontosan tudta, hogy mit érez al'Thor.

– Hiszen azt mondtad, hogy okozzak neki fájdalmat – folytatta. – Azt is mondtad, hogy okozzak neki szenvedést. Ennél jobban nem is lehetett volna. Aran'gar segített, de nem menekült el, amikor javasoltam neki, hogy meneküljön. Ő mindig is túlzott vadsággal próbálta megoldani a problémáit. Azt viszont biztosra veszem, hogy a Sötétség Nagyura talál majd más eszközöket is. Kockázatot vállaltunk, és megfizettük az árát. De amit nyertünk vele… Ezenfelül Lews Therin most azt hiszi, hogy meghaltam. Ez hatalmas előnyt jelent.

Graendal elmosolyodott. Hiba lett volna túlzott örömöt mutatnia. Csupán egy kis elégedettséget. Moridin savanyú képet vágott, aztán elbizonytalanodott és oldalra pillantott, ahol semmi sem volt.

– Egyelőre büntetlenül hagylak – szólalt meg végül, és úgy tűnt, hogy ez a döntés nem derítette jókedvre.

Talán közvetlen utasítást kapott a Sötétség Nagyurától? Amennyire Graendal tudta, ebben a korszakban a Kiválasztottaknak kivétel nélkül el kellett menniük az urukhoz Shayol Ghulba, hogy megkapják a parancsaikat. De legalábbis el kellett viselniük, hogy meglátogassa őket az az iszonyatos teremtmény, az a Shaidar Haran. Most viszont úgy tűnt, hogy a Sötétség Nagyura közvetlenül szólt a nae'blishez. Érdekes és félelmetes.

Ez azt jelentette, hogy közel már a vég. Nem maradt sok ideje a helyezkedésre. Márpedig ő lesz a nae'blis és a világ ura, ha végre-valahára maguk mögött hagyják az Utolsó Csatát!

– Azt hiszem – szólalt meg Graendal –, az lesz a legjobb, ha…

– Nagy ívben elkerülöd al'Thort! – vágott a szavába Moridin. – Nem büntethetlek meg, de nem látom értelmét, hogy megdicsérjelek. Igaz, al'Thor talán megsérült, de te csődöt mondtál a tervvel, és elveszítettünk egy hasznos szerszámot.

– Ahogy parancsolod – felelte Graendal pillanatnyi habozás nélkül. – Pontosan úgy szolgálok, ahogy azt a Sötétség Nagyura óhajtja. Nem is akartam semmi olyasmit javasolni, hogy lecsapjunk al'Thorra. Hiszen azt gondolja rólam, hogy meghaltam. Az lesz a legjobb, ha meghagyjuk ebben a tévhitben, miközben én másfelé tevékenykedek. Egyelőre.

– Másfelé?

Graendalnak szüksége volt egy győzelemre, egy döntő diadalra. A fejében villámgyorsan átfutotta különféle előre elkészített terveit. Kiválasztotta azt, amelyik valószínűleg a győzelem legnagyobb reményével kecsegtetett. Nem szállhatott harcba al'Thor ellen? Semmi baj. Akkor majd mással járul a Sötétség Nagyurának színe elé. Olyasmivel, amire a Nagyúr már régóta vágyott.

– Perrin Aybarára gondolok – szólalt meg végül. Kiszolgáltatottnak érezte magát, hogy be kellett avatnia Moridint a terveibe. Nem nagyon szerette megosztani másokkal az elképzeléseit. Ugyanakkor erősen kételkedett abban, hogy megúszhatná ezt a találkozót anélkül, hogy beavatná titkaiba a férfit. – Elhozom neked a fejét.

Moridin a tűz felé fordult. A kezét összekulcsolta a háta mögött. Bámulni kezdte a lángokat.

Ebben a pillanatban Graendal döbbenten tapasztalta, hogy izzad a homloka. Micsoda? Hiszen képes volt semmibe venni a forróságot és a hideget. Mi történhetett? Megpróbált összpontosítani… de nem sikerült. Itt nem ment. Moridin közelében semmiképpen.

Ez mélyen megrázta.

– Nagyon fontos célpont! – folytatta az érvelést. – A próféciák…

– Ismerem a jóslatokat – válaszolta Moridin halkan. Nem fordult meg. – Hogyan képzeled a dolgot?

– A kémeim megtalálták a hadseregét – magyarázta Graendal. – Már mozgásba is hoztam néhány dolgot vele kapcsolatban. Pár tervet. Biztos, ami biztos. Felsorakoztattam a hozzám rendelt árnyfattyakat és előkészítettem a csapdát. Al'Thor majd megtörik, meginog, ha elveszíti Aybarát.

– Ennél sokkal nagyobb következményekkel jár az egész – töprengett Moridin halkan. – Kár, hogy nem fog sikerülni neked. Az emberei ismerik a Kapukat. Elszökik majd előled.

– De én…

– El fog szökni előled – folytatta Moridin halkan.

Az izzadság végigfolyt a nő arcán, elérte az állát. Egy könnyed mozdulattal letörölte, ám a homlokán újabb cseppek jelentek meg.

– Gyere! – parancsolta Moridin, és a kandallótól elfordulva elindult a kinti folyosó felé.

Graendal kíváncsian, de enyhe félelemmel indult a nyomába. A nae'blis odavezette egy közeli ajtóhoz. Az ajtót a fekete kőfalba vágták. Moridin belökte.

Graendal a férfit követve belépett. A keskeny helyiségben polcok sorakoztak. Azokon pedig tucatnyi, vagy talán több száz… hatalommal teli tárgy sorakozott. A Belső Sötétre! káromkodott magában a nő. Honnan szerzett ilyen sokat?

Moridin elsétált a szoba túlsó végébe. Valamit leemelt az egyik polcról. Graendal ámulattal eltelve lépett utána.

– Az ott egy sokklándzsa? – kérdezte, és ujjával egy hosszú, vékony fémdarab felé mutatott. – Három megkötőrúd? Egy rema'kar? Azok ott pedig egy sho…

– Nem számítanak – felelte a férfi, miközben kiválasztott egy tárgyat.

– Ha csak rövid időre is…

– Nagyon közel jársz ahhoz, hogy megnehezteljek rád, Graendal! – figyelmeztette Moridin. Amikor megfordult, egy hosszú, tövisre emlékeztető fémrudat tartott a kezében. Az ezüstös tárgy jókora fémvégét aranyborítás díszítette. – Ezekből csak kettőt találtam. A másikat éppen most használják. Ezt viszont te használhatod.

– Álomtövis? – kérdezte a nő tágra nyitott szemmel. Hogy milyen nagyon, de nagyon szeretett volna már egy ilyet! – Kettőt is találtál?

Moridin megérintette az álomtövis végét, mire az eltűnt a kezéből.

– Tudod, hogy hol találod meg?

– Igen – felelte a nő, és úgy érezte, hogy hirtelen megéhezett. Iszonyatos Hatalom rejtőzött ebben a tárgyban. Ráadásul számos különféle módon lehetett alkalmazni.

Moridin azonban közelebb lépett és mélyen a nő szemébe nézett.

– Graendal – folytatta halk, fenyegető hangon. – Tudom a kulcsot ehhez a tövishez. Senki sem használhatja ellenem, vagy bármelyik másik Kiválasztott ellen. A Sötétség Nagyura tudni fogja, ha mégis így teszel. Nem akarom, hogy tovább játszd a kisded játékaidat, míg Aybara életben van!

– Én… igen, természetesen – habogta Graendal, és hirtelen remegni kezdett. Hogyan lehetséges az, hogy fázik? És közben miért izzad?

– Aybara bejáratos az Álmok Világába – folytatta Moridin. – Adok neked egy másik eszközt is: az embert, akinek két lelke van. Ő azonban az enyém marad, ugyanúgy, ahogy a tövis is az enyém. Csak kölcsönveheted. Hiszen te is az enyém vagy. Világos?

A nő bólintott. Nem tudott mit tenni. A helyiség mintha sokkal sötétebbé vált volna. A férfi hangja pedig… úgy mennydörgött, hogy szinte már a Sötétség Nagyurának a hangjára hasonlított.

– Egy dolgot azonban még el akarok mondani! – emelte fel a hangját Moridin, és jobb kezével megragadta a nő állát. – Ha sikerrel jársz, akkor a Sötétség Nagyura kegyes lesz hozzád. Igen kegyes. Amit eddig csak szűkösen kaptál, abban majd dúskálhatsz.

Graendal megnyalta kiszáradt ajkát. Szemben vele a nae'blis tekintete a semmibe mélyedt.

– Moridin? – kérdezte habozva a nő.

A férfi azonban nem törődött vele. Elengedte az állát és elsétált a helyiség távolabbi végébe. Egy asztalról felemelt egy napbarnított bőrbe kötött vastag könyvet. Felnyitotta, és rövid ideig tanulmányozta. Utána intett Graendalnak, hogy lépjen oda hozzá.

A nő óvatosan engedelmeskedett. Amikor azonban elolvasta, hogy mit írtak a könyv oldalára, valósággal jéggé dermedt.

Belső Sötétség!

– Ez meg milyen könyv? – nyögte ki végül nagy nehezen. – Honnan származnak ezek a jóslatok?

– Én már elég régóta tisztában vagyok velük – felelte Moridin halkan, és a tekintete még mindig a könyvön pihent. – Ellentétben másokkal. Még a Kiválasztottak közül sem mindenki tud róluk. Elkülönítettük és magányosan őriztük azokat a nőket és férfiakat, akik e szavakat mondták. A Fény semmiképpen sem tudhat róluk. Mi ismerjük az ő próféciáikat, ők azonban soha nem fognak tudni a mi jóslatainkról.

– De hát – nyöszörögte a nő, és ismét elolvasta a bekezdést. – Hiszen ez azt állítja, hogy Aybara meg fog halni!

– Egy jóslatot számos módon lehet értelmezni – felelte Moridin. – Ám igen, ez a Jövendőmondás azt ígéri, hogy Aybara a mi kezünk által hal meg. Te fogod elhozni nekem a farkas fejét, Graendal. Ha pedig megteszed, a tied lehet, bármit is kívánsz.

A sötét alak bezárta a könyvet.

– Egy dolgot azonban jegyezz meg: ha csődöt mondasz, mindent elveszítesz! Sőt, még annál is többet.

Kezének egyetlen könnyed érintésével Átjárót nyitott a nő előtt. Graendal képes volt itt is megérinteni az Igazi Hatalmat. Gyengécske képességétől nem fosztották meg. Így aztán jól láthatta, ahogy a kifacsart fonatok belemarnak a levegőbe, kifordítják, és lyukat szakítanak a Minta szövetébe. Ragyogott körülötte a levegő. Pontosan tudta, hogy ott keresztüllépve visszajuthat a titkos barlangjába.

Szó nélkül elindult. Nem lehetett biztos abban, hogy a hangja nem fog remegni, ha esetleg megszólal.

Hatodik fejezet

Gyanús szándékok

Morgase Trakand, Andor egykori királynője szolgálta fel a teát. Egymás után odavitte az italt a hatalmas pavilon vendégeihez. A sátrat Perrin még Maldenben szerezte. Az oldalait fel lehetett hajtani, viszont nem volt szövetpadlója.

Bármilyen hatalmas is volt ez a sátor, mégis alig jutott hely benne mindazok számára, akik részt akartak venni a megbeszélésen. Perrin és Faile természetesen ott voltak. A földön ültek. Mellettük az aranyszemű Elyas és Tam al'Thor, a széles vállú, nyugodt, egyszerű földműves kapott helyett. Tényleg ez a férfi volt az Újjászületett Sárkány apja? Morgase természetesen egyszer már látta Rand al'Thort, de akkoriban a fiú maga is leginkább parasztgyereknek látszott.

Tam mellett Perrin személyi titkára, Sebban Balwer ült. Vajon mennyit tudhatott Perrin a férfi múltjáról? Ott volt még Jur Grady is. Fekete kabát gallérján ezüstszín kardot ábrázoló jelvény ragyogott. A viharvert arcú földműves szeme még mindig beesettnek látszott. Sápadtsága mutatta, hogy még nem heverte ki teljesen a betegséget. Neald, a másik asha'man nem volt jelen. Ő még nem jött rendbe a kígyóharapásoktól.

Itt volt viszont mind a három aes sedai. Seonid és Masuri a tudós asszonyok mellett ültek. Annoura Berelain mellett foglalt helyet. Időnként jeges pillantást vetett a hat tudós asszonyra. Berelain másik oldalán Gallenne kapott helyet. Velük szemben Alliandre és Arganda ült.

A főtiszteket látva Morgase önkéntelenül is Gareth Bryne-re gondolt. Hosszú ideje nem találkoztak, azóta, hogy száműzetésbe küldte a férfit. Nem igazán tudta volna megmondani, hogy mi is volt a döntése pontos oka. Életének abban a bizonyos szakaszában meglehetősen sok értelmetlen döntést hozott. Tényleg olyan őrülten beleszerethetett egy férfiba, hogy érte még Aemlynt és Ellorient is száműzetésbe küldte?

Persze, azok a napok már rég elmúltak. Mostanában leginkább arra figyelt, hogy senkit se zavarjon a teremben, és mindenkinek tele legyen a teáscsészéje.

– A munka tovább tartott, mint amire számítottam – mondta éppen Perrin.

– Feladatot róttál ki ránk, Perrin Aybara – válaszolta Nevarin. – Végrehajtottuk. Ahhoz, hogy jó munkát végezzünk, pontosan ennyi időre volt szükség. Bizonyára nem akarsz arra célozni, hogy másként kellett volna cselekednünk.

A homoksárga hajú tudós asszony Seonid és Masuri előtt ült.

– Jól van na, Nevarin – morogta Perrin, miközben kiterítette maga elé a földre a térképet. A ghealdaniak útmutatása alapján Balwer rajzolta. – Nem kérdőjeleztem meg a munkájukat, csak azt kérdeztem meg, hogy támadt-e bármilyen nehézség a tisztogatás során.

– A falu megsemmisült – válaszolta Nevarin. – És ugyanez történt minden olyan növénnyel is, amin akár csak leheletnyit is megéreztük a Fertő érintését. Hamuvá égettük. És milyen jó, hogy ezt tettük! Az itteni emberek igencsak nehezen tudnának megküzdeni egy olyan halálos veszéllyel, mint amilyen a Fertő.

– Én úgy vélem – szólt közbe Faile –, hogy az itteniek tartogatnak számodra még néhány meglepetést.

Morgase Faile-ra pillantott. Az ifjú nő farkasszemet nézett a tudós asszonnyal. Faile úgy ült ott, mint egy királynő. Már ismét a rangjának megfelelően öltözködött. Finom szabású ruhája zöldben és ibolyaszínben pompázott. Úgy alakították ki az oldalát, hogy könnyedén lehessen lovagolni benne. Különös módon Faile vezetői képessége mintha csak megerősödött volna azóta, hogy a shaidók foglya volt.

Morgase és Faile viszonya gyorsan visszakerült az eredeti kerékvágásba. Míg Faile ismét úrnő lett, addig Morgase élete elképesztő módon emlékeztetett arra, amilyen a shaidók táborában is volt. Persze néhány dolog azért alapvetően eltért. Minimális esélye sem volt annak, hogy például megverjék. Ugyanakkor viszont mindez szemernyit sem változtatott azon a tényen, hogy – legalábbis egy időre – egyenrangú volt azzal a négy nővel. Az az idő elmúlt.

Morgase odalépett Gallenne nagyúr mellé, és teletöltötte a csészéjét. Nem felejtette el, hogy mit tanult, amikor Sevannát kellett kiszolgálnia. Időnként nagyon is úgy érezte, hogy egy felszolgálónak nesztelenebbül kell mozognia, mint egy felderítőnek. Senki nem láthatja, senkinek nem tűnhet fel. Vajon egykor a saját szolgái is így viselkedtek körülötte?

– Szerintem ha valakit érdekelt volna, hogy merre is vonultunk, akkor most az égre szálló füstoszlopból pontosan megtudhatja a helyünket – jelentette ki Arganda.

– Túl sokan vagyunk ahhoz, hogy rejtőzködni próbáljunk – válaszolta Seonid.

Egy ideje ő és Masuri is engedélyt kaptak a tudós asszonyoktól arra, hogy szabadon beszéljenek. Már nem várt szidás rájuk, ha kinyitották a szájukat. A Zöld nővér azonban időnként még így is az aiel asszonyokra pillantott, mielőtt megszólalt volna. Morgase csendesen dühöngött, amikor ezt látta. A toronyban kiképzett nővérek hogyan állhattak be tanoncnak egy marék vad mellé? Állítólag mindez Rand al'Thor parancsára történt. Még így is, hogy a csudába lehetett volna valaki, akár az Újjászületett Sárkány is, annyira elvetemült, hogy ilyesmire adjon utasítást?

Az egykori királynőt az is nagyon zavarta, hogy a két aes sedai szemmel láthatóan már nem tiltakozott az alantas helyzet ellen. Egy ember jelleme gyökeresen megváltozhat, ha váratlanul új fordulatot vesz az élete. Morgase Gaebriltől, aztán pedig Valdától a saját bőrén tanulta meg ezt a leckét. Az aielek foglyaként csupán egy újabb fejezetet sajátított el a tankönyvből.

Minden egyes megrázó élmény hatására egy lépéssel eltávolodott attól a királynőtől, aki valaha volt. Most már nem vágyott olyan finom dolgokra, mint amikor a trónján ült. Tökéletesen beérte a kiszámíthatósággal. Úgy érezte, hogy az bizony többet ér még az aranynál is.

– Nem számít – felelte Perrin, és a térképre mutatott. – Akkor eldöntöttük, mitévők leszünk? Egyelőre gyalog követjük Gillt és a többieket. Kapukon keresztül felderítőket küldünk utánuk, hogy megtalálják őket, ha az lehetséges. Remélhetőleg már azelőtt utolérjük őket, hogy eljutnának Lugardba. Mit is mondtál, Arganda, milyen messze van az a város?

– Minden a sáron múlik – felelte a tapasztalt katona. – Nem ok nélkül hívjuk ezt az évszakot a mocsár hónapjainak. Bölcs emberek nem kelnek útra a tavaszi hóolvadás idején.

– A bölcsesség csak azoknak jó, akik nagyon ráérnek – morogta Perrin halkan, miközben két ujja segítségével megpróbálta felbecsülni a távolságot a térképen.

Morgase továbblépett, hogy újra megtöltse Annoura csészéjét. A teatöltés művészete sokkal összetettebb volt annál, mint azt valaha is feltételezte. Meg kellett tanulnia, hogy kinek a csészéjét lehetett felvenni és megtölteni. Ki az, akinek a kezében tartott csészébe kellett a teát önteni. Elsajátította, hogy egészen pontosan mennyi italt tölthet. Így egyetlen csepp sem ment kárba. Megtanulta, hogyan öntse ki az italt anélkül, hogy csörögni kezdene a porcelán vagy kiloccsanna a tea. Azt is tudta, mikor kell láthatatlanná válnia, és mikor kell megjátszott színpadiassággal megtölteni a csészéket: például ha valakit kihagyott vagy elfeledkezett valakiről, vagy rosszul mérte fel azt, hogy mivel szolgálhat nekik.

Óvatosan felvette a csészét Perrin mellől a földről. A fiatalember széles kézmozdulatokkal kísérte a beszédét. Ha Morgase nem figyel, könnyen megtörténhetett volna, hogy kiveri a kezéből a csészét. A tea kitöltése tehát igazi művészetnek tűnt. Morgase egy olyan világba csöppent, amelynek létezéséről fogalma sem lehetett királynő korában.

Újra megtöltötte Perrin csészéjét és lerakta a férfi mellé a földre. Perrin további kérdéseket tett fel a térkép alapján. Tudni akart a közeli városokról, azokról a helyekről, ahol esetleg készletekhez juthatnak. Igencsak ígéretes vezetőnek látszott. Még akkor is, ha nem volt túl sok tapasztalata. Ha pár jó tanácsot súghatna a fülébe…

Az asszony elhessegette ezt a gondolatot. Perrin Aybara fellázadt a korona ellen. A Folyóköz Andor része volt. Ez a legény pedig megtette magát a vidék urának, és kitűzte a farkasfejes zászlót. Mondjuk Manetheren lobogóját legalább levette. Az alatt a zászló alatt vonulni csak kevéssel maradt el egy nyílt hadüzenettől.

Morgase-t egy ideje már nem fogta el dühroham, ha azt hallotta, hogy valaki nagyúrnak szólította a fiatalembert. Másrészt viszont nem állt szándékában segítséget nyújtani neki. Addig nem, amíg el nem döntötte, hogyan tudná a legényt leghatékonyabban az andori korona szolgálatába állítani.

Ezenfelül, volt kénytelen vonakodva beismerni, Faile legalább olyan jó tanácsokat tud adni neki, mint amire én is képes volnék.

A felesége amúgy tökéletesen kiegészítette Perrint. Míg az a legény egyszerű és egyenes volt, mint a rohamra tartott lovassági lándzsa, addig az ifjú hölgy kifinomultan működött, mint egy mesterlövész íja. Éppenséggel kettőjük kapcsolata nyugtalanította igazából Morgase-t. Hiszen Faile a saldaeai uralkodók rokona volt. Persze Perrin bevonatta Manetheren lobogóját, de már azt is megparancsolta, hogy a farkasfejes zászlót is engedjék le. Néha a tiltással lehetett leghatékonyabban elérni, hogy valamire biztosan sor kerüljön.

Alliandre csészéje félig kiürült. Morgase odasietett, hogy teletöltse. Hasonlóan számos előkelő úrhölgyhöz, Alliandre elvárta, hogy a csészéje állandóan tele legyen. Amikor Morgase-re pillantott, a hölgy szemében leheletnyi bizonytalanság csillant. Alliandre nem tudta egyértelműen eldönteni, hogyan is viszonyuljon egykori fogolytársához. Ez érdekesnek tűnt, hiszen Alliandre a fogságuk idején igencsak gőgös volt. Morgase egykori énje, a királynő legszívesebben félrehívta volna Alliandrét, hogy részletesen elmagyarázza neki, miként is lehetne sokkal jobban a nagyság látszatát keltenie.

Hát erről már lemaradt. Morgase már rég nem volt az, akinek egykor tartották. Nem tudta volna megmondani, hogy jelenleg pontosan mi is valójában. Abban viszont biztos volt, hogy mindent tudni fog, amit az úrnőjét tökéletesen kiszolgáló cselédnek tudnia kell. Valóságos megszállottsággal törekedett erre. Így talán be tudja bizonyítani saját magának, hogy még mindig erős, még mindig értékes.

A maga módján persze megrémisztette, hogy ilyen dolgok miatt aggódik.

– Perrin nagyuram – szólalt meg Alliandre, amikor Morgase továbblépett. – Valóban igaz az, hogy az embereim hazaküldésére készülsz? Vissza Jehannahba, miután megtaláltad Gillt és a csoportját?

Morgase ellépett Masuri mellett. Az aes sedai csészéjét csak akkor kellett újratöltenie, ha az könnyedén megkocogtatta a peremét a körmével.

– Így igaz – válaszolta Perrin. – Mindannyian tudjuk, hogy nem egészen szabad akaratodból csatlakoztál hozzánk annak idején. Ha nem jöttél volna velünk, akkor sohasem estél volna a shaidók fogságába. Masema meghalt. Itt az ideje, hogy visszatérj, és uralkodj a nemzeted felett.

– Mélységes tisztelettel azt kérdezném az én hűbéruramtól – folytatta Alliandre –, hogy mi értelme volna katonákat toborozni a honfitársaim közül, ha nem azért, hogy sereget gyűjtsünk az eljövendő hadjáratra?

– Én nem akarok katonákat toborozni! – ellenkezett Perrin. – Csak azért, mert nem zavarom el őket, távolról sem áll szándékomban még jobban felduzzasztani ezt a sereget.

– Jó uram – folytatta Alliandre –, akkor is okos dolog volna megtartani azt, amink már van.

– Ez okos gondolat, Perrin – tette hozzá Berelain halkan. – Elég egyetlen pillantást vetnünk az égre, hogy tudjuk, küszöbön áll az Utolsó Csata. Miért küldenéd haza Alliandre seregét? Biztosra veszem, hogy Sárkány nagyurunknak szüksége lesz a neki hűséget esküdött országok minden egyes katonájára.

– Majd elküldet értük, ha úgy dönt, hogy kellenek – válaszolta Perrin makacsul.

– Jó uram – folytatta Alliandre –, én nem neki esküdtem hűséget, hanem neked. Ha Ghealdan hadba vonul a Tarmon Gaidonba, akkor azt a te zászlód alatt teszi.

Perrin felpattant, amivel zavarba hozta a többieket. Talán menni akar?

– Csak egy pillanat, szólnom kell valakinek! – magyarázta, amikor odasietett a sátor nyitott oldalához és kilépett.

– Will, gyere már ide! – kiáltotta.

Az Egyetlen Hatalom hulláma nem engedte meg, hogy egyetlen szó is kihallatsszon. Morgase jól látta Masuri fonatait. Az elkötött fonatok körbezárták a sátrat. Az összetett mintázat mintha gúnyosan nyelvet öltött volna Morgase csekélyke tehetségére.

Masuri megkocogtatta a csészéje peremét. Morgase odasietett hozzá. Az aes sedai gyakran ivott teát, ha ideges volt.

Perrin visszajött a sátorba. Mögötte egy jóképű fiatalember, Will al'Seen érkezett, a kezében egy szövetbe tekert csomaggal.

– Bontsd ki! – utasította Perrin.

A fiatalember habozva tett eleget a parancsnak. A zászlón Perrin címere, a farkasfej látszott.

– Nem én találtam ki ezt a lobogót – magyarázta Perrin. – Soha nem is akartam zászlót. Mégis azt a tanácsot kaptam, hogy tűzzem ki. Mára már okafogyottá vált az egész. Megparancsolnám, hogy ne használjuk többet, de az ilyen parancsaimnak nem volt eddig valami nagy foganatja.

Rámeredt Willre.

– Will, mondd el mindenkinek a táborban, hogy mit üzenek! Világos és egyértelmű a parancsom. Azt akarom, hogy az összes ilyen átkozott zászlót égessétek el! Érted, amit mondok?

Will elsápadt.

– De…

– Hajtsd végre a parancsot! – förmedt rá Perrin. – Alliandre, te pedig felesküszöl majd Randre, mihelyt megtaláltuk. Nem fogsz az én zászlóm alatt hadba vonulni, mivel nekem nem lesz zászlóm. Én csak egy egyszerű kovács vagyok, semmi más. Világos? Miért hagytam ennyire elfajulni ezt az ostobaságot?

– Perrin? – kérdezte Faile. A fiatal nő meglepettnek látszott. – Bölcs dolog így dönteni?

Ostoba férfi! Legalább a feleségével beszélni kellett volna előtte. De hát a férfiak már csak ilyenek! Odavannak a kis titkaikért meg a terveikért.

– Nem tudom, hogy bölcs dolog-e vagy sem, de ezt fogjuk csinálni – jelentette ki Perrin, és visszaült a helyére. – Menj a dolgodra, Will! Ma éjjel égessétek el az összes zászlót! Ne próbáljatok meg kijátszani, világos?

Will elkomorult. Megpördült és valósággal kicsörtetett a sátorból. Nagyon úgy tűnt, a legény úgy érezte, hogy csapdába csalták. Furcsa módon kicsit Morgase maga is ugyanezt érezte. Micsoda ostobaság! Hiszen pontosan erre vágyott. Perrin azt tette, amit tennie kellett. Ugyanakkor persze jó oka volt annak, hogy az emberek nyugtalankodtak. Az égbolt, meg az a sok szörnyűség, ami mostanában történt a nagyvilágban… Ha ilyen időket élünk, akkor talán bocsánatos bűn, ha egy férfi a többiek élére áll.

– Micsoda bolond vagy te, Perrin Aybara! – jelentette ki Masuri.

Nem szokott köntörfalazni.

– Figyelj, fiam! – szólította meg Tam Perrint. – A legényeknek nagyon sokat jelent ám ez a zászló.

– Túlságosan is sokat – felelte Perrin.

– Talán igen, de akkor is jó dolog, ha felnézhetünk valamire. Már az is eléggé megviselte őket, amikor leszedetted azt a másikat. Ez még rosszabb lesz.

– Meg kell tennünk! – makacskodott Perrin. – A folyóközi emberek túlságosan is a rabjaivá váltak. Hát már nem arról beszélnek, hogy velem akarnak maradni, ahelyett hogy hazatérnének a családjukhoz, ahova tartoznak? Ha újra működnek a Kapuk, akkor te, Tam, majd fogod őket és hazamentek.

Perrin ekkor Berelainre pillantott.

– Azt hiszem, tőled meg az embereidtől nem fogok tudni megszabadulni. Jöttök velem Randhez.

– Nem voltam annak tudatában – felelte Berelain merev arckifejezéssel –, hogy „meg kellene szabadulni” tőlünk. Mintha valamivel kevésbé vonakodónak tűntél volna elfogadni a Szárnyas Őrség szolgálatát, amikor a feleséged megmentése volt a tét.

Perrin vett egy mély lélegzetet.

– Nagyra értékelem a segítségedet, mindannyiótok segítségét. Helyes dolgot cselekedtünk Maldenben. Ráadásul nem csupán Faile és Alliandre miatt. Megtettük, amit meg kellett tennünk. De a Fény égessen meg, ennek már vége! Ha nem akarjátok abbahagyni, ha követni akarjátok Randet, akkor biztosra veszem, hogy ő elfogad benneteket. De az asha'manjeim kimerültek. Végrehajtottam a rám kiszabott feladatokat. Valóságos kampók mélyednek belém. Húznak vissza Rand irányába. Mielőtt visszatérek hozzá, meg kell szabadulnom tőletek.

– Férjemuram – szólt közbe Faile kimért hangon. – Szabad lenne azt javasolnom, hogy kezdjük talán azokkal, akik haza akarnak menni?

– Helyes – szólt közbe Aravine. Az egykori gai'shain a sátor hátsó részében üldögélt. Könnyű volt nem észrevenni, pedig az asszony mostanra már rendkívül fontos szerepet töltött be Perrin táborának irányításában. Úgy viselkedett, mintha vezetőjük nem hivatalos háznagya lett volna. – A menekültek egy része örömmel hazatérne.

– Inkább egyszerre elküldenék mindenkit, ha lehetséges – felelte Perrin. – Grady?

Az asha'man megvonta a vállát.

– Nem merített ki különösebben, hogy Kapukat kellett nyitnom a felderítők számára. Azt hiszem, tudnék nagyobbakat is teremteni. Még elég gyengének érzem magam, de nagyjából már kilábaltam a betegségből. Nealdnek viszont hosszabb időre lesz szüksége.

– Nagyuram – köhögött halkan Balwer. – Osztottam-szoroztam, átgondoltam a lehetőségeket. Jelenleg olyan sok embert gyűjtöttünk össze, hogy azok átjuttatása a Kapukon hosszú órákat, de talán napokat is igénybe venne. Nem fog olyan gyorsan menni, mint amikor megközelítettük Maldent.

– Hát az bizony kemény lesz, nagyuram – folytatta Grady. – Nem igazán hinném, hogy olyan sokáig nyitva tudnék tartani egy Kaput. Akkor semmiképpen, ha elég erősnek kell maradnom ahhoz, hogy harcolni is tudjak.

Perrin maga elé bámult. Ismét a térképet vizsgálta.

Berelain csészéje kiürült. Morgase odasietett, hogy megtöltse.

– Akkor hát legyen! – bólintott Perrin. – Először csupán a menekültek kisebb csoportjait küldjük el. Azzal kezdünk, aki amúgy is menni akar.

– Ezenfelül – vette át a szót Faile – talán itt volna az ideje hírnököket küldeni Sárkány nagyurunkhoz. Lehet, hogy küldene még több asha'mant.

– Így igaz – bólintott Perrin.

– Amennyire mi tudjuk – szólalt meg Seonid –, utoljára Cairhienben tartózkodott. A menekültek javarésze odavalósi. Kezdhetnénk velük. Hazaküldünk párat meg a felderítőket, hogy keressék meg Sárkány nagyurunkat.

– Nincs ott – jelentette ki Perrin.

– Honnan tudod? – kérdezte Edarra, és letette a csészéjét.

Morgase kívülről megkerülte a sátrat és felvette a csészét, hogy újratöltse. Edarra állítólag a legidősebb tudós asszony volt. Vagy, ha nem a legidősebb, akkor a legtekintélyesebb. Az ilyesmit nem volt könnyű eldönteni, ha a tudós asszonyokról volt szó. Az állítólagos életkorához képest döbbenetesen fiatalnak látszott. Morgase a maga gyengécske tehetségére támaszkodva azt azért meg tudta állapítani, hogy Edarra elképesztően erős az Egyetlen Hatalom használatában. Talán erősebb mindenki másnál itt a sátorban.

– Én… – dadogta Perrin. Volt talán egy olyan hírforrása, amit nem osztott meg a többiekkel? – Randnek az a szokása, hogy soha sincs ott, ahol számítanátok rá. Kétlem, hogy Cairhienben maradt volna. Seonidnak azonban igaza van. Legjobb lesz ott kezdenünk a keresést.

– Nagyuram – vette át a szót Balwer. – Aggodalommal tölt el, hogy milyen kellemetlenségeink támadhatnak, ha nem vagyunk elég óvatosak. Mit szólnak odaát ahhoz, ha hirtelen menekültek serege tör elő holmi Kapukból? Nem igazán tudjuk, mi történt arrafelé. Mi lenne, ha nemcsak a Sárkánnyal lépnénk kapcsolatba, de felderítőket küldenénk ki, hogy szétnézzenek egy kicsit?

– Ezzel egyet is értenék – bólintott Perrin.

Balwer elégedett arccal hátradőlt. Többnyire remekül értett ahhoz, hogy elkendőzze az érzelmeit. Vajon miért akart ilyen nagyon elküldeni valakit Cairhienbe?

– Kénytelen vagyok beismerni, hogy aggodalommal tölt el a hatalmas tömeg mozgatása – szólalt meg Grady. – Még ha Neald rendbe is jön majd, akkor is cudarmód kimerítő lesz olyan sokáig nyitva tartani a kapukat, hogy ez a rengeteg ember átférjen.

– Perrin Aybara – emelte fel a hangját Edarra. – Talán van megoldás erre a nehézségre.

– Hogyan?

– Ezek a tanítványok megemlítettek valamit. Összekapcsolódásnak, vagy minek is nevezték. Ha összekapcsolódnánk, az asha'manek meg közülünk néhányan, akkor talán elég erővel tudnánk felruházni őket ahhoz, hogy nagyobb Kapukat hozzanak létre.

Perrin megvakargatta a szakállát.

– Grady?

– Még sohasem kapcsolódtam össze másokkal, nagyuram. De ha rájönnénk, hogyan is kell… Hát, tágasabb Kapukon több ember juthatna át, mégpedig gyorsabban. Ez sokat segíthetne.

– Hát, rendben – felelte Perrin, és visszafordult a tudós asszonyok felé. – Mibe kerülne az nekem, hogy megpróbálják?

– Túl sok időt töltöttél el az aes sedaiok társaságában, Perrin Aybara – felelte savanyúan Edarra. – Nem kell ám mindenért fizetni. A dolog számunkra is előnyös. Már jó ideje gondolkoztam azon, hogy szóba hozom ezt a lehetőséget.

Perrin elkomorodott.

– Mióta tudott arról, hogy ez akár működhetne is?

– Elég régóta.

– A Fény égesse meg, asszony! Hát miért nem szólt róla korábban?

– Hiszen az esetek többségében nagyon is úgy tűnt, hogy téged nem igazán érdekel az, hogy jó főnök legyél – válaszolta Edarra hűvösen. – A tiszteletet meg kell szolgálni. Követeléssel nem kaphatod meg, Perrin Aybara.

Morgase elakadó lélegzettel hallgatta a vakmerő választ. Számos nagyúr tajtékzó haraggal válaszolt volna erre a hangvételre. Perrin megdermedt, de aztán bólintott, mintha csak pontosan erre a válaszra számított volna.

– Az asha'manjeid betegek voltak, amikor először felmerült bennem a lehetőség – folytatta Edarra. – Korábban nem működött volna. Most jött el az ideje annak, hogy szóba hozzam a dolgot, ezért aztán meg is említettem.

Edarra az egyik szavával megsérti az aes sedaiokat, gondolta Morgase, a következő pillanatban viszont pontosan úgy viselkedik, mintha maga is közéjük tartozna. A maldeni fogság azonban sokat segített abban, hogy Morgase kezdje jobban megérteni az aieleket. Az emberek úgy vélték, hogy az aielek egyszerűen érthetetlenül viselkedtek. Ő maga azonban nem igazán hitt az ilyen szóbeszédeknek. Az aielek ugyanolyan nemzetet alkottak, mint az összes többi. Megvoltak a maguk különös szokásaik és furcsa kulturális jellegzetességeik, de hát ez igaz volt mindenki másra is. Egy királynőnek képesnek kellett arra lennie, hogy megértse a birodalmában élő összes népet. Ezenfelül pedig pontosan ismernie kellett birtokai lehetséges ellenségeit.

– Hát, nagyszerű! – válaszolta Perrin. – Grady, nem akarom, hogy túlzottan kimerülj, de kezdj el próbálkozni velük! Talán sikerül összekapcsolódnotok.

– Igenis, nagyuram – felelte Grady. Az asha'man mindig is kicsit kívülállónak számított. – Jó volna bevonni Nealdet is. Felállni még nem tud, mert szédül, de már nagyon odavan azért, hogy kezdjen valamit az Egyetlen Hatalommal. Így talán újra gyakorlatba jöhetne.

– Rendben – bólintott Perrin.

– Még nem határoztuk el azt, hogy mi legyen a Cairhienbe küldendő felderítőkkel – vette át a szót Seonid. – Szeretnék velük tartani.

Perrin megvakargatta állán a szakállt.

– Felőlem… Vigye magával az őrzőit, két Hajadont és Pel Aydaert! Kerüljék a feltűnést, ha lehetséges.

– Camaille Nolaisen is menni fog – jelentette ki Faile.

Természetesen azt akarta, hogy a Cha Faile egyik tagja is elkísérje a csoportot. Balwer a torkát köszörülte.

– Nagyuram, vészesen kifogytunk a papírból meg a tollhegyekből, és akkor még nem is beszéltem más igen fontos irodaszerekről.

– Ezek csak ráérnek – ellenkezett Perrin.

– Dehogyis – szólalt meg Faile lassan. – Nem, férjemuram. Azt hiszem, igen jó ötletet hallottunk. Át kellene küldenünk valakit, hogy beszerezze az irodaszereket. Balwer, megkérhetem, hogy menjen, és személyesen intézkedjen?

– Ha ez úrnőm parancsa – bólintott a titkár. – Úgyis már nagyon régóta szerettem volna megtekinteni azt az iskolát, amit a Sárkány nyitott meg Cairhienben. Ott bizonyára megtalálok mindent, amire szükségünk lehet.

– Azt hiszem, akkor te is mehetsz – egyezett bele Perrin. – De ennyi már elég legyen, a Fényre! Még páran jelentkeznek, és azzal az erővel az egész fene nagy hadsereget átküldhetnénk.

Balwer szemmel látható elégedettséggel bólintott. Nyilvánvaló volt, hogy Perrin számára fog kémkedni. Vajon elmondja Aybarának, hogy kicsoda valójában Morgase? Talán már meg is tette? Perrin azonban nem úgy viselkedett, mint aki tudja az igazat.

Morgase elkezdte összegyűjteni a csészéket. A megbeszélésnek szemmel láthatóan vége volt. Még szép, hogy Balwer örömmel kémkedik Aybarának. Már jóval hamarabb beszélnie kellett volna a jelentéktelen külsejű férfival, kiszednie belőle, hogy mi a hallgatása ára. Ha egy királynő ilyenfajta hibákat követ el, az könnyen a koronájába kerülhet.

Morgase keze félúton járhatott egy csésze felé, amikor megdermedt. Már rég nem vagy királynő, ne próbálj meg úgy gondolkodni, mintha az volnál!

A csendes lemondását követő első néhány hét során még reménykedett abban, hogy valamilyen módon majd visszajut Andorba. Segíteni akart Elayne-nek. Minél alaposabban megfontolta azonban az egészet, annál inkább belátta, hogy mindenki számára hasznosabb, ha távol tartja magát. Andorban mindenkinek azt kell gondolnia, hogy ő meghalt. Minden királynőnek meg kell tudnia állni a saját lábán. Könnyen azt hihetnék Elayne-ről, hogy csupán az anyja bábja, ha ő visszatérne. Ezenfelül igen sok ellenséget szerzett magának a távozása előtt. Azt vajon mégis miért tehette? Csak ködösen emlékezett arra az időszakra, ám még így is biztosra vette, hogy hazatérése felszakítaná a régi sebeket.

Folytatta a csészék összegyűjtését. Lehet, hogy nemes lelkűen öngyilkosságot kellett volna elkövetnie. Ha a trón ellenségei felfedezik, hogy ki is ő valójában, akkor eszközül használhatnák fel Elayne ellen, pontosan úgy, ahogy a fehérköpenyek akarták tenni. Egyelőre azonban nem jelentett veszélyt a lányára. Ráadásul pedig biztosra vette, hogy Elayne nem tenné kockára Andor biztonságát még azért sem, hogy ezzel megmentse az anyját.

Perrin búcsút intett a jelenlevőknek, és kiadott néhány alapvető utasítást az éjszakai felkészüléssel kapcsolatban. Morgase letérdelt, és egy rongydarabbal tisztogatni kezdte az egyik felborult csészét. Niall beszámolt arról, hogy Gaebril meghalt, és hogy Caemlyn al'Thor kezébe került. Ez a hír bizonyára hazatérésre ösztönözte Elayne-t. Vagy nem? Ő volt már a királynő? A házak felsorakoztak mögé, vagy inkább szembefordultak a lányával azért, amit ő elkövetett ellenük?

A felderítők olyan hírekkel is szolgálhatnak majd, amelyekre valósággal szomjazott. Valamilyen módon be kell majd jutnia a jelentések megbeszélésére. Talán majd ott is töltögetheti a teát. Minél jobban szolgálja cselédként Faile-t, annál nagyobb lesz az esélye annak, hogy személyesen is ott lehet a fontos eseményeken.

Miközben a tudós asszonyok elindultak kifelé, Morgase megpillantott valakit odakint. Tallanvor kötelességtudóan ácsorgott a sátor előtt. A magas, széles vállú férfi oldaláról kard lógott. A szemében aggodalom tükröződött.

Malden óta gyakorlatilag megállás nélkül Morgase sarkában járt. Az asszony elvi okok miatt panaszkodott emiatt, de valójában nem bánta. Két hónapot töltöttek külön, és a férfi minden pillanatot meg akart ragadni arra, hogy együtt legyenek. Amikor belenézett azokba a csodálatos fiatal szemekbe, Morgase egészen egyszerűen képtelen lett volna rászánni magát arra, hogy öngyilkosságot kövessen el. Még Andor kedvéért sem. Szidta is önmagát emiatt. Hát már nem okozott éppen elég bajt azzal eddig is, hogy a szíve szavára hallgatott?

Malden azonban megváltoztatta. Hogy mennyire hiányzott neki Tallanvor! A férfi pedig eljött érte. Noha nem kellett volna kockára tennie az életét miatta. Nagyobb odaadást tanúsított felé, mint Andor irányába. És valami furcsa oknál fogva Morgase-nek pontosan erre volt szüksége. Elindult a férfi felé. A könyökhajlatával nyolc, egymásra rakott csészét szorított egymáshoz, miközben a csészealjakat a kezében tartotta.

– Maighdin – szólt Perrin az asszony után, amikor az már majdnem kilépett a sátorból. A cseléd habozva megfordult. Perrin és a felesége kivételével már senki sem tartózkodott odabent. – Ha lennél kedves visszajönni ide! – szólította fel Perrin. – Tallanvor, ha már itt vagy, te is bejöhetsz. Láttam ám, hogy kint ólálkodsz. De komolyan, szerinted mennyi esély van arra, hogy valaki lecsap Maighdinre, és megpróbálja elrabolni abból a sátorból, ami tele van tudós asszonyokkal és aes sedaiokkal?

Morgase felvonta az egyik szemöldökét. Abból, amit látott, nagyon is úgy tűnt, hogy Perrin ugyanúgy egy pillanatra sem volt hajlandó szem elől téveszteni Faile-t.

Tallanvor a kedvesére mosolygott, amikor belépett. Átvette a csészék egy részét, majd mind a ketten odaálltak Perrin elé. Tallanvor katonásan meghajolt. Valami belemart Morgase-ba. Hiszen a kedvese még mindig a királynői testőrség tagja volt. Az ő szempontjából az egyetlen hűséges testőr. Nem lett volna szabad meghajolnia a falusi zsarnokocska előtt.

– Annak idején, amikor csatlakoztatok hozzánk, valakitől kaptam egy jó tanácsot veletek kapcsolatban – jelentette ki Perrin. – Azt hiszem, eljött az ideje annak, hogy megfogadjam ezt a tanácsot. Mostanában pontosan úgy viselkedtek, mint egy legény meg egy leány két szomszéd faluból. Csak úgy csüngtök egymás nyakában, mint a jegyespár vasárnap este. Itt az ideje, hogy összeházasodjatok. Szólhatunk Alliandrének, de talán én is összeadhatlak benneteket. Van valamilyen szokás felétek, amit be akartok tartani?

Morgase döbbenten pislogott. Átkozott legyen Lini, hogy betette a bolhát Perrin fülébe! Hirtelen egészen megrémült. Tallanvor viszont kíváncsian nézett rá.

– Menjetek, és vegyetek fel valamilyen szebb ruhát, ha gondoljátok! – folytatta Perrin. – Gyűjtsétek össze azokat, akik tanúi lehetnek, és egy óra múlva legyetek magatok is itt! Azzal majd véget vetünk ennek a léhaságnak.

Morgase érezte, ahogy az arca kivörösödött a haragtól. Léhaságnak? Hogy merészelt ez a férfi ilyet mondani? Hogyan volt képe hozzá? Ráparancsolt, mint valami kisgyerekre? Mintha semmit sem számítanának az ő érzelmei? A szerelme?

Perrin már a térkép feltekerésével volt elfoglalva, amikor megérezte Faile kezét a karján. Felpillantott és rájött, hogy a parancsait nem hajtották végre.

– Mi az? – kérdezte.

– Hát nem – jelentette ki határozottan Morgase.

A tekintete rezzenéstelenül szegeződött a férfira. Nem akarta látni Tallanvor arcán az elkerülhetetlen csalódást és fájdalmat.

– Mit nem? – értetlenkedett Perrin.

– Azt mondtam, hogy nem, Perrin Aybara – folytatta Morgase. – Nem jövök vissza egy óra múlva, hogy férjhez adj.

– De hát…

– Ha azt akarod, hogy teát töltsek neked, vagy kipucoljam a sátradat, vagy összepakoljam a holmidat, akkor hívj nyugodtan. Ha ki kell mosni a ruhádat, örömmel engedelmeskedem. Én azonban a cseléded vagyok, Perrin Aybara, nem pedig az alattvalód. Hűséges vagyok Andor királynőjéhez. Nincs jogod ahhoz, hogy ilyen parancsot adj nekem.

– De hát…

– Még maga a királynő sem követelhetné ezt tőlem! Házasságra kényszerítenél két embert, csak mert annyira unod már, hogy odavannak egymásért? Mintha két kutyát akarnál pároztatni, hogy aztán eladd a kölyköket?

– Semmi ilyesmit nem akartam.

– Mégis ez sült ki a szavaidból. Ezenfelül honnan tudod, hogy mit szeretne ez a fiatalember? Talán beszéltél vele? Megkérdezted tőle, hogy látja a dolgot? Ahogy egy jó gazdának tennie kellett volna ebben a helyzetben?

– De Maighdin! – ellenkezett Perrin. – Hiszen odavan érted! Látnod kellett volna, hogyan viselkedett, amíg fogságban voltál! A Fényre, asszony, hiszen nyilvánvaló!

– A szív ügyei sohasem nyilvánvalóak – felelte a nő, és kihúzta magát. Majdnem ugyanúgy érezte magát, mint királynő korában. – Ha úgy döntök, hogy feleségül megyek egy férfihoz, akkor az a saját döntésem lesz. Ahhoz képest, hogy állandóan azért panaszkodsz, mert nem szeretsz másokat ugráltatni, nagyon is rászoktál a parancsolgatásra. És azt honnan veszed, hogy én igényt tartok ennek a fiatalembernek a vonzalmára? Tudod talán, mi van a szívemben?

Tallanvor valósággal kővé dermedt. Utána ismét meghajolt Perrin előtt, majd kicsörtetett a sátorból. Mindig is hallgatott az érzései szavára. Persze neki sem ártott, ha tudja, hogy Morgase-t nem lehet csak úgy adni-venni. Többé már nem. Először Gaebril, aztán Valda, most meg Perrin Aybara? Tallanvor sokkal jobbat érdemelt annál, mint hogy egy olyan asszony oldalán élje le az életét, aki csak azért ment hozzá, mert rákényszerítették.

Morgase tetőtől talpig végigmérte Perrint. A fiatalember elvörösödött. Az idősebb asszony lágyabb hangon folytatta:

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy érthetnéd ezeket a dolgokat. Adok neked ezért egy tanácsot: vannak dolgok, amibe beleszólhat egy nemes úr. Léteznek viszont mások, amelyekkel sohasem foglalkozhat. Ahogy az idő múlik, majd megtanulod megkülönböztetni őket. Legyél azonban olyan kedves, hogy a jövőben csak akkor támassz ilyen követelményeket, ha előtte legalább a feleségeddel tanácskoztál!

Ezekkel a szavakkal pukedlizett, miközben még mindig a karhajlatában tartotta a teáscsészéket, majd távozott. Nem lett volna szabad így beszélnie Perrinnel. Persze annak meg nem lett volna szabad ilyen parancsot adnia! Meglepődve tapasztalta, hogy valami azért még megmaradt a régi tűzből. Azóta nem érezte ilyen magabiztosnak magát, hogy… hát amióta csak Gaebril megérkezett Caemlynbe! Ennek ellenére gyorsan meg kell keresnie Tallanvort, hogy begyógyítsa a férfi büszkeségén esett sebet.

Leadta a csészéket a közeli mosogatóban, aztán nekilátott, hogy Tallanvort keresve átfésülje a tábort. Körülötte a szolgák és a cselédek szorgosan végezték a napi feladatukat. Az egykori gai'shainok közül sokan még mindig úgy viselkedtek, mintha továbbra is a shaidók táborában lettek volna. Azonnal remegve meghajoltak, ha valaki akárcsak rájuk pillantott. A cairhieniek voltak a legrosszabbak. Az ő rabságuk tartott a legtovább. Az aielek pedig nagyon értettek ahhoz, hogy megtörjenek valakit.

A gai'shainok között persze akadt néhány valódi aiel is. Milyen különös szokás! Ha Morgase jól értette a dolgokat, akkor a gai'shainok közül néhányat még a shaidók fogtak el. Maldennel együtt ők is felszabadultak. Ennek ellenére megtartották a fehér ruhát, ami azt jelentette, hogy most saját rokonaikat és barátaikat szolgálták rabszolgaként.

Minden népet meg lehet érteni. Morgase azonban most már hajlandó lett volna elismerni, hogy az aielek megértése talán kicsivel tovább tart, mint a többieké. Ott vannak például azok a Hajadonok, akik teljes sebességgel keresztülrohantak a táboron. Miért tartották elengedhetetlennek azt, hogy mindenkit elzavarjanak az útjukból? Hiszen semmi ok sem volt arra…

Morgase megtorpant. Azok a Hajadonok nyílegyenesen siettek Perrin sátra felé. Úgy tűnt, hogy híreket hoztak.

Nem tudott ellenállni a kísértésnek, ezért a nyomukba eredt. Két Hajadon már ott őrködött a sátor bejárata előtt, ám már nem működött a hallgatózók elleni védelem. Morgase megkerülte a sátrat, és megpróbált úgy tenni, mintha valami hasznosat csinálna, nem pedig hallgatózik. Egy pici lelkiismeret-furdalást azért érzett, amiért nem sietett enyhíteni Tallanvor kínjait.

– Fehérköpenyek, Perrin Aybara – hallotta Sulin rekedtes hangját a sátorból. – Jelentős haderő állomásozik közvetlenül előttünk az úton.

Hetedik fejezet

Könnyebb, mint egy tollpihe

Éjszakára hűvösebbé vált a levegő, ám a mennydörgés jól mutatta Lannak, hogy nem voltak rendben a dolgok. Jó pár hete utazott már Bulen társaságában, és a magasban egyre sötétebbnek látszott a vihar.

Egy darabig dél felé tartottak, majd keleti irányban folytatták az útjukat. Most már valahol Kandor és Saldaea határvidékén, a Kopja-alföldön jártak. Körülöttük fejedelmi, viharvert hegyek magasodtak az ég felé. Meredek oldaluk miatt erődítményekre emlékeztettek.

Lehet, hogy már át is jutottak a határon. Ezeken a határvidéki utakon gyakran nem jelezte tábla az országhatárt. A hegyeket pedig cseppet sem érdekelte, hogy melyik nemzet vallotta a magáénak őket.

– Andra mester! – hallatszott Bulen hangja hátulról.

Lan vett neki egy lovat, egy szürkésfehér kancát. Kísérője kantárszáron vezette teherhordó lovát, Rozsdást.

Bulen gyorsan utolérte. Lan ragaszkodott hozzá, hogy társa Andrának szólítsa. Éppen elég baj volt, hogy így a nyakába akaszkodott. Ha más nem tudja meg, hogy ki is ő valójában, akkor nem kérhetik azt, hogy vele tartsanak. Igazából hálás lehetett volna Bulennek azért, hogy az akaratlanul is figyelmeztette arra, mit is művelt Nynaeve. A segítségért a férfi adósának tartotta magát.

Ugyanakkor viszont Bulen imádott fecsegni.

– Andra mester – folytatta Bulen. – Azt javasolnám, hogy forduljunk dél felé, ha elérjük a berndti útkereszteződést! Tudok abban az irányban egy nagyon jó fogadót, ahol a környék leges-legjobb italát mérik. Onnan kelet fele mehetnénk tovább a dél-mettleri országúton. Az sokkal, de sokkal kényelmesebb. Az unokatestvéremnek ott van a tanyája az út mentén. Anyai ágról rokonom, persze. Szóval, Andra mester, akkor…

– Nem változtatunk irányt! – vágott a szavába Lan.

– De hát az az út sokkal jobb állapotban van!

– És éppen ezért sokkal nagyobb is a forgalom rajta, Bulen.

A férfi felsóhajtott, de elhallgatott. Meglehetősen jól állt neki a fejére tekert hadori. Meglepően tehetséges vívónak bizonyult. Lan rég nem találkozott ilyen ügyes tanítvánnyal.

Már sötétedett. Errefelé a hegyek miatt hamar leszállt az este. Összehasonlítva a közvetlenül a Fertő mellett fekvő vidékek időjárásával, egészen hűvös volt. Sajnos, épp lakott területen haladtak keresztül. És valóban, alig egy órával az útkereszteződés után már fel is bukkant egy fogadó. Az ablakokon még mindig kiszűrődött a lámpák fénye.

Bulen vágyakozva nézte a fogadót, de Lan szó nélkül továbbügetett. Többnyire éjjel utaztak, annyival is kevesebb emberrel találkoztak.

A fogadó előtt hárman ültek. Pipájuk halványan izzott a sötétben. A sűrű füst csigavonalban emelkedett a magasba, jóval a fogadó ablakai fölé. Lan nem nagyon törődött velük, ám a három ismeretlen, mintegy vezényszóra, kioltotta a pipáját, aztán eloldozták a fogadó kerítéséhez kikötött lovaikat.

Nagyszerű! – gondolta Lan.

Útonállók, akik az éjszakai országúton akartak lecsapni a fáradt utazókra. Ami azt illeti, három ember nem jelent túl nagy veszélyt. Az idegenek ügetve Lan nyomába szegődtek. Addig úgysem fognak támadni, amíg távolabb nem jutnak a fogadótól. Lan a kardja után nyúlt, hogy meglazítsa a tokjában.

– Nagyuram! – kiáltott fel hirtelen Bulen, és hátrasandított a válla fölött. – A három közül kettőnek hadori van a homlokán.

Lan megpördült. A köpönyege csak úgy úszott a levegőben. A három ismeretlen gyorsan közeledett és nem állt meg. Két oldalról kikerülték őt és Bulent. Lan gondosan megnézte őket magának.

– Andere? – kiáltotta. – Te meg mégis mit művelsz itt?

A három lovas egyike, egy szikár, kemény külsejű férfi hátrapillantott a válla fölött. Hosszú haját hadori fogta össze. Lan hosszú évek óta nem látta Andere-t. Úgy tűnt, hogy a férfi végre levette Kandor egyenruháját. Fekete köpenyt, és alatta egy vadász bőrruháját viselte.

– Jé, Lan! – válaszolta, és a három lovas megállt. – Észre sem vettelek.

– Hát persze, hiszek neked – felelte Lan hűvös hangon. – És te, Nazar? Hiszen legénykorodban levetted a hadoridat. Most meg ott van rajtad.

– Azt hordok, amit akarok – jelentette ki Nazar.

Meglátszott rajta a kor: alighanem elmúlt már hetvenéves. A nyergéről ennek ellenére kard lógott. A haja mára megőszült.

A harmadik lovas, Rakim nem volt malkieri. Enyhén ferde szeme jól mutatta saldaeai származását. Megvonta a vállát és kissé mintha zavar tükröződött volna az arcán.

Lan lassan megdörzsölte a homlokát. Becsukta a szemét, amikor a három lovas elügetett. Milyen ostoba színjátékba keveredett? Nem számít, gondolta végül, és kinyitotta a szemét.

Bulen mondani akart valamit, de Lan egyetlen pillantással elhallgattatta. Majd déli irányba leléptetett az útról és elindult egy keskeny, de jól kitaposott ösvényen.

Alig valamivel később tompa lódobogást hallottak a hátuk mögül. Lan megfordult a nyeregben és megpillantotta a három közeledő lovast. Meghúzta Mandarb kantárát és vicsorogva rájuk förmedt:

– Nem bontottam ki az Arany Darut!

– Nem mondtuk azt, hogy kibontottad – felelte Nazar.

A három lovas ismét kikerülte Lant és kísérőjét, majd elügettek mellettük.

Lan megsarkantyúzta Mandarbot, hogy utolérje őket.

– Akkor ne kövessetek!

– Ahogy én nézem, te jössz utánunk – felelte Andere.

– Lekanyarodtatok az útról, hogy utánam gyertek – felelte Lan szemrehányóan.

– Nem te vagy az utak ura, Lan Mandragoran – válaszolta Andere. Lanra pillantott, miközben az ő arcát eltakarta az éjszaka sötétje. – Ha nem vetted volna észre, már rég nem az a fiú vagyok, akit valamikor régen összeszidott Salmarna hőse. Katona lett belőlem, és most szükség van katonákra. Ha erre akarok menni, akkor erre is fogok.

– Parancsolom, hogy forduljatok meg! – kiáltott fel Lan. – Keressetek magatoknak egy másik kelet felé tartó ösvényt.

Rakim nevetni kezdett. A hangja ugyanolyan érdes volt, mint oly sok évvel ezelőtt.

– Már nem vagy a kapitányom, Lan. Miért is engedelmeskednék a parancsaidnak?

A többiek is nevetni kezdtek.

– Egy királynak persze engedelmeskednénk – tette hozzá Nazar.

– Hát igen – bólintott Andere. – Ha tőle kapnánk a parancsokat, akkor bizonyára engedelmeskednénk. De sehol nem látok királyt errefelé. Persze tévedhetek.

– Egy bukott népnek nem lehet királya – felelte Lan. – Királyság nélkül nincsen király sem.

– És te mégis itt vagy? – mordult fel Nazar, és megrántotta a lova kantárját. – A halálba vágtatsz egy olyan földön, amiről azt állítod, hogy nem a királyságod.

– A sors akarata.

A három férfi megvonta a vállát, aztán ügetésbe kezdtek.

– Ne legyetek bolondok! – szólt utánuk Lan halk hangon. Megállította Mandarbot. – Ez az ösvény a halálba vezet.

– A halál könnyebb egy tollpihénél is, Lan Mandragoran – kiáltotta hátra Rakim a válla felett. – Ha csak a halál vár ránk a végén, akkor ez az ösvény nem is lesz olyan nehéz, mint amilyennek gondoltam.

Lan összeszorította a fogát, de nem tudta, hogy mitévő legyen. Üsse le mind a három harcost, és hagyja őket ott az út szélén? Mozgásra ösztökélte Mandarbot.

A kettőből így lett öt.

Galad nyugodtan folytatta a reggelijét, amikor észrevette, hogy Byar gyermek beszélni akar vele. Egyszerű reggelit kapott: zabkását, amibe egy maréknyi mazsolát kevertek. Ha a sereg minden katonája ugyanazt az ételt kapja, akkor nem lesz okuk irigykedni. Akadt persze olyan főúrkapitány is, aki sokkal választékosabban étkezett az embereinél. Ez azonban távol állt Galadtól. Nem fog lakomázni, ha olyan sokan éheznek a világban.

Byar gyermek a sátor ajtajában állt. Várta, hogy ő figyelemre méltassa. A szikár, beesett arcú férfi fehér köpenyt és fehér zubbonyt viselt a láncing fölött.

Galad végül letette a kanalát és odabiccentett Byarnak. A katona belépett a sátorba, majd vigyázzállásban megállt az asztal mellett. Galad sátrában nem volt sok bútor. A kardja – vagyis Valda kardja – kissé kihúzva az egyszerű asztalon hevert, a fatányér mellett. A pengét díszítő gémek épp csak kilátszottak a tokból. A csiszolt acélon visszatükröződött Byar alakja.

– Beszélj! – utasította Galad.

– Sikerült többet megtudnunk arról a seregről, főúrkapitányom –jelentette Byar. – Közel vannak ahhoz a helyhez, amiről a foglyok beszéltek. Pár napi útra tőlünk.

Galad bólintott.

– Ghealdan zászlaja alatt vonulnak?

– Ott van mellette még Mayene lobogója is – válaszolta Byar, és a szemében fanatikus tűz lángolt. – Ott volt még a farkasfej is, bár a jelentések szerint tegnap délután bevonták. Az Aranyszemű ott van. A felderítőink biztosra veszik.

– Tényleg ő ölte meg Bornhald apját?

– Igenis, főúrkapitányom. Jól ismerem ezt a fajzatot. A csapataival együtt egy Folyóköz nevű vidékről jöttek.

– A Folyóközből? – nézett fel Galad. – Milyen furcsa, hogy mostanában egyre többször hallom annak a vidéknek a nevét! Al'Thor nem oda való?

– Azt beszélik az emberek – válaszolta Byar.

Galad megdörzsölte az állát.

– Jófajta dohány nő arrafelé, Byar gyermek, ám arról még sohasem hallottam, hogy seregeik lennének.

– Az a vidék elmerült az Árnyékban, főúrkapitányom. Bornhald gyermek és én jártunk arra az elmúlt évben. Hemzsegnek ott az árnybarátok.

– Úgy beszélsz, mint egy vallató – sóhajtott fel Galad.

– Főúrkapitányom – folytatta Byar komoly arccal –, nagyuram, kérlek, higgy nekem! Nem csak találgatásokba bocsátkozom, más a helyzet.

Galad savanyú képet vágott. Utána intett Byarnak, hogy üljön le az asztalhoz a másik székre.

– Akkor most magyarázd el a dolgot! – utasította. – És mondj el nekem mindent, amit csak tudsz erről az Aranyszemű Perrinről!

Perrin még jól emlékezett arra az időre, amikor minden gond nélkül beérte volna egyszerű reggelivel, például kenyérrel és sajttal. Mára ez megváltozott. Lehet, hogy mindez annak a következménye volt, hogy kapcsolatba került a farkasokkal, de az is lehet, hogy egyszerűen átalakult az ízlése. Mostanában húsra vágyott, különösen reggelente. Nem kaphatott persze mindig húst, és az nem is volt baj. Általában azonban nem is kellett kérnie.

Ahogy ma sem. Miután felkelt, megmosta az arcát és már ott is állt a szolgáló a jókora szelet gőzölgő, lédús sonkával. Nem kapott hozzá sem babot, sem zöldséget. Szószt sem. Csak a sóban megforgatott füstölt sonkát, meg néhány főtt tojást. A cselédlány lerakta a reggelit az asztalra, aztán távozott.

Perrin megtörölte a kezét, odalépett az asztalhoz és beszívta a sonka illatát. Valamiért úgy érezte, hogy vissza kellett volna utasítania, ám képtelen volt erre. Nem tudta elküldeni, ha a hús már ott volt előtte. Leült, fogta a kést meg a villát, és belevágott.

– Egyszerűen képtelen vagyok felfogni, hogyan ehetsz ilyesmit reggelire – jegyezte meg Faile, miközben egy tiszta ronggyal megtörölve a kezét kilépett a sátruk mosdókamrájából.

Jókora sátrukban több kisebb helyiség is volt. A fiatal nő az egyik kevésbé feltűnő szürke ruháját viselte. Perrin ezt tökéletes választásnak tartotta. A ruha így nem vonta el a figyelmét, amikor a felesége szépségében gyönyörködött. A nő karcsúságát csak kihangsúlyozta az erős, fekete öv. Faile elküldte az összes aranyövét. Még a legszebben megmunkáltat is. Amikor Perrin azt javasolta, hogy szerezzenek olyan aranyövet, amelyik jobban tetszik a nőnek, Faile majdnem rosszul lett.

– Az étel az étel – válaszolta a fiatalember.

– Hát az világos – felelte a nő fintorogva, és gondosan megvizsgálta magát a tükörben. – Mégis, mit gondoltál, hogy minek néztem a reggelidet? Szikladarabnak?

– Amit mondani akartam – felelte Perrin két falat között –, hogy az étel csak étel. Már miért kellene azzal törődnöm, hogy mit eszek reggelire, és mi az, amivel később töltöm tele a hasamat?

– Azért, mert ez kicsit furcsa – felelte Faile, és egy vékony zsinóron lógó apró, kék kődarabbal kezdett el játszadozni. Még egy pillantást vetett a tükörképére, aztán megpördült. Saldaeai szabású ruhájának hosszú ujja csak úgy süvített a levegőben. Megállt az asztal mellett és a sonkára sandított. – Alliandre társaságában reggelizem. Üzenj értem, ha híreket kaptunk!

Perrin lenyelt egy falatot és bólintott. Mi a csudáért ehet az ember húst ebédre, és miért piszkálják, ha reggelire kér? Nem volt semmi értelme az egésznek.

Úgy döntött, hogy a jehannahi országút mellett fognak táborozni. Mi mást tehettek volna, ha egy egész seregnyi fehérköpenyes sátorozik az orra előtt, a saját erői és Lugard között? A felderítőinek időre volt szükségük ahhoz, hogy felmérjék a veszély nagyságát. Perrin hosszú időn át töprengett a különös látomásain. Ahogy a farkasok bárányokat hajtottak a szörnyeteg irányába, meg ahogy Faile a sziklaszirt felé sétált. Nem bírt rájönni, hogy mit is jelenthettek valójában ezek a különös képek. Lehetséges, hogy valamiképpen a fehérköpenyekre utaltak? Az ellenséges sereg felbukkanása túlságosan is nyugtalanná tette őt. Ezt még magának sem vallotta be szívesen, és titokban még mindig abban reménykedett, hogy nem jelentenek majd komolyabb akadályt, hogy nem kell miattuk túlságosan is lelassulnia.

– Perrin Aybara! – harsant fel egy hang odakintről. – Engedélyt adsz arra, hogy belépjek hozzád?

– Gyere be, Gaul! – kiáltott ki Perrin. – Az én árnyékom a te árnyékod is.

A magas aiel belépett.

– Köszönöm, Perrin Aybara! – jelentette ki, majd a sonkára nézett. – Micsoda lakoma! Mit ünnepelsz?

– Csak azt, hogy reggelizhetek.

– Micsoda nagy győzelem! – kiáltott fel harsányan kacagva Gaul.

Perrin a fejét csóválta. Az aielek meg a humorérzék! Már rég nem próbálta megérteni a tréfáikat. Gaul kényelmesen letelepedett a földre. Perrin magában felsóhajtott, aztán felemelte a tálcáját, hogy leüljön a szőnyegre, szemben Gaullal. Ölében a tálcával folytatta a reggelit.

– Miattam aztán igazán nem kell leülnöd a földre – nézett rá az aiel.

– Nem azért ültem ide, mert ide kellett ülnöm, Gaul.

Az aiel bólintott.

Perrin levágott egy újabb falatnyi húsdarabot. Sokkal egyszerűbb lett volna, ha egyszerűen megmarkolja a sonkát, a szájához emeli és beleharap. A farkasok annyira nem csináltak nagy ügyet az evésből. Evőeszköz, ennek meg mi értelme?

Megdermedt. Ez gyakran előfordult, ha ilyen gondolatok jártak a fejében. Ő nem volt farkas, és nem akart úgy gondolkozni, ahogyan azok. Lehet, hogy gyümölcsöt is kellene ennie reggelire. Rendesen, szépen, ahogy Faile javasolta. Megborzongott a gondolattól, és bekapott egy újabb darab húst.

– Trallokok ellen harcoltunk a Folyóközben – magyarázta Byar, és lehalkította a hangját. Galad zabkásája már kihűlt, mert a főparancsnok elfeledkezett az evésről. – A táborunkban többtucatnyi olyan harcos akad, akik megerősíthetik a szavaimat. Többet is megöltem a szörnyszülöttek közül a kardommal.

– Trallokok a Folyóközben? – hitetlenkedett Galad. – De hiszen az a vidék sok száz mérföldnyire van a határvidéki királyságoktól!

– Ennek ellenére ott voltak – erősködött Byar. – Niall főúrkapitány alighanem sejtett valamit, az ő parancsára vonultunk oda. Te is tudod, hogy Pedron Niall semmit sem tett ok nélkül.

– Így igaz, egyetértek. De hát a Folyóközben?

– Az a hely tele van árnybarátokkal – folytatta Byar. – Bornhald beszámolt neked az Aranyszeműről. A Folyóközben ez a Perrin Aybara kitűzte az ősi Manetheren zászlaját, és elkezdett sereget gyűjteni a parasztok soraiból. A képzett katonák talán lenézhetik az ilyen szolgálatra kényszerített gazdákat, de ha elég sok földműves összegyűlik egy helyen, akkor veszélyt jelenthetnek. Némelyik igencsak jól lő, és a vívóbotot is remekül forgatja.

– Ezzel tisztában vagyok – felelte Galad színtelen hangon, és eszébe jutott egy különösen megalázó lecke, amit valamikor régen kapott.

– Ez a fickó, ez a Perrin Aybara, kétség sem férhet ahhoz, hogy igazi árnyfattyú! – erősködött Byar. – Azért hívják Aranyszeműnek, mert aranyszínűek a szemei. Egyetlen embernek sem volt még ilyen színű szeme. Biztosak voltunk abban, hogy Aybara hozta be a trallokokat. Így kényszerítette a folyóközi embereket arra, hogy beálljanak a seregébe. Végül még minket is elűzött arról a vidékről. Most pedig itt van, az orrunk előtt. Véletlen lenne, vagy valami más?

Byarnak szemmel láthatóan ugyanez a kérdés járt az eszében, mint a parancsnokának.

– Főúrkapitányom, talán már korábban is meg kellett volna említenem, de ezzel a fattyúval, ezzel az Aybarával nem a Folyóközben találkoztam először. Nagyjából két évvel ezelőtt meggyilkolt két gyermeket egy elhagyott andori országúton. Bornhald apjával együtt utaztam. Aybarával egy olyan táborhelyen futottunk össze, ami kissé távolabb volt az országúttól. Mint valami vadember, a farkasok társaságában élt! Megölte két harcosunkat, mielőtt legyűrtük volna. Fogságba ejtettük, de aznap éjszaka megszökött. Nagyuram, fel kellett volna akasztanunk.

– Van más is, aki meg tudná erősíteni ezt a vádat? – kérdezte Galad.

– Oratar gyermek tanúskodhat. Bornhald gyermek pedig megerősítheti, hogy mit láttunk a Folyóközben. Az Aranyszemű ráadásul Falmében is ott volt. Már azért is törvényt kellene ülni felette, amit ott tett. Világos, mint a nap. Maga a Fény adta a kezünkre.

– Biztos vagy abban, hogy az embereink is ott vannak a fehérköpenyek között? – tudakolta Perrin.

– Az arcukat nem tudtam kivenni – felelte Gaul –, de Elyas Machera szeme igencsak éles. Azt mondta, biztos, hogy Basel Gillt látta.

Perrin bólintott. Elyas aranyszeme pontosan olyan éles volt, mint az övé.

– Sulin és a felderítői is ugyanarról számoltak be – folytatta az aiel, miközben elvette Perrin kezéből a felé nyújtott sört. – A fehérköpenyek táborában rengeteg szekeret fedeztünk fel. Nagyon is olyanok, mint amiket előreküldtünk. Sulin ezt még kora reggel vette észre. Megkért, hogy mondjam el neked, ha már felébredtél. Nem akart ő jönni, mert nagyon is jól tudja, hogy a vízföldiek kiállhatatlanok, ha kora reggel zavarják őket.

Gaulban szemmel láthatóan fel sem merült, hogy Perrin esetleg megsértődhet, hiszen ő is vízföldi volt. Az aielek meggyőződése szerint az itt élő emberek lobbanékonyak és kiállhatatlanok szoktak lenni. Az aiel egész egyszerűen megemlített egy nyilvánvaló tényt.

Perrin megcsóválta a fejét és megkóstolta az egyik tojást. Túlfőzték, de azért megbirkózott vele.

– Felismert valakit Sulin?

– Nem, bár látott néhány gai'shaint – felelte Gaul. – Mivel azonban Sulin Hajadon, lehet, hogy nem ártana kiküldenünk valakit, hogy ellenőrizze a jelentést. Olyan valakit, aki majd nem követeli azt, hogy kimoshassa az alsóneműnket.

– Gondjaid vannak Bainnel és Ciaddal? – kérdezte Perrin.

Az aiel savanyú képet vágott.

– Esküszöm, az a két nő szépen lassan megőrjít! Hogyan lehetne elvárni, hogy egy férfi kibírja az ilyen iszonyatos szenvedést? Náluk még a Szemfényvesztő is jobb gai'shain lenne talán.

Perrin halkan nevetni kezdett.

– Na, mindegy. Úgy tűnik, hogy a foglyokat nem bántották és egészségesek. Még valami másról is be kell számolnom. Az egyik Hajadon egy egészen különleges zászlót látott a tábor felett kitűzve. Lerajzolta a titkárodnak, Sebban Balwernek. Ő azt mondja, hogy ha kitűzték ezt a zászlót, akkor maga a főúrkapitány is ott van a sereggel.

Perrin savanyú pillantást vetett az utolsó darab sonkára. Nem tetszett neki ez a legutóbbi hír. Még sohasem találkozott ezzel a főúrkapitánnyal, viszont egyszer már belefutott a fehérköpenyek egyik főkapitányába. Azon az éjszakán Ugró meghalt. Az emlék két esztendeje lidércnyomásként nehezedett a fiatalemberre.

Azon az éjszakán ölt embert először életében.

– Mi másra van még szükségünk? – hajolt közelebb Byar. Mélyen ülő szemében valósággal lángolt a fanatizmus. – Tanúink vannak, akik látták, ahogy ez az alak megölte két harcostársunkat. Talán engedjük elvonulni, mintha ártatlan bárány lenne?

– Nem – jelentette ki Galad határozottan. – Nem, a Fényre mondom! Ha igaz, amit állítasz, akkor nem fordíthatunk hátat ennek az embernek. Kötelességünk, hogy megtoroljuk az elkövetett bűnt.

Byar elmosolyodott. Alig fért a bőrébe.

– A foglyok beszámolója szerint Ghealdan királynője hűséget esküdött Aybarának.

– Ez bizony gondot jelenthet.

– Vagy inkább egy lehetőséget. Talán pontosan Ghealdan az, amire a gyermekeknek szükségük van. Az új otthonunk. A hely, ahol megerősödhetünk. Főúrkapitányom, te Andorról beszéltél, de meddig fognak megtűrni minket az ottaniak? Az Utolsó Csatát emlegeted, de addig még akár hónapok is eltelhetnek. Mi lenne, ha egy egész nemzetet fel tudnánk szabadítani egy rettenetes árnybarát fojtogatásából? Biztosra veszem, hogy a királynő vagy az örököse a lekötelezettünknek tartaná magát.

– Feltéve, ha le tudjuk győzni ezt az Aybarát.

– De még mennyire! A seregünk ugyan kisebb, mint az övé, de az ellenséges katonák nagy része csak egyszerű földműves.

– Az előbb épp te magad utaltál arra, hogy a parasztok is veszélyesek lehetnek – ellenkezett Galad. – Nem szabad lebecsülnünk őket.

– Ez igaz, de tudom, hogy le tudjuk győzni őket! Veszélyesek lehetnek, de majd megtöri őket a gyermekek ereje. Ezúttal az Aranyszemű nem tud majd elbújni a kis falusi erődítményei meg a szedett-vedett szövetségesei mögött. Nincs több kibúvója.

Talán az volt az oka mindennek, hogy ő ta'veren! Még mindig nem ért véget a menekülése? Hiába szökött meg évekkel ezelőtt? Perrin félretette a tálcát. Rosszullét környékezte.

– Jól vagy, Perrin Aybara? – tudakolta Gaul.

– Csak töprengek.

A fehérköpenyek biztos, hogy nem engedik elvonulni. A Minta viszont – ó, hogy égne össze! – újra és újra elé hozta őket. Nem kerülgetheti tovább az ellenséget.

– Milyen nagy a seregük? – tudakolta.

– Húszezer katona van közöttük – válaszolta Gaul. – És még több ezer olyan, akik valószínűleg sohasem fogtak lándzsát a kezükben.

Szolgák és cselédek. Az aiel igyekezett komoly képet vágni, de Perrin érezte a szagán, hogy mulatságosnak tartotta ezt az egészet. Az aielek között a kovácsok kivételével szinte valamennyi férfi lándzsát ragad, ha megtámadják őket. Az aielek nagy része vagy nem tudott mit kezdeni azzal a ténnyel, hogy rengeteg vízföldi egészen egyszerűen képtelen volt megvédeni magát, vagy elképesztő harag fogta el miatta.

– Nagy a seregük – folytatta Gaul –, de a miénk még nagyobb. És nekik nincsenek algai'd'siswaik és asha'manjeik. Ha Sebban Balwer szava megfelel a valóságnak, akkor egyikőjük sem tud fókuszálni. Úgy tűnik, hogy a titkárod nagyon sokat tud ezekről a fehérköpenyekről.

– Igaza van. A fehérköpenyek gyűlölik az aes sedaiokat, és azt hiszik, hogy mindenki árnybarát, aki képes használni az Egyetlen Hatalmat.

– Akkor hát lecsapunk rá? – kérdezte Byar.

Galad felkelt.

– Nem tehetünk mást. Maga a Fény adta a kezünkre. Viszont többet kell tudnunk róluk. Talán oda kellene mennem ehhez az Aybarához, közölni vele, hogy elfogtuk a szövetségeseit, majd felszólítani, hogy nyílt csatában szálljon szembe velünk. Sík terepen akarok összecsapni vele, ahol jobban ki tudom használni a lovasságomat.

– Akkor hát mi legyen, Perrin Aybara? – kérdezte Gaul.

Hogy mi legyen? Perrin nagyon szeretett volna határozott választ adni erre a kérdésre, ha tudott volna.

– Küldj ki még több felderítőt! – válaszolta végül. – Keressenek egy jobb táborhelyet! Meg kell próbálnunk tárgyalni az ellenséggel, de a Fényre mondom, hogy nem hagyom Gillt meg a többieket a fehérköpenyek markában! A gyermekek kapnak tőlünk egy esélyt arra, hogy visszaküldjék az embereinket. Ha nem teszik meg… akkor majd meglátjuk.

Nyolcadik fejezet

A hétcsíkos leányzó

Mat egy kopott, támla nélküli széken ült. Mindkét karját a sötét fából készült bárpulton nyugtatta. Élvezettel szívta be a fogadó levegőjét. A helyiséget belengte a sör, a pipafüst és a törlőruha illata, amivel nemrég törölték le a pultot. Mat kedvelte ezeket a szagokat. Volt valami megnyugtató abban, ha az ember egy jó kis zajos fogadóban ült, amit ráadásul tisztán is tartottak. Már a körülményekhez képest tisztán, persze. Senki sem szerette az olyan fogadókat, amelyek túl tiszták voltak. Az olyan helyekről érződött, hogy még újak. Mint egy kabát, amit sohasem vettek fel, vagy egy pipa, amire egyszer sem gyújtottak rá.

Jobb keze két ujjával nyugtalanul piszkálta az összehajtott levelet. A vastag papírra írt üzenetet vérvörös viasszal pecsételték le. Csak nemrégiben kapta, de már így is, még a legkiállhatatlanabb asszonynál is több fejfájást okozott. Kivéve persze az aes sedaiokat. Egyetlen más nő sem okozott eddig még annyi fejtörést. Ez azért jelentett valamit.

Abbahagyta a levél piszkálását és megkocogtatta vele a pultot. A Fény égetné meg Verint, hogy így csőbe húzta! Azzal, hogy esküre kényszerítette, gyakorlatilag elkapta, mint a horgász a horgára akadt halat.

– Mit parancsolt, Crinson mester? – kérdezte a fogadósnő. Mostanában Mat ezt a nevet használta. Sosem lehet elég óvatos az ember. – Akkor töltsem tele a poharát vagy sem?

A fogadósnő, Melli Crael kerek képű, gesztenyebarna hajú, csinos nő volt. Nagyon csinos volt az a sok barna lokni. A nő karját a melle alatt keresztbe fonva odahajolt Mat elé. A fiatalember legszívesebben rávillantotta volna legmegnyerőbb mosolyát – hiszen eddig még egyetlen olyan nővel sem találkozott, aki ne olvadt volna meg attól a bizonyos legmegnyerőbb mosolytól –, de hát amióta házasember volt, már nem tehetett semmi ilyesmit. Helytelen dolog lett volna összetörni bárkinek is a szívét.

Másrészt viszont igen szép keblek tárultak a szeme elé, ahogy az asszonyság odahajolt elé. Melli nem nőtt túl magasra, éppen ezért a pult mögött alacsony padozaton állt, és igen szép volt a keble. Mat megítélése szerint igencsak kellemes lehetett volna csókot lopni tőle. Talán az egyik hátsó kamrában, a fogadó túlsó felében. Természetesen nem saját magára gondolt. Ő már más szemmel nézte a nőket. De talán Talmanes szívesen lopott volna csókot az asszonyságtól. Nagyon is ráfért volna arra a távolságtartó, merev fickóra egy cuppanós csók meg egy kis enyelgés.

– Szóval? – kérdezte a fogadósnő.

– Maga mit tenne a helyemben, Melli? – nézett rá Mat, majd az üres korsójára pillantott. Csupán néhány habfoszlány tapadt a korsó peremére.

– Azonnal rendelnék még egy kört – felelte habozás nélkül a nő. – Mindenkinek az ivóban. Az bizony nagyon is emberbarát cselekedet lenne. Az emberek szeretik, ha valaki nagyvonalú.

– A levélről beszéltem.

– Szóval megígérte, hogy nem fogja kinyitni? – kérdezte a fogadósnő.

– Hát nem teljesen azt mondtam. Megfogadtam, hogy ha kinyitom, egészen pontosan végrehajtom a benne lévő utasítást.

– Csak nem esküt tett rá?

Mat bólintott.

Melli erre egész egyszerűen kirántotta a levelet az ujjai közül. Mat majdnem feljajdult. A levél után kapott, ám a nő elhúzta az orra elől, és játékosan pörgetni kezdte az ujjai között. Mat legszívesebben a levél után vetette volna magát, de aztán lehiggadt. Annak idején éppen elégszer játszott jómaga is zálogosdit ahhoz, hogy ne akarjon ostoba fajankónak látszani. A nők egészen egyszerűen imádták, ha kínos helyzetbe hozhatták a férfiakat. Ha kimutatta volna, hogy mennyire megrémült, akkor ez a nő is alaposan megtáncoltatta volna.

Ennek ellenére izzadni kezdett.

– Figyeljen, Melli…

– Kinyithatnám maga helyett – javasolta a nő, és nekitámaszkodott a falnak. A levél fölött Mat szemébe nézett. Az egyik asztal mellett egy vendég méltatlankodni kezdett a söre miatt, ám a fogadósnő csak intett, hogy hallgasson. A vörös orrú fickón amúgy is látszott, hogy már túlságosan felöntött a garatra. Melli ivója elég népszerű volt ahhoz, hogy érdemes legyen féltucatnyi pincérlányt alkalmaznia. Az egyik szolgálólány előbb-utóbb úgyis odamegy majd a méltatlankodó vendéghez.

– Szóval felbonthatnám – folytatta Matet bámulva –, és elmondhatnám, hogy mit írtak benne.

Fényverte hamvak! Ha Melli felnyitja a levelet, akkor ő kénytelen lesz megtenni, amire az írás utasítja. Bármilyen átkozott ostobaságot is írtak! Amikor pedig semmi mást nem kell tennie, mint hogy csendben kivárja azt a pár hetet. Utána újra szabad lesz. Simán kibírja addig. De tényleg, menni fog.

– Nincsen rá szükség – szólalt meg halkan, aztán összerezzent, amikor a nő hüvelykujja becsúszott a levél két oldala közé. Mintha csak fel akarta volna tépni a pecsétet. – Akkor is meg kellene tennem azt, amit írtak benne, Melli. Ki ne nyissa! Semmiképpen. Óvatosabban!

A nő szélesen elmosolyodott. A fogadója, A Hétcsíkos Leányzó Caemlyn nyugati felében az egyik legjobb italmérésnek számított. Szinte harapni lehetett az erős sörét, állandóan csörgött a kocka, bármikor is támadt kedve játszani az embernek, és sehol egy patkány. A kártevők valószínűleg nem akarták megkockáztatni, hogy Melli megnehezteljen rájuk. Ez a nő úgy tudott szitkozódni, hogy a szavaival különösebb erőfeszítés nélkül bármelyik férfi arcáról le tudta volna perzselni a bajuszt.

– Arról viszont még sosem beszélt, hogy kitől is kapta – töprengett Melli, és tovább forgatta a levelet a kezében. – A szeretőjétől, igaz? Jó alaposan belegabalyodott a hálójába.

Ezt meg honnan a csudából vehette? Még hogy szerető? Verin? Ez annyira nevetséges volt, hogy még Mat is elnevette magát. Verin ajkáról csókot lopni nagyjából annyi élvezettel kecsegtette, mintha megpróbált volna megcsókolni egy oroszlánt. Ha választania lehetne, bármikor az oroszlánt választotta volna. Úgy vélte, sokkal kisebb lenne az esélye annak, hogy az oroszlán próbálja meg megharapni.

– Esküt tettem, Melli – folytatta azután, és megpróbálta elrejteni az idegességét. – Ki ne nyissa azt a levelet!

– Én viszont nem tettem esküt – felelte a fogadósnő. – Lehet, hogy elolvasom, és utána nem mondom el, hogy mit írtak bele. Csak sejtetni engedem a lényeget. Időnként kicsit bátorítgatom.

Mindezt Mat szemébe nézve mondta. Telt ajka mosolyra nyílt. Ami igaz, az igaz, valóban szemrevaló teremtés volt. Persze nem annyira csinos, mint Tuon. Hogy milyen gyönyörű volt a felesége bőre, és azok a hatalmas szemek! Viszont Melli sem panaszkodhatott. Mindenekelőtt a szája volt gyönyörű. Sajnos egy nős férfitól elvárják, hogy esze ágába se jusson bámulni, ha elé kerül egy csókos száj. Mat ennek ellenére elővillantotta a legmegnyerőbb mosolyát. Nem tehetett mást, még ha ez azzal a veszéllyel is járt, hogy darabokra töri vele az asszonyság szívét. Nem engedhette meg, hogy kinyissa a levelet.

– A kettő ugyanaz volna, Melli – magyarázta szívhez szóló mosollyal. – Ha felnyitja a levelet, én meg nem teszem meg, amire utasítanak, akkor az esküm annyit sem ér, mint egy tál mosogatóvíz.

Felsóhajtott, mert rájött, hogy mégiscsak visszaszerezheti a levelet.

– Szóval egy aes sedaitól kaptam ezt az irományt, Melli. Ugye nem akar vitába keveredni egy aes sedaijal?

– Egy aes sedaitól? – kérdezte Melli, és hirtelen még izgatottabbnak látszott. – Mindig is az járt a fejemben, hogy egyszer fel kellene mennem Tar Valonba. Talán megengednék, hogy beálljak közéjük.

Ismét a kezében tartott levélre pillantott. Ha lehet, még kíváncsibb volt, mint az előbb.

A Fényre! Micsoda bugyuta nőszemély! Mat eddig azt hitte róla, hogy megvan a magához való esze. Igazán sejthette volna. Egyre jobban izzadt. Ha elég gyors, ki tudja kapni a levelet a nő kezéből? Hiszen ott állt az orra előtt…

Melli a pultra tette a levelet. Mutatóujja azonban ott nyugodott a piros pecsét kellős közepén.

– Ugye be fog mutatni ennek az aes sedainak, ha legközelebb találkoznak?

– Ha itt, Caemlynben találkozom vele – válaszolta Mat –, akkor egészen biztosan.

– És honnan tudhatnám, hogy állni fogja a szavát?

Mat felháborodott pillantást vetett a nőre.

– Mégis, mi a fenéről beszéltünk az elmúlt tíz percben, Melli?

A fogadósnő felnevetett. Megfordult, és a levelet otthagyta a pulton. Odasietett a foghíjas fickóhoz, aki még mindig sört követelt. Mat felkapta az irományt, és óvatosan becsúsztatta a kabátja zsebébe. Ostoba nőszemély! Biztosra vette, hogy csakis úgy tud kikerülni az aes sedaiok cselszövéséből, ha soha a fényverte életben ki nem nyitja a levelet. Persze még az sem fog segíteni. Túlzottan sok aes sedai szőtte átláthatatlan terveit Mat közvetlen közelében ahhoz, hogy elkerülhesse az összes csapdát. Nyakig benne volt a gondban. Viszont csak egy olyan férfi akar még jobban elmerülni a bajban, akinek fűrészpor volt az agya helyén.

Felsóhajtott és megfordult a székén. A Hétcsíkos Leányzóban sokféle vendég iszogatott. Caemlynben mostanában többen voltak, mint a hajótöröttek között lakomázó oroszlánhal gyomrában. A város majdnem kipukkadt. Ez persze jót tett a fogadóknak és a kocsmáknak. Az egyik sarokban kopott kabátos, feslett gallérú földművesek kockáztak. Mat kicsivel korábban játszott velük néhány kört, és bár a tőlük elnyert érmékkel fizetett a söréért, utálta, ha fillérekért kellett kockáztatnia.

A sarokban ülő széles arcú atyafi még mindig vedelt. Mostanra már tizennégy üres korsó sorakozott előtte az asztalon. A társai hangosan biztatták. Valamivel arrébb egy csapat nemes foglalt helyet. Mat szívesen beállt volna hozzájuk egy jó kis kockázásra, ám a nemes urak elkeseredett képe még egy medvét is elijesztett volna. Valószínűleg rossz oldalra álltak az örökösödési háborúban.

Mat aznap fekete kabátot viselt. A ruhadarab ujját csipke díszítette. Csak egy egész kevés csipke. Hímzés meg egyáltalán nem. Széles karimájú kalapját vonakodva a táborban hagyta, és jó pár napja nem borotválkozott meg. Elképesztően viszketett a képe. Mintha csak bolhás lett volna. Ráadásul úgy nézett ki, mint valami idióta. A borosta miatt viszont nem lehetett olyan könnyen felismerni. Igyekezett biztosra menni most, hogy a város minden útonállójának ott lapult a zsebében az arcképe. Bárcsak segített volna, hogy ta'veren volt! Egyszer igazán származhatott volna haszna is ebből a kellemetlen tényből. Úgy érezte, jobb, ha nem számít kedvezőbb fordulatra. Eddig semmi haszna sem származott ta'veren voltából.

A kendőjét begyűrte állig begombolt kabát gallérja alá. A magas gallér majdnem megérintette az állát. Biztosra vette, hogy egyszer már megtapasztalta a halált, és cseppnyi vágyat sem érzett arra, hogy megismételje a dolgot.

Egy igencsak csinos pincérlány sétált el mellette. A karcsú derekú, széles csípőjű teremtés kibontva viselte hosszú, sötét haját. Mat gyorsan arrébb hajolt egy kicsit, így látszott, hogy szegény üres korsója ott árválkodik a pulton. A lány széles mosollyal közelebb jött, hogy teletöltse. Mat rávigyorgott és meglepte borravalónak egy rézpénzzel. Nős férfiként helytelen lett volna megpróbálnia elcsavarni a leányzó fejét, viszont a barátai miatt nyitva tartotta a szemét. Thomnak bizonyára tetszett volna ez a pincérlány. A leányzó talán még azt is elérhette volna, hogy a mutatványos ne lógassa annyira az orrát. Mat alaposabban megnézte magának az arcát, hogy felismerje, ha legközelebb újra találkoznak.

Miközben belekortyolt az italba, az egyik kezével végigsimította a zsebébe rejtett levelet. Nem próbálta meg kitalálni az üzenetet. Ha így tenne, akkor már csak egyetlen lépés választaná el attól, hogy feltörje a pecsétet. Úgy érezte, hogy pontosan abban a helyzetben van, mint az egérfogóban illatozó penészes sajtdarabkát bámuló kisegér. Neki aztán nem kellett ez a sajt. Rohadjon meg nyugodtan! Őt cseppet sem érdekelte.

Nem kételkedett abban, hogy a levél miatt valamilyen veszélyes dologra kellett volna vállalkoznia. Veszélyes és megalázó kalandra. Az aes sedaiok valósággal sportot űztek abból, hogy bolondot csináljanak a férfiakból. A Fény szerelmére, csak nem arra utasították ebben a levélben, hogy valamilyen szegény, bajba jutott szerencsétlenen segítsen? Ha valaki segítségre szorult, azon Verin biztosan saját maga is segített volna már.

Felsóhajtott és ismét belekortyolt a sörbe. A sarokban csak nem bírta tovább a régóta vedelő atyafi, lezuhant a székről. Tizenhat korsó, nem rossz. Mat letette az italát, mellette hagyott fizetségként néhány pénzérmét, és búcsúzóul odabólintott Mellinek. Begyűjtötte a sarokban ülő hosszú ujjú fickótól a nyereményét. Kevéssel korábban fogadtak, hogy mennyit tud meginni az a derék, holdvilágképű atyafi. Mat tizenhét korsóra tippelt. Elég közel járt ahhoz, hogy nyerjen valamicskét. Mielőtt kilépett volna az ajtón, kivette a bejárat mellett álló tartóból a sétapálcáját.

Berg, a kidobóember zord tekintettel nézett utána. A fickó annyira ronda volt, hogy még a saját anyja is felsírt volna, ha rá kellett volna néznie. A jól megtermett férfi ki nem állhatta Matet. Mivel Berg gyakran bámulta guvadó szemmel Mellit, alighanem azért találta annyira ellenszenvesnek őt, mert érthetetlen okok miatt úgy vélte, hogy Mat le akarja csapni a kezéről a fogadósnőt. Törődött talán azzal, hogy világosan elmagyarázták neki: Mat már nős férfi? És hogy a nősülése óta semmi efféle nem jár az eszében? De beszélhetett az ember, amennyit csak akart, az ilyen alakok akkor is féltékenyek maradtak.

Caemlyn utcáin még ilyenkor, késő éjjel is sokan jártak. Nemrég esett az eső, és az utcakövek még nedvesen csillogtak. A zápor nem tartott sokáig, és figyelemre méltó módon a felhők egy része elvonult. Mat észak felé sétált az utcán. Egy olyan fogadóba igyekezett, ahol a szerencsejátékosok ezüst- és aranypénzeket tettek kockára. Ezen az estén egyetlen elintéznivaló sem várt rá, csak meg akarta hallgatni a városban terjedő szóbeszédeket. Hozzá akart szokni Caemlynhez. Sok minden megváltozott errefelé, amióta utoljára járt a városban.

Miközben ment, időnként önkéntelenül is hátrasandított a válla fölött. Azok a feneette képek kifejezetten idegesítették. Az utcán járók egy része határozottan gyanúsnak tűnt. Azok a részegek ott alighanem Murandyből jöttek. Olyan sokat ittak, hogy könnyedén meggyújthatta volna a lélegzetüket. Ennek ellenére őket is kikerülte. Úgy vélte, hogy a hinderstapi kellemetlenség óta nem lehetett eléggé óvatos. A Fényre, hiszen az emberek arról beszéltek, hogy kockakövek támadtak a járókelőkre! Miben bízhat meg az ember, ha már a talpa alatti szikladarabokban sem?

Végül eljutott a fogadóba, ahová igyekezett. A vidám ivó A Hulla Szájszaga nevet viselte. Két megtermett legény állt a bejárat előtt. A kezükben tartott furkósbot lassan, hangosan csattogott ormótlan markukban. Mostanában egyre több őr állt a fogadók bejárata előtt. Mat rájött: kénytelen lesz ügyelni arra, hogy ne nyerjen túl sokat. A fogadósok nem igazán kedvelték azokat, akik túl sok pénzt zsebeltek be. Az olyasmi miatt könnyen verekedés törhetett volna ki. Persze ha valaki sokat nyert, és a csillogó érméket azonnal ételre meg italra költötte, akkor bezzeg minden a legnagyobb rendben volt. Ebben az esetben annyi pénzt zsebelhetett be, amennyit csak akart.

A fogadó ivójában sötétebb volt, mint A Hétcsíkos Leányzóban. A vendégek görnyedten ültek az asztalok mellett. Ittak vagy játszottak. Itt nem igazán szolgáltak fel ételféléket. Inkább csak égetett szeszeket. Az italmérő pult deszkáit nem szögezték rendesen a keretre. A szögek feje annyira kiállt, hogy megszúrták a vendégek karját. Mat úgy vélte, hogy már a szögek sem bírták nagyon ezt a helyet, és megpróbálták kihúzni magukat, hogy kimenekülhessenek az ajtón.

A fogadós, Bernherd, a zsíros hajú teari olyan savanyú képet vágott, mintha véletlenül lenyelte volna az ajkát. Retekszag áradt belőle, és Mat soha, egyetlen alkalommal sem kapta azon, hogy mosolygott volna. Még akkor sem, ha borravalót kapott. A legtöbb kocsmáros még a Sötét Úrra is rávigyorgott volna, ha ezért pénz üti a markát.

Mat utált olyan helyen játszani és inni, ahol az egyik kezét a pénzes zacskóján kellett tartania. Ezen az estén viszont komoly összeget akart nyerni. Itt pedig zörgött a kocka, csörögtek a pénzérmék, így aztán valamennyire mégis otthon érezte magát. A csipkét viszont jó páran megbámulták. Miért is hordott mostanában csipkét? Na, majd szól miatta Lopinnak. Legjobb lesz leszedni a kabátról az egészet. Na jó, talán nem az egészet. Talán egy keveset.

Az ivó hátuljában három férfi és egy lovaglónadrágot viselő nő kockázott. Az aranyhajú teremtésnek egészen szép szeme volt. Mat persze csupán Thom miatt figyelt fel erre. A nőnek amúgy is igencsak szépen domborodott a keble, és ő mostanában sokkal inkább azokat a lányokat részesítette előnyben, akik mellben kicsit karcsúbbak voltak.

Néhány perccel később már őt is bevették a játékba. Máris sokkal jobban érezte magát. Ennek ellenére gondosan odafigyelt a pénzes zacskójára. A zacskó ott hevert az orra előtt az asztalon. Kis idővel később szívet melengető pénzhalom magasodott mellette. Elsősorban ezüst.

– Na, aztán hallottátok, hogy mi is történt odaát, Kovácsmezőn? – fordult az egyik férfi a többiek felé, miközben Mat dobott a kockákkal. – Micsoda szörnyűség!

A beszélő magas, sovány arcú fickó volt. Úgy tűnt, a képére néhányszor rácsaphatták az ajtót. Űzőként mutatkozott be. Mat úgy gondolta, ezt a nevet azért aggathatták rá, mert nem akadt nő széles e világban, aki ne szaladt volna el előle, ha egyetlen pillantást is vetett Űző arcára. A fickó aztán rohanhatott utánuk.

– Mi történt? – kérdezte a nőszemély.

Mat rámosolygott az aranyhajú hölgyre. Nem igazán nyílott gyakran alkalma arra, hogy nőkkel üljön le kockázni. A legtöbben ugyanis váltig hangoztatták, hogy a szerencsejáték erkölcstelen. Olyan leányzóval viszont nem nagyon találkozott, aki panaszkodott volna, ha valami csinos apróságot vettek neki a kockán nyert pénzből. Viszont ha jobban belegondolt, tényleg nem volt tisztességes nőkkel játszania. Ha véletlenül ugyanis egyszer is rájuk mosolygott, akkor a torkukban kezdett dobogni a szívük és azonnal elgyengült a térdük. Azonban mostanában már nem mosolygott a lányokra. Ezenfelül az aranyhajú Clare mintha észre sem vette volna a mosolyait.

– Holtan találták Jowdryt – magyarázta Űző, miközben Mat megrázta a kockákat. – Ma reggel. Kitépték a torkát. Egy csepp vér sem maradt a testében. Olyan volt, mint a kilyukadt borosflaska.

Mat annyira megdöbbent, hogy eldobta a kockákat, de nem is nézte, milyen eredménnyel.

– Micsoda? – hördült fel. – Mit mondtál?

– Hát mit mondtam volna? – fordult Űző Mat felé. – Ismertük a fickót. Amúgy tartozott nekem két koronával.

– Nem maradt benne vér? – tudakolta Mat. – Ez biztos? Láttad a testet?

– Mi van? – kérdezte Űző vigyorogva. – Fényverte hamu, ember! Mi a fene ütött már beléd?

– Én…

– Űző, láttál te már ilyet? – kérdezte Clare.

A sovány fickó az asztalra pillantott. Mat követte a tekintetét. Az előbb három kockát gurított el. Mind a három végiggördült az asztalon és megálltak. Mégpedig az egyik sarkukon. A Fényre! Korábban már történt ugyan olyasmi, hogy az eldobott pénzérmék a peremükön álltak meg, de a kockák még sohasem viselkedtek így.

És abban a pillanatban bármilyen figyelmeztetés vagy előjel nélkül a kockák hirtelen zörögni kezdtek a fejében. Kevés kellett ahhoz, hogy majdnem kiugorjon a bőréből. Vér és fényverte hamu! Az elméjében zörgő kockák sohasem jelentettek semmi jót sem. Csak akkor álltak meg, ha valami megváltozott, és ez a valami többnyire valamilyen igen nagy kellemetlenséget jelentett szegény Mat Cauthon számára.

– Hát ilyet még sohasem láttam! – kiáltott fel Űző.

– Fogjuk rá, hogy veszítettem! – vágott a szavába Mat, az asztalra dobott néhány pénzérmét és a maradék nyereményét gyorsan besöpörte a pénzes zacskóba.

– Honnan ismerted Jowdryt? – csattant fel Clare. A nő keze becsúszott a blúza ujjába.

Mat le merte volna fogadni, mégpedig aranyba rézpénz ellenében, hogy Clare éppen egy kést akar előhúzni. Ezt egyértelművé tette a nő pillantása.

– Sehonnan – válaszolta ő. Sehonnan, de ugyanakkor mégis túl sokat tudok róla. – Na, minden jót!

Sietve keresztülcsörtetett az ivón. Félúton járva észrevette, hogy az egyik ajtónálló, egy combvastag karú fickó valamit igencsak magyaráz Bernherdnek, a fogadósnak. Az ajtónálló a kezében tartott papírdarabra mutogatott. Mat ugyan nem látta, hogy mi lehet a papíron, de nagyon is ki tudta találni. Az ő arcképét nézték.

Halkan káromkodva kifordult az utcára. Azonnal bekanyarodott az első sikátorba, ahol futásnak eredt.

A Kitaszítottak a fejét akarták, a városban nem akadt egyetlen olyan bűnöző sem, akinek a zsebében ne lapult volna ott az ő képmása, és erre ráadásul nem felbukkant egy holttest, mégpedig kivéreztetve? Ez csak egyetlenegy dolgot jelenthetett: a gholam eljött Caemlynbe. Egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy ilyen gyorsan felbukkanjon. Másrészt viszont Mat maga is a tanúja volt annak, ahogy ez a szörnyeteg keresztülpréselte magát egy nem egészen kétujjnyi széles nyíláson. Üldözője egészen egyszerűen képtelen volt felfogni azt, hogy mi a helyes és mi a lehetetlen.

Vér és fényverte hamu! – gondolta, és igencsak behúzta a fejét. Még be kellett gyűjtenie Thomot, hogy visszatérjenek a Banda táborába, a városon túlra. Gyors léptekkel haladt a sötét, esőtől nedves utcán. Az utcakövek visszatükrözték a magasban ragyogó olajlámpások fényét. Elayne parancsára éjszakánként jól kivilágították a Királynő sétányát.

Mat korábban már üzenetet küldött a lánynak, de nem kapott választ. Na, ennyit a háláról. Saját számítása szerint eddig legalább kétszer mentette meg Elayne életét. Már az első megmentés után is úgy illett volna, hogy a könnyes szemű leányzó elhalmozza csókokkal, de még csak egy puszit sem kapott az arcára. Nem mintha ő bármi ilyesmire vágyott volna. A királyi család tagjától végképp nem. Jó nagy ívben el kell kerülni őket.

Ugyanakkor viszont a seanchanok egyik feneette főúrnője lett a feleséged, gondolta, maga a császárnő leánya. Mostantól akkor sem tudná elkerülni a fejedelmi családok tagjait, ha a feje tetejére állna. Semmi esélye sem volt rá. Tuon legalább csinos volt, és egészen ügyesen tudott követ játszani. Meg kifejezetten talpraesettnek bizonyult, és remekül lehetett beszélgetni is vele. Még akkor is, ha többnyire fényverte módon idegesítő tudott…

De nem, jobb, ha most nem gondol Tuonra. Elayne meg amúgy sem válaszolt a levelére. Akkor pedig határozottabban kell fellépnie. Már nem csak Aludra és az átkozott sárkányai miatt kellett beszélniük. Az az átokverte gholam itt volt a városban!

Kilépett egy széles, forgalmas utcára. A kezét a kabátja zsebében tartotta. Olyan sietve távozott előbb A Hulla Szájszagából, hogy ottfelejtette a sétapálcáját. Halkan zsörtölődve ment tovább. Hát nem arról volt szó, hogy pihenéssel tölti a napjait? Nem arról, hogy éjszakánként finom csapszékekben kockázgat, reggelente pedig az ágyában lustálkodva várja, hogy véget érjen a Verin által kiszabott harmincnapos nyugalmi időszak? És erre mi történik?

Törlesztenie kellett annak a gholamnak. Már az is éppen eléggé rettenetes volt, hogy a szörnyeteg milyen rengeteg ártatlant mészárolt le, amikor még Ebou Darban rejtőzködött. Ráadásul Mat nem felejtette el Naleseant és az öt harcostársát, akiket a gholam gyilkolt meg. Fényverte hamu, már az is éppen elég lett volna ahhoz, hogy a szörnyeteg fejét akarja! De az ráadásul még Tylint is megölte.

Előhúzta a kezét a zsebéből és megérintette a rókafejes medált. A fémdarab, ahogy mindig, most is a mellén lógott. Elege volt már abból, hogy csak menekül a szörnyeteg elől. Miközben elméjében hangosan csörögtek a kockák, lassan egy terv kezdett kibontakozni a fejében. Megpróbálta elűzni lelki szemei elől a meggyilkolt királynő képét. Tylin torkát kitépték, mert nem tudott kiszabadulni a kötelékei közül. Mat maga kötözte meg. Az a rengeteg vér! A gholam friss vérrel táplálkozott.

Mat remegni kezdett. Ismét a zsebébe dugta a kezét, miközben egyre közelebb ért a város kapujához. A sötétség ellenére nem kerülték el a figyelmét annak a jelei, hogy itt bizony nemrég csata dúlt. A bal kéz felől magasodó épület kapujába törött nyílhegy fúródott. Az őrség épületének falán sötét folt éktelenkedett. Az ablak alatt egészen megfeketedett a fa. Valaki meghalt ott. Talán számszeríjjal tüzelt kifelé. Haláltusájában az ablakpárkányra zuhant, és a vére végigfolyt a falon.

Az ostrom azonban véget ért, és új királynő – a jogosan megkoronázott – ült a trónon. Hihetetlen, de sor került egy olyan csatára is, amelyikben neki nem kellett részt vennie! Az Oroszlántrón miatt kirobbant és lezajlott egy egész háború, miközben az küzdő felek egyetlen nyíllal, pengével vagy dárdával sem próbálták meg keresztüldöfni Matrim Cauthon szívét.

Jobbra fordult és elindult a városfal belső oldalán. Itt egymást érte a sok kocsma és ivó. Egy város kapui közelében mindig lehetett csapszéket találni. Nem éppen finnyásoknak való helyek voltak, de legalább jól jövedelmeztek.

Az ajtókon és ablakokon kiömlő fény aranycsíkokat festett az útra. Sötét alakok ácsorogtak a sikátorok bejáratánál, kivéve azokat a helyeket, ahol a kocsmárosok felfogadott emberei távol tartották a szegényeket. Caemlyn nehézségekkel küzdött. Az a rengeteg menekült, a közelmúlt összecsapásai, a… az a sok minden. A szóbeszéd szerint a halottak visszatértek, az étel megromlott és a fehérre meszelt falakat hirtelen elborította a szenny.

Thom egy meredek tetejű, téglahomlokzatú ivóban lépett fel ezen az estén. A hely cégérén két alma látszott. Az egyiknek már csak a csutkája volt meg. A lerágott alma vakítóan fehér volt, míg a másik élénkpiros, mint amilyen színű az andori zászló. A Két Alma a környék módosabb csapszékei közé tartozott.

Mat már az utcáról meghallotta a zenét. Belépve megpillantotta az ivó túlsó oldalán, egy alacsony emelvényen ülő Thomot. Társa a mutatványosok szemkápráztató foltokkal televarrt köpönyegét viselte, és a furulyáján játszott. Játék közben behunyta a szemét. Hosszú, fehér bajusza kétoldalt mélyen lelógott a hangszer mellé. A terem néma csendben figyelte a Cinny Wade esküvője szívhez szóló dallamait. Mat ezt a dalt Mindig a jó lovat válaszd címen ismerte. Egyszerűen képtelen volt hozzászokni ahhoz, hogy Thom ilyen lassan játszotta a jól ismert dallamot.

A mutatványos előtt számos fémpénz hevert a padlón. A tulajdonos beleegyezett abba, hogy Thom megtartsa a muzsikálásért kapott pénzt. Mat megállt a bejárat mellett, és az ajtófélfának dőlve hallgatta a zenét. Az ivóban senki sem beszélt, pedig odabent olyan sokan voltak, hogy Mat könnyedén kiállíthatott volna egy félszázadnyi katonát, ha besorozhatta volna a bent ülőket. Minden tekintet Thomra tapadt.

Mat eddigre már elég sok helyen megfordult a nagyvilágban. Számos helyre a két lábán kutyagolva jutott el. Közel tucatnyi nagyvárosban próbálták kilyukasztani a bőrét, és rengeteg fogadóban lakott. A csapszékekben számos mutatványost, zenészt, művészt és bárdot hallott. Thommal összehasonlítva a legtöbbjük mintha csupán farudakkal üres fazekat püfölő lelkes gyerek lett volna.

A furulya egészen egyszerű hangszernek tűnt. Nem kevés nemes úr inkább a hárfa hangját kedvelte. Egyikük Ebou Darban arról beszélt Matnek, hogy a hárfa sokkal „fennköltebb” hangszer. A fiatalember mégis le merte volna fogadni, hogy az előkelő úriember leesett állal és borjútekintettel bámult volna maga elé, ha meghallotta volna Thom játékát. A mutatványos furulyája úgy szólt, mintha a férfi lelke zengett volna benne. Moll akkordok, magukkal ragadó dallamok, eleven, áradozó trillázás. Most viszont annyira szívbe markolóan játszott! De ki miatt volt Thom ennyire bánatos?

A tömeg némán figyelt. Hiába volt Caemlyn a világ egyik legnagyobb városa, még így is lenyűgöző volt ilyen sokfajta embert látni. Morcos illianiek ültek sima beszédű domaniak mellett, talpraesett cairhieniek álltak a zömök teariek oldalán, és persze nem kevés határvidéki is keveredett közéjük. Caemlynről úgy vélték, hogy azon kevés helyek egyike, ahol azt embert nem fenyegetik sem a seanchanok, sem a Sárkány. Ezenfelül itt még ennivaló is akadt.

Thom befejezte a dalt, majd anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, egy másik dallamba kezdett. Mat felsóhajtott, mert nem szívesen szakította volna félbe a mutatványos előadását. Ennek ellenére nagyon is itt volt az ideje annak, hogy visszatérjenek a táborba. Meg kellett beszélniük, hogy mitévők legyenek a gholammal kapcsolatban, Matnek pedig valamilyen módon csak be kellett jutnia Elayne-hez. Thom esetleg bemehetne a palotába, hogy szóljon pár szót az érdekében.

Odabiccentett a fogadósnőnek. A terebélyes, sötét hajú asszonyság visszabiccentett a fiatalember felé. Broma fülében számos fülbevalón csillant meg a lámpák fénye. Kicsit idősebb volt azoknál a nőknél, akik után Mat meg szokott fordulni. Másrészt viszont Broma nagyjából olyan korú lehetett, mint Tylin. Nem árthat, ha szemmel tartja. Természetesen csak azért, mert jól kijöhetne az egyik emberével. Például Vaninnal.

Mat odaguggolt az emelvény elé. Elkezdte összesöpörni a vendégek pénzadományát. Thom még befejezi ezt a dalt, aztán… Mat keze mozdulatlanná dermedt. A kabátját keresztüldöfő kés pengéje valósággal odaszegezte a karját a színpad deszkájához. A vékony, hosszú kés csendben remegett. Mat felpillantott a mutatványosra. Thom még mindig játszott, bár az egyik szemét résnyire kinyitotta, mielőtt eldobta volna a kést.

A mutatványos mindkét kezével megfogta a furulyát és tovább játszott. Csücsörítő ajka körül halvány mosoly látszott. Mat hangosan morogva kiszabadította a karját. Némán várta, hogy Thom befejezze a dalt. Ez nem volt annyira szomorú, mint az előző. Amikor a sovány mutatványos leengedte a furulyát, a terem harsány tapsviharban tört ki.

Mat nem csatlakozott az ünneplőkhöz, hanem rávicsorgott a mutatványosra:

– A Fény égessen meg, Thom! Mit csináltál a kedvenc kabátommal?

– Örülj, hogy nem a kezedre céloztam – vágott vissza az idősebb férfi, miközben megtörölte a hangszerét, majd mélyen meghajolt a hangosan éljenző és tapsoló vendégek előtt. A tömeg azt követelte, hogy folytassa a játékot, ő azonban szomorúan megcsóválta a fejét és a furulyát visszatette a tokjába.

– Talán jobban jártunk volna, ha a kezembe vágod a kést! – csattant fel Mat, és magasba emelte a karját. Keresztüldugta az egyik ujját a két résen. – A fekete vásznon nem is látszott volna a vér, viszont az öltések nyoma majd üvölteni fog! Csak azért, mert a te köpönyeged tele van foltokkal, még távolról sem jelenti azt, hogy utánozni akarlak.

– Nem te voltál az, aki visítva tiltakozott, ha nagyúrnak szólították? – felelte Thom, és lehajolt, hogy összeszedje a pénzdarabokat.

– Mert nem is vagyok nemes úr! – tiltakozott Mat. – A Fény égessen meg! Nem kell ám odafigyelni arra, amit Tuon mondott. Még hogy nemes úr!

– Aztán olyat hallottál-e, hogy a paraszt panaszkodik, mert folt van a kabátján?

– Attól még nem leszek nemesember, hogy elfogadható ruhában akarok járni! – mérgelődött Mat.

Thom nevetni kezdett, aztán barátságosan hátba vágta a fiatalembert. Majd leugrott mellé az emelvényről.

– Nagyon sajnálom, Mat! Ösztönösen dobtam a kést, csak az utolsó pillanatban vettem észre, hogy a te arcod tartozik ahhoz a kézhez. Addigra már a penge kicsúszott az ujjaim közül.

– Thom! – sóhajtott fel Mat. – Felbukkant a városban egy régi jó barátunk. Egy olyan, aki kivéreztetett, kitépett torkú holttesteket hagy maga után.

A mutatványos komor arccal bólintott.

– Hallottam, hogy a gárdisták erről beszéltek. Amikor szünetet tartottam. Mi pedig itt tespedünk a városban, ha csak nem döntesz úgy, hogy…

– Én aztán ki nem nyitom azt a levelet! – tiltakozott Mat. – Lehet, hogy Verin arra ad benne utasítást, hogy hason kússzak el egészen Falméig. A fészkes fenébe, kénytelen lennék megtenni! Tudom, hogy mérges vagy a tétlenkedés miatt, de lehet, hogy az a levél még hosszabb időre röghöz kötne minket.

Thom vonakodva megvonta a vállát.

– Menjünk vissza a táborba! – javasolta Mat.

A Banda jó mérföldnyire táborozott Caemlyntől. Thom és Mat gyalog sétáltak be a városba. A gyalogosok nem voltak annyira feltűnőek, ezenfelül Mat mindaddig nem akart lovakat vinni a városfal mögé, amíg nem talált egy megbízható istállót. Elképesztő, hogy milyen árat elkértek egy jó hátasért! Abban reménykedett, hogy majd elfogadható áron tud lovakat venni, ha már maguk mögött hagyták a seanchanok területeit, ám Elayne seregei mindent tűvé tettek megbízható hátasokért. Jó pénzt fizettek még az átlagosnál gyengébb lovakért is. Ezenfelül úgy hallotta, hogy mostanában túl gyakran köddé válnak a hátasok. Az egyik hús pont olyan volt, mint a másik, és rengetegen éheztek, még Caemlynben is. Erre gondolva Mat megborzongott, de akkor is ez volt az igazság.

Visszafelé Thommal a gholamról beszéltek. Nem nagyon tudtak másban megállapodni, mint hogy riasztják a társaikat, mindenkit nagyobb éberségre intenek, és hogy Mat mostantól kezdve minden éjjel másik sátorban alszik majd. Amikor felértek egy hegytetőre, a fiatalember hátrapillantott a válla felett. Caemlyn ragyogott a fáklyák és lámpák fényében. A fény úgy borította be a várost, mint valamilyen tündöklő ködpaplan. A magas épületek és a tornyok is messzire látszottak. Mat elméjében mocorogni kezdett néhány régi emlék. Emlékezett erre a városra. Arra, hogy megtámadta egy olyan korban, amikor még meg sem született az andori nemzet. Caemlynt soha sem volt könnyű elfoglalni. Nem irigyelte azokat a nemesi házakat, akik megpróbálták kicsavarni a várost Elayne markából.

Thom odalépett mellé.

– Mintha csak egy örökkévalóságnyi idő telt volna el azóta, hogy legutóbb itt jártunk. Igaz, Mat?

– A Fény égessen meg! Bizony így van – bólintott a fiatalember. – Mégis mivel vettek rá minket arra, hogy azoknak az ostoba lányoknak a nyomába eredjünk? Legközelebb majd jól megmenthetik saját magukat.

Thom a szeme sarkából végignézett Maten.

– De hát nem pontosan ugyanerre készülünk? Amikor elindulunk a Ghenjei-torony felé?

– Ez most más. Őt nem hagyhatjuk magára. Azok a kígyók meg a rókák…

– Nem panaszkodtam, Mat! – figyelmeztette Thom. – Csak gondolkoztam.

A mutatványos mostanában elég sokat gondolkozott. Savanyú képpel meredt maga elé, és egyre csak Moiraine összegyűrt levelét piszkálta. Mit tudhat egy levél?

– Na, menjünk! – folytatta Mat, és visszafordult az úti céljuk felé.

– Azt mondtad, hogy valahogy bemész és beszélsz a királynővel?

Thom felzárkózott a társa mellé a sötét országúton.

– Nem lepett meg, hogy a királynő nem válaszolt neked, Mat. Valószínűleg nincs egy percnyi ideje sem. A szóbeszédek szerint a trallokok hatalmas erőkkel lerohanták a Határvidéket. Andor sebei még nem forrtak be az örökösödési háború miatt. Elayne…

– Tudnál valami biztatót is mondani, Thom? – kérdezte Mat. – Mondjál már legalább egy jó hírt! Nagyon örülnék neki.

– Bárcsak működne még A Királynő Áldása! Gill mindig tudott érdekes híreket.

– Jó hírt akarok hallani! – makacskodott Mat.

– Hát legyen. Szóval a Ghenjei-torony valóban ott található, ahol Domon mondta. Beszéltem három másik hajó kapitányával. Fehérhídtól északnyugatra, több száz mérföldnyi út után eljutunk egy széles síkságra.

Mat bólintott és megvakarta az állát. Valamiért úgy érezte, ha nagyon összpontosít, vissza is tudna emlékezni arra a toronyra. A természetellenesen csillogó ezüstépítményt látta már messziről. Egy hajó fedélzetéről. Szinte hallotta a két oldalról a hajónak csapódó hullámok hangját. Meg Bayle Domon jellegzetes illiani kiejtését…

Csak nagyon halványan emlékezett arra az időszakra. Az emlékei között több lyuk tátongott, mint Jori Congar egyik kibúvójában. Bayle Domon meg tudta ugyan mondani, hogy merre találják a tornyot, ám Mat bizonyosságot akart. Ráadásul kifejezetten felbőszítette, ahogy Domon hajlongott és ugrált Leilwin előtt. Kettőjük közül egyik sem mutatta ki, hogy különösebben hálás volna neki, pedig ő megmentette az életüket. Nem mintha nagyon hiányzott volna Leilwin hálája. Valószínűleg ugyanannyi élvezet lett volna azt a nőt megcsókolni, mintha puszit adott volna egy kőtölgy kérgére.

– Gondolod, hogy Domon leírása alapján képes lesz bárki is egy olyan Kaput nyitni nekünk oda? – tudakolta.

– Nem tudom – felelte Thom. – Bár szerintem ez csak másodlagos kérdés. Ha jól látom a dolgokat, először még meg kell találnunk azt a személyt, aki Kaput nyitna nekünk. Verin ugyanis eltűnt.

– Majd találunk valakit.

– Ha nem sikerül, akkor hosszú hetekig is eltarthat az odavezető út – mérgelődött Thom. – Cseppet sem tetszik…

– Szerzek majd egy olyan Kaput! – vágott a szavába Mat határozottan. – Lehet, hogy Verin nemsokára visszaér, és felment ez alól az ostoba eskü alól.

– Jobb lenne, ha nem ütné az orrát a dolgunkba – ellenkezett Thom. – Nem bízom benne. Valami nagyon nincs rendben körülötte.

– Verin is csak aes sedai – érvelt Mat. – Egyetlenegy sincs közöttük, akivel minden rendben volna. Olyanok, mint a dobókocka, amelyiken nincs rendben a pöttyök száma. Viszont ahhoz képest, hogy aes sedai, igazából kedvelem. És azt te is tudod, hogy remek emberismerő vagyok.

Thom meglepődve felhúzta az egyik szemöldökét. Mat savanyú képet vágott.

– Akárhogy is legyen – folytatta a mutatványos –, lehet, hogy mostantól őröket kell adnunk melléd, amikor bemész a városba.

– A testőrök semmit sem érnek a gholam ellen.

– Ez igaz. Viszont mi is történt három nappal ezelőtt, amikor hajnalban jöttél vissza? Hány útonálló próbált meg elkapni?

Mat megborzongott.

– Azok legalább egyszerű, derék tolvajok voltak. A pénzem akarták, ami világos és érthető. Egyiknek sem volt ott a képmásom a zsebében. Azt pedig nem tartom valószínűnek, hogy a Sötét Úr vette volna el az eszüket. Rablók voltak és nem háborodottak.

– Ennek ellenére mégis megtámadtak – ellenkezett Thom.

Mat nem keresett ellenérveket. A Fény égesse meg, tényleg úgy nézett ki, hogy katonákat kell vinnie magával. De legalábbis néhány vöröset.

Már a tábor közelében jártak. Elayne egyik főtisztviselője, egy Norry nevű fickó megengedte, hogy a sereg Caemlynhez viszonylag közel verjen tábort. Bele kellett egyezniük abba, hogy egy adott napon nem mehet be száznál több katonájuk a városba. Nem táborozhattak le négy mérföldnél közelebb a falakhoz és a táborhely nem lehetett a falvak közelében vagy valakinek a szántóföldjén.

Mivel Mat beszélt a főtisztviselővel, ezért biztosra vette, hogy Elayne tudott az ittlétéről. Szinte biztosan. A lány azonban nem küldött üzenetet, és halvány jelét sem adta annak, hogy tudná, Matnek köszönheti bőre épségét.

Az út elkanyarodott. Thom lámpájának a fényében feltűntek az út mellett ücsörgő őrök. Gufrin őrmester, a szakasz parancsnoka felállt és tisztelgett. A zömök, széles vállú férfit nem tartották túl leleményesnek, de igen éles volt a szeme.

– Mat nagyúr! – köszönt.

– Valamilyen hír, Gufrin? – kérdezte a fiatalember.

Az őrmester savanyú képet vágott.

– Hát úgy vélem, akad itt valami, amit tudnia kellene – szólalt meg végül. A Fényre! Ez a fickó lassabban beszélt, mint egy részeg seanchan. – Az aes sedaiok ma visszatértek a táborba. Amíg nagyuram nem volt itt.

– Mind a hárman? – tudakolta Mat.

– Igen, nagyuram.

Mat felsóhajtott. Már addig sem nagyon reménykedett abban, hogy bármi jót is tartogatna ez a nap, és ekkor a maradék kis reménye is tovaszállt. Igazából abban reménykedett, hogy a három nő még egy jó darabig bent marad a városban.

Továbbmentek. Nemsokára letértek az útról, és a fekete darázsbogánccsal meg késfűvel borított mezőt átszelő ösvényen folytatták az útjukat. A gaz hangosan recsegett a lábuk alatt. Thom lámpásának fényében jól látszottak a megbarnult fűszálak. Mat egyfelől jól érezte magát, hogy újra itt volt Andorban. Szinte már olyan volt, mintha hazatért volna. Annyira ismerősek voltak azok a bőrlevélfák és a keserűgyökér, ugyanakkor viszont kifejezetten rosszulesett látnia, hogy minden haldoklik.

Elayne-nel meg mitévő legyen? A nők csak bajt okoztak. Az aes sedaiok meg még annál is többet. A legrosszabbak persze a királynők voltak. Elayne pedig mi lett volna, ha nem mind a három egyszerre? Hogy a fészkes fenébe jusson be hozzá, hogy lecsapja a kezéről az öntödéit? Részben azért fogadta el Verin ajánlatát, mert azt gondolta, hogy úgy gyorsabban bejut majd Andorba. Ha pedig már ott vannak, akkor elkezdhetik legyártani Aludra sárkányait.

Kicsit előbbre a tábor valósággal beborított néhány alacsonyabb dombot. A legmagasabb domb tetején volt a tábor középpontja. Mat serege találkozott Esteannal, meg azokkal, akik előrementek Andorba. A Vörös Kéz Bandája végre újra teljes létszámban felsorakozhatott. Mindenütt tábortüzek égtek. Manapság nem volt nehéz száraz tűzifához jutni. A füst ott lebegett a tábor fölött, Mat pedig hallotta a katonák fecsegését és kiabálását. Még nem volt nagyon késő, ő pedig nem szokta aludni zavarni az embereit. Ha már ő maga nem lazíthatott, legalább a katonái hadd pihenjenek. Lehetséges, hogy az Utolsó Csata előtt ez az utolsó lehetőségük rá.

Trallokok a Határvidéken, gondolta Mat. Nagyon kellenek azok a sárkányok! Minél gyorsabban!

Viszonozta az őrök tisztelgését, majd elköszönt Thomtól. Keresni akart egy üres ágyat, hogy álomba menekülhessen a nehézségek elől. Közben persze eszébe jutott néhány apróság a táborral kapcsolatban. Pár dolgot meg kell majd változtatnia. A dombok fekvését kihasználva a könnyűlovasság könnyedén keresztülvágtathatott volna két magaslat között. Egy ilyen hadművelettel persze csupán egy rendkívül vakmerő hadúr próbálkozott volna meg. Csak hát annak idején ő maga is így nyert csatát Marisin-völgyben, a régi jó Coremandában. Na jó, nem egészen ő saját maga, hanem az egyik régi emlékének a valódi gazdája.

Ahogy telt az idő, egyre kevésbé berzenkedett ezek ellen az emlékek ellen. Nem akarta őket – függetlenül attól, hogy mit állítottak azok az átkozott rókák –, de megfizetett értük. Erre emlékeztette a nyakán a sebhely. Ráadásul már nem is egy alkalommal bizonyultak hasznosnak.

Végül elért a sátrához. Tiszta fehérneműt akart felvenni, mielőtt keresett volna aznap estére egy másik sátrat. Ekkor azonban meghallotta egy nő hangját.

– Matrim Cauthon!

Fényverte hamu! Pedig már majdnem megúszta. Habozva megfordult.

Teslyn Baradont a legnagyobb jóindulattal sem lehetett volna csinos nőnek nevezni. Ugyanakkor viszont egy nagyon jó vágású kajaputafa kitellett volna belőle, figyelembe véve csontos ujjait, keskeny vállát és a beesett arcát. Vörös ruhát hordott, és az elmúlt hetek során a tekintetéből eltűnt az az ideges rettegés, ami azóta ült ott, hogy bekényszerítették a damanek sorába. Olyan szúrós pillantással méregette a világot, mint aki arra készül, hogy farkasszemet nézzen egy kőoszloppal.

– Matrim Cauthon – ismételte, amikor odaállt a fiú elé. – Énnekem bizony beszédem van teveled.

– Hát ha már amúgy is szóba elegyedtünk – válaszolta Mat, és levette a kezét a sátor lapjáról. Valamennyire azért kedvelte Teslynt, ám ez még nem jelentette azt, hogy be is fogja hívni a sátorba. Hiszen egy rókát sem hívna meg, hogy látogasson a tyúkólba, függetlenül attól, hogy eddigi tapasztalatai dacára milyen mértékben tartotta rokonszenvesnek az adott rókát.

– Akkor hát azt kérdezem én – folytatta a nő –, hallottad-e a híreket a Fehér Toronyról?

– Híreket? – csodálkozott Mat. – Nem, nem hallottam híreket. Csak szóbeszédet meg pletykát… azokból viszont egész szakajtóra valót. Van, aki szerint újra egyesült a Fehér Torony. Gondolom, hogy most erről beszélhet. Ugyanakkor viszont legalább ugyanennyien állították, hogy a Torony még mindig hadban áll önmagával. Mások szerint az Utolsó Csatában az amyrlin harcolt Rand helyett. Meg azt is hallottam, hogy az aes sedaiok új hadsereg felállítását tervezik. Ők fogják megszülni ehhez a katonákat. Azt beszélik, hogy szárnyas szörnyetegek támadták meg a tornyot. Ez utóbbi szerintem azért kelhetett szárnyra, mert pár raken keveredett fel ide hozzánk délről. Ugyanakkor viszont azt hiszem, hogy a gyerekek seregét szülő aes sedaiokról szóló hírt nem kell készpénznek venni.

Teslyn rezzenéstelen tekintettel bámult a fiú szemébe. Mat azonban nem sütötte le a pillantását. Hát nem arra panaszkodott annak idején az apja, hogy a fia makacsabb még egy megátalkodott fatörzsnél is?

Ekkor Teslyn figyelemre méltó módon felsóhajtott és ellágyultak az arcvonásai:

– Te magad kétségtelenül jogosan kételkedsz. Ám mégsem foghatjuk be a fülünket a hírek elől. Még Edesina is szeretne visszatérni, pedig ő ostoba módon a lázadók pártját fogta. A terveink szerint holnap reggel útra kelünk. Mivel pedig neked az a szokásod, hogy bizony sokáig alszol, ezért én magam idejöttem tehozzád, mert köszönetet kívánok mondani.

– Hogy micsodát?

– Köszönetet nyilvánítani, Cauthon mester – felelte Teslyn színtelen hangon. – Ez az utazás nem volt igazán könnyű egyikünk számára sem. Voltak pillanatok, amikor kissé… feszültek voltunk. Nem mondom, hogy egyetértenék minden döntéssel, amelyet útközben hoztál. Ez azonban semmit sem változtat azon a tényen, hogy nélküled még mindig a seanchanok markában lennénk.

A nő megborzongott.

– Vannak persze jobb pillanataim, amikor azzal hitegetem magam, hogy képes lettem volna ellenállni nekik és talán a saját erőmből is el tudtam volna menekülni. Igen fontosnak találom, hogy megőrizzük a legfontosabb ábrándképeinket. Nem gondolod, hogy így van?

– Hát talán, Teslyn – bólintott Mat az állát vakargatva. – Talán így is lehet.

Az aes sedai ekkor meglepő módon kezet nyújtott.

– Ne felejtsd el, ha valaha is eljössz a Fehér Toronyba, akkor ott olyan nők is élnek, akik a lekötelezettjeid, Matrim Cauthon! Jómagam nem felejtek.

Mat megragadta a kinyújtott kezet. Az pontosan olyan csontos volt, mint amilyennek látszott, de sokkal melegebb, mint amilyenre számított. Biztosra vette, hogy némelyik aes sedainak jég folyik az ereiben vér helyett. Mások viszont nem voltak annyira szörnyűek.

A nő biccentett. Majdnem fejet hajtott. Tisztelettel. Kis híján enyhe meghajlásnak is lehetett volna gondolni. Mat elengedte a kezét és meglepő módon zavarba jött. Mintha csak kirántották volna a talajt a lába alól. Az aes sedai megfordult és elindult a saját sátra felé.

– Lovak is kellenek ám az útra – szólalt meg a fiatalember. – Ha megvárják holnap, hogy felkeljek, akkor adok párat. Meg ellátmányt is. Nem venném a szívemre, hogy egész úton Tar Valonba éhezzenek. A mostani tapasztalataim meg azt súgják, hogy a falvakban nem nagyon számíthatnak ennivalóra.

– Azt mondtad Joline-nak…

– Újra megszámoltam a lovaimat – felelte Mat. A fejében újra dübörögtek a dobókockák, hogy a Fény égette volna meg őket! – Szóval megszámoltam a sereg lovait. Hát nem kiderült, hogy párról azért le tudunk mondani? Azokat elvihetik.

– Én magam nem azért jöttem, hogy csalafinta módon lovakat szerezzek tőled – figyelmeztetett Teslyn. – Komolyan mondom.

– Én pedig elhiszem – felelte Mat, megfordult és felhajtotta a sátor ajtaját. – Éppen ezért ajánlottam fel őket.

Belépett a sátorba, ott pedig megdermedt. Ez a szag…

Vér.

Kilencedik fejezet

Vér a levegőben

Mat azonnal a földre vetette magát. Az ösztönös mozdulat megmentette az életét, mert valami elsuhant közvetlenül a feje fölött. Oldalra gördült és a kezével beletenyerelt egy nedves tócsába a földön.

– Gyilkosok! – üvöltötte. – Gyilkosság a táborban! A rohadt életbe, gyilkosság!

Valami közeledett. A sátorban tökéletes sötétség uralkodott, de hallotta a mozgást. Megcsúszott, de nem hagyta el a szerencséje, amikor a következő pillanatban valami megint elsüvített mellette.

Arrébb vetette magát. Átgördült a vállán, és oldalra lendítette a kezét. Hiszen ott hagyta…

És ott is volt! Felpattant a tábori ágy mellett. A kezében már szorította a fegyver hosszú fanyelét. A hátsó lábára helyezte a testsúlyát, a magasba emelte az ashandareit, megpördült és vágott. Nem a sötétben közeledő alak felé, hanem a sátor falába.

A szövet könnyedén felhasadt, ő pedig kiszökkent. Egy kézzel tartotta a hosszú pengéjű lándzsát. A másik kezével megmarkolta a nyakában lógó bőrszíjat. Annyira kapkodott, hogy a körmével felsebezte a bőrét. Előhúzta a rókafejes medált, majd bevetette magát a sátor melletti bokrok közé.

A közeli lámpaoszlop tetejéről halvány fény világította meg a tábori ösvények találkozópontját. Ez a fény éppen elég volt arra, hogy Mat megpillantsa a hasítékon keresztül előkígyózó alakot. Azt, akitől annyira tartott. A gholam emberre hasonlított. Egy átlagos arcvonású, karcsú, homokszínű hajú férfira. Egyetlen különös ismertetőjele az arcát elcsúfító forradása volt. A szörnyeteg elméletileg nem tűnt fenyegetőnek. Észre sem lehetett volna venni. A legtöbb ember tekintete egyszerűen átsiklott fölötte. Nem törődtek volna vele egészen addig a pillanatig, amíg ki nem tépte a torkukat.

Mat hátrálni kezdett. A sátra a hegyoldal közelében állt. Abba az irányba vonult vissza. A rókafejes medált a bőrszíjával ráerősítette az ashandarei pengéjének a lapjára. A fémdarabot nem sikerült tökéletesen rögzítenie, viszont elég sokat gyakorolta ezt a mozdulatot. A medál volt az egyetlen olyan dolog, amiről tudta, hogy sérülést lehet vele okozni a gholamnak. Miközben a szíjat csomózta, még mindig hangosan üvöltött segítségért. A katonák ugyan nem sokat érnek ez ellen az ocsmányság ellen, ám a gholam régebben egyszer arról beszélt, hogy parancsot kapott arra, hogy kerülje a túl nagy feltűnést. A sokaság esetleg elijesztheti.

A rém valóban habozni látszott. A tábor irányába pillantott. Aztán megfordult Mat felé és közeledni kezdett. Olyan folyékony mozdulatokkal haladt, ahogy a selyemszövet lobog a szélben.

– Büszke lehetsz magadra! – suttogta. – Parancsoló uram most már mindenkinél jobban akar téged. Addig nem törődhetek a többiekkel, míg meg nem ízleltem a véredet.

A szörnyeteg bal kezében hosszú tőrt tartott. Jobb karjáról vér csöpögött. Mat valósággal megdermedt. Ki lehetett az áldozat? Már megint kit mészároltak le Matrim Chauton helyett? Lelki szemével újra látta Tylin holttestét. Valójában sohasem pillanthatta meg az elhunytat. A képet csupán a képzelete vetítette elé. Sajnálatos módon azonban igen élénk volt a képzelőereje.

Sok volt ez így együtt. Az a kép a fejében, a vér szaga a levegőben. Nagyobb bolondságot nem is csinálhatott volna, mint amit ekkor tett. Támadásba lendült.

Az üvöltése belehasított a sötétbe, amikor előrevetette magát és meglendítette az ashandareit. Az a féreg annyira gyors volt! Valósággal elröppent a fegyver pengéje elől.

Megkerülte Matet. Olyan volt, mint a támadni készülő farkas. A lépte szinte nem is hallatszott, pedig rátaposott a kiszáradt gazra. Döfött a késsel, és Mat csupán a villámgyors reflexeinek köszönhette, hogy hátra tudott ugrani a szemmel követhetetlen gyorsasággal lecsapó fegyver elől. A fiú tántorogva hátrált a gazban. Vadul lengette az ashandareit. A lény szemlátomást tartott a medáltól. A Fényre, a rókafej nélkül már holtan feküdne egy vértócsában a földön! – villant át Mat agyán.

A támadó szörnyeteg olyan volt, mint a folyékony sötétség. Mat vadul meglendítette a fegyverét, és a jó szerencsének köszönhetően sikerült megütnie a gholamot. A medál megérintette a szörnyeteg kezét. A levegő megtelt az égett hús szagával, a gholam felszisszent és hátratántorodott.

– Nem kellett volna megölnöd Tylint, hogy a Fény égetne meg! – üvöltött Mat a szörnyre. – Ott hagyhattad volna! Nem őt akartad. Engem akartál!

A lény szélesen elvigyorodott. Fekete üregként tátongó szájában összevissza fogak meredeztek.

– A madár repül. Az ember lélegzik. Én meg gyilkolok.

Ismét támadásba lendült, és Mat tudta, hogy most már tényleg bajban van. A táborban mind több helyen kiabáltak. Csak pár pillanattal ezelőtt kezdett el üvöltözni, és ha még kibírja néhány szívdobbanásnyi ideig, akkor majd jön a segítség. Még néhány pillanatig…

– Azt mondták, hogy öljek meg mindenkit – mondta halkan a gholam. – Hogy előcsalogassalak. A bajszos férfit. Az öreget, aki a múltkor közbelépett. Azt a kis, sötét bőrű nőt, akiért úgy odavagy. Mindegyiket, kivéve, ha most meg tudlak ölni.

A Fény égetné meg a gholamot! Hogy a fészkes fenébe tudhat Tuonról? Hogyan? Ez lehetetlen.

Mat annyira megdöbbent, hogy csak a legutolsó pillanatban emelte feljebb az ashandareit, amikor a gholam előrevetette magát. Az ifjú felhördült és oldalra lendült, de elkésett a meneküléssel. A szörnyfajzat pengéje sziszegve mart a levegőbe. A következő pillanatban azonban a kés megrándult és egyszerűen kiszakadt a gholam ujjai közül. Mat döbbenten nézte, amint valami a derekára tekeredett és hátrarántotta. Ő azonnal kikerült a szörny karmainak hatóköréből.

A Levegő fonatai! Teslyn! A nő Mat sátra előtt állt és összeszorított foggal összpontosított.

– Nem lehet hozzáérni a fonatokkal! – kiabálta Mat, amikor a Levegő letette kicsit arrébb a gholamtól. Ha a nő fel tudná emelni magasba, a levegőbe, az most kifejezetten jól jött volna. Eddig azonban még egyszer sem lehetett tanúja annak, hogy egy aes sedai bármit is néhány lábnyinál magasabbra emelt volna a levegőbe.

Sietve elmozdult oldalra, mert a gholam máris utána vetette magát. Ekkor azonban valamilyen terjedelmes dolog jelent meg kettőjük között. A gholam egy könnyebb mozdulattal kitért a támadás elől. Az ormótlan tárgy – egy szék! – nekivágódott a hegyoldalnak, a gholam azonban megpördült, amikor oldalba kapta egy jókora pad. Majdnem hanyatt zuhant az ütéstől.

Mat szilárdan megvetette a lábát, és Teslyn felé fordult, aki a Levegő láthatatlan fonataival ismét benyúlt a sátorba. Okos asszony, gondolta a fiú. A fonatok nem tudják megérinteni a gholamot, viszont a segítségükkel elhajított tárgyak nagyon is.

Viszont ennyivel nem lehetett megállítani a szörnyet. Mat egyszer látta, ahogy ez a förtelem csak úgy kihúzta a mellébe döfött kést. Annyira sem izgatta, mint egy átlagos embert a ruhájára tapadó bogáncs. Ekkor azonban már katonák közeledtek rohanva az ösvényeken. Hosszú lándzsájuk vagy kardjuk és pajzsuk volt. Az egész tábor fényárba borult.

A gholam dühös pillantást vetett Matre, majd rohanni kezdett a tábort övező sötétség felé. A fiatalember megpördült, majd megtorpant, amikor két katonája lándzsát szegezve elállta a közeledő szörnyeteg útját. Gorderan és Fergin. Két veterán. Mind a ketten megúszták Ebou Dart.

– Ne! – üvöltötte Mat. – Hagyjátok elmen…

Elkésett a figyelmeztetéssel. A szörnyfajzat habozás nélkül besiklott a két lándzsa közé, megragadta a katonák torkát és összezárta az öklét. Csavart kézzel kitépte a torkukat. Mire a két test a földre zuhant, már el is tűnt a sötétben.

A Fény égessen meg! – gondolta Mat. És már ment volna utána. Kibelezlek és…

Mozdulatlanná dermedt. Vérszag ült a levegőben. A sátor belseje felől jött. Majdnem elfeledkezett erről.

Olver! Lélekszakadva rohant vissza a sátor felé. Sötét volt odabent, és valósággal arcul csapta a vér bűze.

– Fényt! Teslyn, tudna… – Egy világító gömb jelent meg a háta mögött.

Éppen elég fény áradt belőle ahhoz, hogy Mat felfogja a benti szörnyűséget. Lopin, az inasa holtan feküdt a sátor padlóján. A vére hatalmas, sötét tócsát alkotott. Két másik holttest is hevert Mat tábori ágyán. Riden és Wil Reeve őrizte a sátrat. Észre kellett volna vennie, hogy nem álltak a helyükön. Ostoba fajankó!

A holttesteket nézve Mat érezte, ahogy belehasít a fájdalom. Lopin csak nemrég tért magához igazából Nalesean halála után. A Fény égesse meg, kár volt ezért a derék emberért! Hiszen még csak katona sem volt. Inasként tökéletesen beérte azzal, hogy törődhetett valakivel. Mat iszonyú lelkiismeret-furdalást érzett azért, hogy valaha panaszkodott miatta. Lopin segítsége nélkül sohasem tudtak volna elszökni Ebou Darból.

És a négy bajtársa miatt is. Ketten közülük átvészelték Ebou Dart és a gholam előző támadását.

Riasztanom kellett volna őket, gondolta. Riadókészültségbe kellett volna helyeznem az egész tábort. De vajon ment volna bármire is ezzel? A gholam gyakorlatilag megállíthatatlannak bizonyult. Matben erősen élt a gyanú, hogy ez a fajzat az egész sereget le tudta volna mészárolni, ha erre lett volna szüksége ahhoz, hogy elkapja őt. Ha arra kapott volna parancsot. Csupán a gazdája parancsszava tartotta vissza attól, hogy mindenkit lemészároljon. Kerülnie kellett a feltűnést.

Mat nyomát sem látta Olvernek. A fiúnak már rég itt kellett volna aludnia a sarokban, a szalmazsákon. Lopin vére már oda is eljutott. Olver takarója elkezdte felszívni a vért. Mat vett egy mély lélegzetet és kutatni kezdett a roncsok között. Félrehúzta a takarókat, benézett a felborított bútorok mögé, miközben rettegett attól, hogy mit találhat.

Még több káromkodó katona érkezett. A tábor hangosan morajlott. A kürtök szava riasztást zengett. Lámpák lobbantak fel, fegyverzet csörgött.

– Olver! – kiáltotta Mat az ajtó előtt gyülekező katonáknak. Hiszen már átkutatta az egész átkozott sátrat! – Látta valaki ezt a gyereket?

– Azt hiszem, Noalnél van – felelte Sloe Maddow, egy elálló fülű katona. – Átment…

Mat kirobbant a sátorból. Rohanva elindult Noal szálláshelye felé. Éppen akkor ért oda, amikor az ősz hajú férfi kilépett és gyanakodva körülnézett.

– Olver? – kérdezte Mat, és megragadta.

– Minden rendben, Mat – válaszolta savanyú mosollyal Noal. – Sajnálom… nem akartalak megrémiszteni. Kígyók és rókákat játszottunk, a gyerek pedig elaludt a padlómon. Letakartam egy pokróccal. Mostanában elég sokáig fenn maradt, amikor rád várt. Nem akartam felébreszteni, ha már elaludt. Tudom, üzenetet kellett volna küldenem.

– Még hogy sajnálod? – kiáltotta Mat, és magához ölelte Noalt. – Rohadtul nincs mit sajnálnod, drága barátom, hiszen megmentetted az életét!

Egy órával később Mat Thom és Noal társaságában ült utóbbi apró sátrában. Egy tucatnyi katona őrizte a helyet, Olvert pedig elküldték, hogy aludjon Teslyn sátrában. A fiú még csak nem is sejtette, hogy milyen közel járt ahhoz, hogy meggyilkolják. Remélhetőleg nem is tudja meg soha.

A medál már ismét Mat nyakában lógott, bár ehhez szereznie kellett egy új bőrszíjat. Az ashandarei csúnyán összevagdalta a régit. Ki kell majd találni valami jobbat a rókafej rögzítésére.

– Thom – figyelmeztette halkan a barátját. – Ez az átokfajzat megfenyegetett téged, meg téged is, Noal. Olvert nem hozta szóba, viszont megemlítette Tuont.

– Hogy a csudában tudhatott róla? – töprengett Thom a fejét vakarva.

– Az őrök találtak még egy holttestet a táboron kívül. Derryét.

Ez a katona néhány nappal korábban tűnt el. Mat azt gondolta róla, hogy megszökött. Előfordult az ilyesmi, bár a dezertálás igen ritka dolognak számított a Bandában.

– Jó pár napja halott lehetett.

– Olyan régen elkapta? – kérdezte savanyú arccal Noal.

A csapott vállú férfi orra olyan volt, mintha egy hatalmas, összegyűrt paprika nőtt volna az arca közepéből. Mat mindig is azt gondolta róla, hogy iszonyúan… megviselt. A kezét elborították a ráncok. Mintha csupa bütykökből állt volna.

– Ez a szörnyeteg alighanem kivallatta – töprengett Mat. – Kiderítette, hogy kivel töltöm az időmet, és hol van a sátram.

– Képes volna minderre? – kételkedett Thom. – Nekem eddig úgy tűnt, hogy olyan, mint egy kopó. Rád vadászik.

– Tylin palotájában is pontosan tudta, hol talál rám – felelte az ifjú. – Amikor meg eltűntem, felment Tylin lakosztályába. Vagy kikérdezett valakit, vagy levonta a következtetéseket. Nem lehetünk biztosak abban, hogy megkínozta-e Derryt vagy a harcos csak belefutott a gholamba, amikor ez a lény a tábor körül ólálkodott, hogy kémkedjen. Ravasz egy fajzat, az már biztos.

Csak nem fogja üldözőbe venni Tuont is, ugye? Csupán azért fenyegette halállal a barátait, mert el akarta terelni az ő figyelmét. Hiszen még az éjjel is világosan kiderült, hogy nem szabad túl nagy feltűnést keltenie. Ez a következtetés mégsem vigasztalta meg különösképpen Matet. Ha a szörnyeteg bántani merné Tuont…

Csak egyetlen módon lehetett elkerülni azt, hogy erre sor kerüljön.

– Akkor most mitévők leszünk? – kérdezte Noal.

– Megkeressük és elkapjuk – felelte Mat halkan. – Elkapjuk és megöljük ezt a bestiát.

Noel és Thom elhallgattak.

– Nem engedhetem meg, hogy ez az átokfajzat egészen a Ghenjei-toronyig üldözzön minket! – erősködött Mat.

– De hát meg lehet ölni? – kérdezte Thom.

– Mindent meg lehet ölni – méltatlankodott Mat. – Teslyn még azt is bebizonyította, hogy akár az Egyetlen Hatalom segítségével is ütni lehet rajta, ha valaki elég leleményes. Valami hasonlót kell kitalálnunk.

– Micsodát? – kérdezte Noal.

– Még nem tudom – ismerte be Mat. – Ti ketten folytassátok az előkészületeket! Készüljünk fel arra, hogy azonnal útra keljünk a Ghenjei-toronyba, mihelyt Verin esküje lehetővé teszi. A Fény égessen meg, még mindig nem sikerült beszélnem Elayne-nel! El akarom készíttetni Aludra sárkányait. Kell írnom még egy levelet. Most majd keményebben fogalmazok. Egyelőre elengedhetetlen néhány változtatás. Mostantól a városban fogok aludni. Minden éjszaka másik fogadóban. Ezt kihirdetjük az egész sereg előtt, így ha a gholam is hallgatózik, akkor tudni fogja. Nem lesz oka arra, hogy megtámadja az embereimet. Ti ketten is kénytelenek lesztek beköltözni a városba. Amíg el nem dől a harc. Amíg vagy a szörnyeteg el nem pusztul, vagy én. A kérdés csak az, hogy mihez kezdjük Olverrel? Ez az átkozott ugyan nem beszélt róla, de…

Thom és Noel szemében látta, hogy a barátai értik a helyzetet. Mat egyedül hagyta Tylint, és a nő meghalt. Nem teszi ugyanezt Olverrel.

– Magunkkal kell vinnünk a fiút is – töprengett Thom. – Vagy visszük, vagy el kell küldenünk.

– Hallottam tegnap, hogy miről beszélnek az aes sedaiok – jelentette ki Noal és csontos ujjaival dörzsölgetni kezdte az arcát. – Arra készülnek, hogy távozzanak. Mi lenne, ha velük küldenénk?

Mat savanyú képet vágott. Figyelembe véve azt, hogy milyen sóvárgó szemmel bámulta Olver a nőket, biztosra vette volna, hogy az aes sedaiok legkésőbb egy nap elteltével a lábujjainál fogva fellógatnák a fiút. Már azon is csodálkozott, hogy erre eddig nem került sor. Ha egyszer rájön, hogy a katonák közül ki volt az a gazfickó, aki arra a sok disznóságra tanította a gyereket… hát hogy lehet így viselkedni a nőkkel?

– Nem hiszem, hogy így meg tudnánk szabadulni tőle – szólalt meg végül. – Már az első nap lelépne tőlük és aznap este újra itt volna a táborban.

Thom egyetértően bólintott.

– Akkor pedig magunkkal kell vinnünk – vonta le a következtetést Mat. – A városban fog lakni, a fogadókban. Lehet, hogy…

– Matrim Cauthon! – Az éles kiáltás valósággal belemart Thom sátrába.

Mat felsóhajtott, biccentett a társainak, aztán feltápászkodott. Kilépve a sátorból azt látta, hogy Joline és az őrzői keresztül erőszakoskodták magukat az őrök között, és már éppen fel akarták tépni a sátor ajtaját, hogy belépjenek. Csak az ő megjelenése állította meg az érkezőket.

A katonák közül többen szégyenkezve lesütötték a tekintetüket, amiért átengedték ezt a nőszemélyt. Mat nem haragudott az embereire. Az átkozott aes sedaiok nagyjában-egészében azt teszik, amire éppen kedvük szottyan.

Joline szinte semmiben sem hasonlított Teslynre. A karcsú és csinos nő mélyen kivágott, fehér ruhát viselt. Szívesen mosolygott, bár a mosoly többnyire eltűnt az arcáról, ha Mat felé fordult. Hatalmas, barna szeme volt. Az ilyen szem könnyedén beszippant egy férfit, aki azután belefulladhat a mélységébe.

Bármennyire is csinos volt ez a nő, Mat egy pillanatig sem gondolta róla, hogy jól illene valamelyik barátjához. Egyetlen cimborájának sem kívánta volna azt, hogy Joline a nyakába szakadjon. Igazi úriember módjára ehelyett arról ábrándozott, hogy ez a hárpia inkább az ellenségeit boldogíthatná. Persze az is jó, ha megmarad Fen és Blaeric oldalán. Mat úgy vélte, hogy Joline két őrzőjének teljességgel elment az esze.

Mind a ketten a Határvidékről származtak. Az egyik shienari, a másik pedig saldaeai volt. Fen kőkemény tekintettel nézett a világra. Mintha csak azt kereste volna, hogy kit mészárolhat le legközelebb? Az ember azt hihette volna róla, hogy egy rossz szó is elég ahhoz, hogy felkerüljön a legyilkolandók listájára. Blaeric varkocsa egyre hosszabbra nőtt, de még mindig túl rövid volt. Mat esetleg megemlíthette volna neki, hogy így pont úgy néz ki, mintha egy borz farkát ragasztották volna a fejére. Persze egy ilyen kijelentés azzal járt volna, hogy az őrző azonnal feldarabolja. A mai, különösen rosszul sikerült éjszakán erről azért már tényleg lemondott volna.

Joline összevonta a karját a mellén.

– Úgy tűnik, hogy a jelentésed erről a… lényről, aki a nyomodba eredt… pontosnak bizonyult.

A nő hangjában kétely csengett. Mat elveszítette öt emberét. Ez a némber pedig itt nekiáll kételkedni. Átkozott aes sedai!

– Igen? – kérdezte a nőtől. – Tud valamit a gholamokról?

– Semmit sem – felelte a nő. – Ennek ellenére vissza kell térnem a Fehér Toronyba. Holnap reggel indulok.

Habozni látszott.

– Szeretném megkérdezni, hogy esetleg tudnál-e kölcsönadni néhány lovat az útra. Amire nincs szükséged. Nem leszek válogatós.

– A városban senkinek sem volt eladó lova, igaz? – mordult fel Mat.

A nő arcán végtelen szelídség látszott.

– Hát jól van – egyezett bele az ifjú. – Most legalább udvariasan kérte, én pedig láttam, hogy ez mennyire nehezére esett. Meg amúgy is odaígértem már pár lovat Teslynnek. Maga is kaphat néhányat. Már azért is megéri, hogy végre megszabadulok maguktól. Nagy kő esik le a szívemről.

– Köszönöm – felelte a nő tökéletes önuralommal. – Engedd meg azonban, hogy adjak egy jó tanácsot! Figyelembe véve, hogy gyakran milyen társaságban forogsz, nem ártana jobban odafigyelni, hogy milyen szavakat használsz.

– Figyelembe véve, hogy túlságosan is gyakran milyen társaságban szoktam mozogni – csattant fel Mat –, átkozottul elképesztő, hogy nem káromkodom többet! Menjen, Joline, ne is lássam! Most ugyanis levelet kell írnom ő átkozottul királyi felségének, a szépséges Elayne királynőnek!

Joline szipákolt egyet.

– A neki írt leveled is ilyen trágár hangvételű lesz?

– Még szép, hogy ilyen! – morogta Mat, miközben visszafordult Thom sátra felé. – Különben honnan tudhatná, hogy tényleg én írtam neki?

Tízedik fejezet

A rontás elmúltával

– Egyetértek ezekkel a beszámolókkal – jelentette ki Elyas, miközben ott lépdelt Perrin oldalán.

A másik oldalon, csendben a gondolataiba mélyedve a fekete kabátos Grady haladt. Montem al'San és Azi al'Thone – Perrin aznapra kijelölt testőrei – mögöttük jöttek.

Kora reggelre járt az idő. Perrin azt a látszatot keltette, mintha az őrszemeket ellenőrizte volna, ám a valóságban csak járni akart egyet. A tábor már átkerült az új helyére, a jehannahi országúton túl húzódó, magasan fekvő mezőre. Itt elég vizet is találtak és a hely kellő közelségben feküdt az országúthoz ahhoz, hogy ellenőrizzék a forgalmat, ugyanakkor a távolság lehetővé tette azt is, hogy ne okozzon gondot a védelme.

A mező egyik oldalán egy ősi szobor feküdt néhány fa előtt. A faragvány valamikor régen dőlhetett az oldalára. Mára a nagyobbik része már a föld alá került. Egyik karja azonban még így is kiemelkedett. A kéz egy kard markolatát szorította. A pengét mintha csak a földbe szúrták volna.

– Nem lett volna szabad előreküldenem Gillt és a többieket – töprengett Perrin. – Utána meg hagytam, hogy lecsapjon rájuk az első arra járó sereg.

– Nem számíthattál arra, hogy ez fog történni – ellenkezett Elyas. – És arra sem, hogy ennyire lassan haladnak csak. Mégis, hol hagyhattad őket? A hátad mögött ott lihegtek a shaidók. Ha nem alakult volna olyan szerencsésen a maldeni csata, akkor Gill meg a társai csapdába kerültek volna a két ellenséges aiel sereg között.

Perrin csendben morgolódott. Csizmába bújtatott lába kissé belesüllyedt a felázott talajba. Gyűlölte az összetaposott, állott sár és a belekeveredett rothadó, elhalt növények bűzét. Nem volt annyira szörnyű, mint azok a helyek, amelyeket megérintett a Fertő, ám nagyon is úgy érezte, hogy az egész környéket már csak néhány fokozat választotta el attól a rettenetes állapottól.

Odaértek egy őrhelyhez. Ketten álltak itt: Hu Barran és Darl Coplin. Természetesen mások is vigyáztak még a táborra. A fák között folyóközi íjászok rejtőztek és a környéken Hajadonok járőröztek. Perrin azonban már tudta, hogy a jól látható őrök mindenkit megnyugtatnak odabent, a tábor belsejében.

Az őrök tisztelegtek, bár Darl nem vitte túlzásba a dolgot. Furcsa illatkeverék áradt a két harcosból. Megbánás, csalódottság és rosszkedv. Meg szégyen. Ez utóbbit csak egészen halványan érezte, de akkor is ott volt. A harcosok nem tudtak elfeledkezni arról, hogy Perrin állítólag megcsalta a feleségét Berelainnel. Faile visszatérése még csak fokozta a zavarodottságukat. A Folyóközben igen súlyos vádnak számított, ha valakiről azt gondolták, hogy hűtlenkedik.

Perrin biccentett, aztán mentek tovább. Nem szokta rendszeresen ellenőrizni az őrséget. Viszont ha az emberek tudták, hogy időnként a körmükre néz, akkor odafigyelnek magukra. Többnyire. A múlt éjjel a csizmája orrával kissé oldalba kellett böknie a horkoló Berrin Tanelt. Ezenfelül mindig gondosan figyelt arra, hogy nem érzi-e valamilyen égetett szesz erős illatát a katonák között. Jori Congarról igencsak el tudta volna képzelni, hogy őrség közben titokban iszik egy vagy két kupicával.

– Szóval akkor a fehérköpenyek elfogták az embereinket, és ott vannak a készleteink is – jelentette ki Perrin. Savanyú képet vágott, mert eszébe jutottak, hogy a So Haborban vásárolt gabona most a fehérköpenyek hasát fogja megtölteni. – Be tudnánk osonni, hogy kiszabadítsuk őket?

– Nem értem, mi okunk lenne osonni? – szólalt meg a hátuk mögött Grady hangja. – Bocsáss meg, jó uram, de nekem úgy tűnik, hogy túlzottan is sötéten látod az előttünk álló nehézséget!

Perrin a cserzett arcbőrű férfira pillantott.

– Fehérköpenyekről beszélünk, Grady. Ők mindig komoly fejtörést okoznak.

– Tehetetlenek lesznek, ha olyan valakivel találkoznak, aki fókuszálni tudja az Egyetlen Hatalmat – vonta meg a vállát Grady, miközben kezét a háta mögött összekulcsolva lépdelt. Fekete kabátjában, a jelvénnyel a nyakán és egyre inkább katonás megjelenésével, mind kevésbé hasonlított az egykori gazdaemberre. – Neald már kezd rendbe jönni. Ő meg én alaposan elláthatnánk a gyermekek baját. Amíg ide nem adják, amit akarunk tőlük.

Perrin bólintott. Elborzasztotta a gondolat, hogy szabad kezet adjon az asha'maneknek. Orrában érezte az összeégett hús bűzét, látta, hogy felhasad a föld, és darabokra szakad. Jól emlékezett, mi történt Dumai Kútjánál. Ugyanakkor nem engedhette meg magának, hogy egy olyan hadicsellel próbálkozzon, mint Maldennél. Ha nem marad más választásuk, megadja nekik az engedélyt.

Egyelőre azonban még várt. A ta'verenek esetén nem lehetett véletlenről beszélni. Először a farkasok, aztán meg a fehérköpenyek. Visszatértek azok a dolgok, amelyektől már régóta szeretett volna megszabadulni. Itt vannak és nyomasztják. A gyermekeket sikerült kiszorítania a Folyóközből. Azok közül, akik ott álltak akkor a háta mögött, sokan egészen idáig követték.

– Lehet, hogy arra is sor kerül majd – mondta Gradynek, miközben mentek tovább. – De az is lehet, hogy nem. Erősebbek vagyunk, mint ők, és most, hogy végre bevontuk azt az átkozott farkasfejes zászlót, talán nem is jönnek rá, hogy kik vagyunk. Ott lobog fölöttünk Ghealdan királynőjének a zászlaja. Ők meg ugye Alliandre földjén vannak. Valószínűleg csak megörültek a szekereken talált ellátmánynak, és úgy döntöttek, hogy „vigyáznak rá”. Némi vita és nyomásgyakorlás után talán el fogják engedni az embereinket.

Elyas bólintott, és mintha Grady is egyetértett volna. Perrint azonban nem győzték meg a saját szavai. A fehérköpenyek azóta üldözték, hogy először összecsapott velük még annak idején a Folyóközben. Soha egyetlen alkalommal sem úszta meg a harcot.

Úgy tűnt, hogy elérkezett a leszámolás ideje. Ideje elvarrnia ezt a szálat. Elege volt a lidércnyomásból. Most majd véget vet neki, vagy így, vagy úgy.

Tovább gyalogoltak. Megérkeztek a tábor aiel részlegébe. Perrin odabiccentett az őrhelyen guggoló néhány Hajadonnak. A harcoslányok nyugodtnak tűntek, de feszülten figyeltek. Nem álltak fel, hogy tisztelegjenek, ami nagyon is megfelelt Perrinnek, de viszonozták a bólintását. Alighanem igen nagy jire tett szert a szemükben azzal, ahogy megtervezte, majd pedig végrehajtotta a shaidók elleni támadást.

Az aiel táborra a saját őreik vigyáztak. Nem volt oka arra, hogy őket is ellenőrizze. Ennek ellenére arrafelé is elsétált. Ha már a tábor többi részét megnézte, akkor azt sem fogja kihagyni.

Grady hirtelen megtorpant. A tudós asszonyok sátra felé fordult.

– Mi az? – kérdezte Perrin, és körülnézett a táborban. Nem látott semmi szokatlant sem. Grady viszont elmosolyodott.

– Azt hiszem, sikerült nekik.

Rohanni kezdett az aiel táborrész irányába. Nem törődött a Hajadonok dühös pillantásával. Könnyen lehet, hogy azok kitették volna a szűrét, asha'man ide vagy oda, ha Perrin nem lett volna ott a közelben.

Neald, gondolta Perrin. Az aes sedaiokkal együtt az összekapcsolódást gyakorolták. Ha Grady meglátott valamilyen fonatokat…

Perrin társaival a nyomába eredt. Nemsokára beértek a tudós asszonyok sátrai közé. Az aiel táborrész közepén álló sátrak körül valahogy kiszárították és keményre döngölték a talajt. Valószínűleg az Egyetlen Hatalom fonataival. Neald, Ederra és Masuri ült ott. Fager Neald, a fiatal murandi legény bajuszát egészen hegyesre pödörte. Fekete kabátja gallérját semmi sem díszítette, ám igencsak valószínűnek tűnt, hogy elő fogják léptetni, mihelyt a csoport visszatér erről az utazásról. Igen megnőtt az ereje azóta, hogy útra keltek.

Még mindig sápadtnak tűnt a kígyómarások miatt, de már sokkal jobb bőrben volt, mint akárcsak pár nappal korábban. Mosolyogva bámulta maga előtt a levegőt. Az illata elégedettségről árulkodott.

A levegőben egy jókora Kapu lebegett. Perrin felmordult. Az Átjáró szemmel láthatóan arra a helyre vezetett, ahol több héttel korábban táboroztak. Egy nyílt mezőre, a nagy semmi közepén.

– Megy a dolog? – kérdezte Grady, és letérdelt Neald mellé.

– Annyira gyönyörű, Jur! – felelte Neald egész halkan. A hangjában nyoma se maradt, annak a kivagyiságnak, amit néhanapján nem tudott eltitkolni. – Érzem a saidart! Olyan, mintha most már sokkal teljesebb lennék.

– Fókuszálod a saidart? – kérdezte Perrin.

– Nem. De nincs is rá szükségem. Képes vagyok használni.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte izgatottan Grady.

– Hogy is mondjam… nehéz elmagyarázni. A fonatok saidinből vannak, de úgy tűnik, hogy képes vagyok erősebbé tenni őket a saidarral. Bár egyedül hozom létre ezt a Kaput, de nagyon úgy tűnik, hogy sokkal többet tudok beleengedni a Hatalomból. Sokkal nagyobb lesz. A nőktől kapom ezt az erőt. A Fényre! Annyira csodálatos! Már hónapokkal ezelőtt ezt kellett volna tennünk.

Perrin a két nőre pillantott. Sem Masuri, sem Edarra nem tűnt olyan lelkesnek, mint Neald. Masuri mintha rosszul lett volna. A félelem szaga áradt belőle. Edarra viszont kíváncsinak és gyanakvónak látszott. Grady egyszer említette, hogy csak akkor lehet így összekapcsolódni, hogyha az irányító férfi átveszi az uralmat a nők fölött.

– Akkor elküldjük a felderítőket Cairhienbe. Nemsokára – jelentette ki Perrin, miközben a zsebében önkéntelenül is piszkálni kezdte az ördöglakatot. – Grady, beszéld meg az aielekkel, hogy mire van szükség az induláshoz! A Kapukat úgy alakítsátok ki, ahogy ők kérik.

– Igenis, nagyuram – válaszolta Grady, és megdörzsölte cserzett arcbőrét. – Lehet, hogy hasznosabb volna kitanulnom ezt a módszert, mint hogy folytassam a járőrözést. Persze van itt még valami, amiről nagyon szívesen beszéltem volna, ha nagyuram ráér egy kicsit.

– Ahogy gondolod – felelte Perrin, és eltávolodtak a csoport közeléből. Közben oldalról más tudós asszonyok is előjöttek és rászóltak Nealdre, hogy most ők következnek. Velük kell összekapcsolódnia. Fel sem merült bennük, hogy esetleg Neald lett volna itt a vezető. A fiatalember pedig sietve engedelmeskedett. Nagyon óvatosan viselkedett az aielek közelében, amióta kicsit túlságosan is rámenős volt az egyik Hajadonnal, minek következtében a Hajadon csókjának a hegyesebbik végén találta magát.

– Miről akartál beszélni velem, Grady? – kérdezte Perrin, miután kicsit arrébb sétáltak.

– Hát nagyon úgy tűnik, hogy Neald meg én is eléggé rendbe jöttünk ahhoz, hogy Kapukat nyissunk – magyarázta Grady. – Azon gondolkoztam, hogy esetleg…

Elbizonytalanodott.

– Szóval, hogy egyik délután kaphatnék-e egy kis kimenőt, mert igen szívesen benéznék a Fekete Toronyba. Látni szeretném a családomat.

Hát persze, gondolta Perrin. Hiszen felesége van meg egy fia. Az asha'man nem beszélt túl sokat a családjáról. Igazából szinte semmiről sem szokott mesélni.

– Hát nem is tudom, Grady – csóválta meg a fejét, és felnézett a sötét felhőkkel borított égre. – Itt vannak előttünk azok a fehérköpenyek, és még mindig nem lehetünk biztosak abban, hogy azok a shaidók nem fordulnak utánunk, és nem próbálnak megtámadni minket. Igen rosszul érezném magamat nélküled, amíg nem lehetek biztos abban, hogy biztonságos helyre értünk.

– Nem kell, hogy sokáig ellegyek, nagyuram – magyarázta Grady komoly képpel. Perrin néha el is felejtkezett arról, hogy milyen fiatal is volt valójában ez a férfi. Legfeljebb hat vagy hét esztendővel lehetett idősebb nála. De a fekete kabátja és a napbarnított arcbőre miatt az asha'man sokkal idősebbnek látszott.

– Nemsokára lesz rá alkalmad – ígérte meg Perrin. – Hamarosan. Nem akarok darázsfészekbe nyúlni, amíg ki nem derül, hogy mi minden történt a távollétünkben.

A tudás hatalom. Ezt már sikerült megtanulnia Balwertől.

Grady bólintott. Úgy tűnt, kielégítette a válasz, pedig Perrin igazából nem ígért meg neki semmi biztosat. A Fényre! Már az asha'maneken is kezdte ugyanazt az illatot érezni, mint azokon az embereken, akik a vezetőjüknek tartották. Pedig kezdetben milyen beképzeltnek tűnt ez a két férfi.

– Korábban nem aggódtál a családod miatt, Grady – folytatta. – Valami talán megváltozott?

– Minden más – válaszolta az asha'man halkan. Perrin beleszagolt a férfi illatába. Reményt érzett. – Pár héttel ezelőtt történt. Tudom, hogy az emberek nem hiszik el, de esküszöm nagyuramnak, hogy valóság.

– Az, hogy eltűnt a rontás? – kérdezte Perrin.

Grady bólintott.

Az asha'manek határozottan azt állították, hogy megtisztult az Igazi Forrás férfi fele. Mindenki más tartózkodóan fogadta ezt a kijelentést. Perrin mégis hitt nekik. Bármennyire is valószínűtlennek tűnt, Gradyn nem érződött az őrület, amikor a változásról beszélt. Ezenfelül Perrin nagyon is úgy vélte, hogy Rand bizony képes volna ilyesmire. A színek azonnal kavarogni kezdtek a szeme előtt. Megpróbálta félretolni őket.

– Azt mondod, hogy megtörtént. Én pedig megbízom benned, Grady. De mégis, mi köze az egésznek a Fekete Toronyhoz meg a családodhoz? Azért akarsz odamenni, hogy kiderüljön, a többi asha'man is ugyanezt gondolja?

– Ó, azzal nem lesz gond – felelte Grady. – Csak hát… szóval, jó uram, én magam egyszerű ember volnék. Nálunk a családban a feleségem, Sora gondolkodott. Ha valamit arrébb kellett rakni, az meg rám várt. Egyértelmű volt, hogy be kellett állnom a Fekete Toronyhoz. Tudtam, hogy mi fog történni, amikor megvizsgáltak. Azt is tudtam, hogy itt van bennem. Ahogy az apámban is ott volt. Nem beszéltünk róla, de attól még ott volt. Még egész fiatal ember volt, amikor a Piros nővérek elkapták. Kicsivel azután, miután megszülettem. Amikor beálltam Sárkány nagyurunk szolgálatába, tudtam, hogy mire számíthatok. Még pár év, és nekem annyi. Akkor már miért ne küzdelemmel töltsem ezt az időt? Sárkány nagyurunk azt mondta nekem, hogy katona vagyok, és egy katona nem hagyhatja ott a kötelességét. Ezért aztán nem is kértem, hogy hazamehessek. Hiszen szükség volt rám.

– És ez megváltozott?

– Nagyuram, elmúlt a rontás! Nem fogok megőrülni. Ez azt jelenti… szóval eddig minden okom megvolt a küzdelemre. De mostantól már arra is okom van, hogy éljek.

A férfi szemébe nézve Perrin mindent megértett. Milyen érzés lehetett eddig azzal a tudattal élni, hogy az ember előbb-utóbb megőrül, és akkor majd ki fogják végezni? A hóhér pedig valószínűleg valamelyik barátja lesz, aki azt gondolja, hogy ezzel jót cselekszik.

Ez volt az oka annak, hogy Perrin mindig olyan furcsaságot érzett az asha'manekben. Ezért tartottak távolságot a többi embertől. Ezért voltak annyira komorak. Mindenki más az életben maradásért harcolt. Az asha'manek… az ő küzdelmük célja a halál volt.

Szóval Rand is így érzi magát, gondolta Perrin, és csak nézte, ahogy megjelennek a kavargó színek és feltűnik a barátja. Rand hatalmas, fekete paripája hátán ügetett egy város sáros utcáin. A mellette lovagoló Nynaeve-vel beszélgetett éppen.

Perrin megrázta a fejét, mire a kép eltűnt.

– Haza fogunk küldeni, Grady! – ígérte meg a társának. – Találkozni fogsz a feleségeddel, mielőtt minden véget érne.

Grady bólintott. Felpillantott az égre, amikor észak felől mennydörgés hallatszott.

– Csak beszélni akarok vele, tudja, jó uram? Meg hát látnom kell újra azt a csöppnyi Gadrent is. Lehet, nem is fogom felismerni.

– Lefogadom, hogy aranyos kiskölyök lett belőle, Grady!

Az asha'man nevetni kezdett. Furcsa, de ugyanakkor jó érzés volt hallani a komor férfi nevetését.

– Aranyos? Az én Gadrenem? Nagyuram, lehet, hogy a korához képest nagy az a gyerek, de annyira aranyos, mint egy fatuskó. Ennek ellenére fenemód szeretem a kölköt.

Grady jókedvűen megcsóválta a fejét.

– De már megyek is, hogy eltanuljam ezt a fogást Nealdtől. Hálás köszönetem, nagyuram!

Perrin elmosolyodott és Grady után nézett. Észrevette, hogy sietve egy Hajadon futott be a táborba. A tudós asszonyoknak tett jelentést, de elég hangosan beszélt ahhoz, hogy ő is mindent értsen:

– Egy idegen lovas közeledik a tábor felé vezető országúton. A béke zászlaja van a kezében, de azoknak a gyermekeknek, a Fény Gyermekeinek az öltözékét viseli.

Perrin bólintott, majd magához intette az őreit. Miközben sietve elindult a tábor bejárata felé, Tam is felbukkant, és csatlakozott hozzá. Pont akkor értek oda, amikor a fehérköpeny elérkezett a legelső őrhelyhez. Az ismeretlen egy ragyogóan fehér herélten lovagolt. A kezében hosszú rúdra tűzve valóban fehér zászlót tartott. A köpeny nem takarta el a mellkasát. Látszott, hogy fehér zubbonyt, alatta pedig láncinget viselt. A mellét sárga napkorong díszítette.

Perrin érezte, hogy összerándult a gyomra. Felismerte a katonát. Dain Bornhald volt az.

– Azért jöttem, hogy azzal a bűnözővel, Perrin Aybarával beszéljek! – harsant fel Bornhald határozott hangja, miközben megállította a lovát.

– Itt vagyok, Bornhald – felelte ő, és kilépett a többiek elé.

A katona végigmérte.

– Tényleg te vagy az. A Fény a kezünkre adott.

– Feltéve, ha a kezetekre ad még egy háromszor vagy négyszer akkora hadsereget, mint amelyik ott sorakozik a hátad mögött! – kiáltotta Perrin. – Mert anélkül semmire sem fogtok menni.

– Olyan emberek kerültek a kezünkbe, akik hűséget esküdtek neked, Aybara.

– Akkor engedjétek el őket, majd visszajönnek a táborunkba, és már megyünk is tovább.

Az ifjú fehérköpeny savanyú arccal megfordult a lovával.

– Nekünk még dolgunk van egymással, árnybarát!

– Semmi okunk nincs arra, hogy egymás torkának ugorjunk, Bornhald! – kiáltotta Perrin. – Nagyon is úgy vélem, hogy mindenki mehetne a maga útjára.

– A gyermekek inkább meghalnak, mint hogy elforduljanak az igazságtól – felelte Dain, és maga mellé köpött a földre. – De ezt majd maga a főúrkapitány fogja elmagyarázni neked. Személyesen akar találkozni veled. Azt a parancsot kaptam, hogy adjam át az üzenetét. Nem messze ide vár rád, az út mentén. Azt akarja, hogy találkozz vele.

– Tényleg azt hiszed, hogy belesétálok egy ilyen nyilvánvaló csapdába? – kérdezte Perrin.

Bornhald megvonta a vállát.

– Jössz vagy nem jössz, az a te dolgod. A főúrkapitány felettébb becsületes ember. Megesküszik arra, hogy sértetlenül távozhatsz a találkozóról. Ez jóval több annál, mint amit én ígérnék egy árnybarátnak. Még az aes sedaiokat is magaddal hozhatod, ha vannak veled. Amennyiben szükségét érzed.

Ezekkel a szavakkal Bornhald megsarkantyúzta a lovát és elvágtatott.

Perrin töprengve nézett a távolodó alak után.

– Ugye nem azon gondolkozol, hogy esetleg odamenj, fiam? – kérdezte Tam.

– Nagyon is szeretném tudni, hogy kivel van dolgom – magyarázta Perrin. – És mi kezdeményeztük a tárgyalást. Lehet, hogy sikerülne visszakapnunk az embereinket. A Fény égessen meg! Tam, az a legkevesebb, hogy megpróbálunk egyezkedni, mielőtt megtámadjuk őket.

Az idősebb férfi felsóhajtott, de bólintott.

– Bornhald említette az aes sedaiokat, viszont nem beszélt az asha'manekről – folytatta Perrin. – Lefogadom, hogy nem is tud róluk. Szólj Gradynek, hogy vegyen magára egyszerű folyóközi ruhát! Utána meg Gaullal és Sulinnal keressenek meg! Kérdezd meg Edarától, hogy elkísérne-e minket? A feleségemnek viszont nehogy szólj! Mi hatan előremegyünk és kiderítjük, hogy a fehérköpenyek tényleg hajlandóak-e a békés tárgyalásra? Ha esetleg rosszul alakulnának a dolgok, Grady készen áll, hogy kihozzon minket egy Kapuval.

Az idős férfi bólintott, és elsietett. Perrin nyugtalanul várakozott, míg Tam vissza nem ért. Vele jött Gaul, Sulin és Edara is. Grady néhány perccel később bukkant fel. Barna gyapjúkabátot és barna-zöld öltözéket viselt. Az egyik folyóközi férfitól kérte kölcsön a holmikat. A kezében íjat tartott, ám úgy lépdelt, mint egy katona: szálegyenes háttal, és a szeme határozottan csillogott, ahogy körülnézett. Fenyegetés áradt belőle. Egy egyszerű földműves nem viselkedett volna így. Perrin csak remélni tudta, hogy más nem veszi észre a furcsaságot.

Hatan kerekedtek fel a táborból. Szerencsére Faile nem vette neszét annak, hogy mit történik. Perrin persze a feleségét is bevonta volna az eseményekbe, ha hosszabb tárgyalásra vagy vitára számított volna. Azonban úgy gondolta, hogy csak egész rövid megbeszélés áll előttük. Ráadásul lehet, hogy gyorsan kell reagálniuk, és akkor jobb, ha nem kell a felesége miatt aggódnia.

Gyalog mentek, és a fehérköpenyeket kis távolságra tényleg megtalálták az út mellett. Talán egy tucatnyian álltak az út mentén felállított kisebb sátor közelében. Szélirányban helyezkedtek el, így Perrin kissé megnyugodhatott. A szagukba harag és bizalmatlanság vegyült, de nem érezte semmi nyomát annak, hogy kelepcébe akarták volna csalni.

Már a sátor közelében járt társaival, amikor egy fehér ruhás alak lépett ki az ajtón. A finom arcvonású, magas férfit a legtöbb nő valószínűleg jóképűnek tartotta volna. Rövidre vágott, sötét haja volt. Az illata pedig… jobb volt, mint a többi fehérköpenyé. A többiekből olyan vadság áradt, mint egy veszett kutyából. A vezetőjük viszont nyugodtnak tűnt, és a szagában nyoma sem volt a beteges ösztönöknek.

Perrin a társaira pillantott.

– Nem tetszik ez nekem, Perrin Aybara – jelentette ki Edara, miközben alaposan körülnézett. – Úgy érzem, valami nagyon nincs rendben ezekkel a gyermekekkel.

– Az íjászok könnyedén eltalálhatnának minket azok közül a fák közül – mordult fel Tam, és a fejével egy távoli fasor felé bólintott.

– Grady, készen állsz az Egyetlen Hatalommal? – kérdezte Perrin.

– Természetesen.

– Légy résen, biztos, ami biztos! – bólintott Perrin, majd elindult a fehérköpenyek kis csoportja felé. A vezetőjük hátratett kézzel tanulmányozta őt.

– Aranyszínű a szeme – jelentette ki a férfi. – Akkor tehát igaz.

– Ön a főúrkapitány? – kérdezte Perrin.

– Én vagyok.

– Mire van szükség ahhoz, hogy elengedjék a fogságban tartott embereimet?

– A harcosaim arról számoltak be, hogy egyszer már próbálkoztál ilyesmivel – felelte a fehérköpenyek parancsnoka. – Aztán becsaptad és elárultad őket.

– Ártatlanokat raboltak el – felelte Perrin. – Cserébe az életemet akarták. Végül visszaszereztem az embereimet. Ne akarjon arra kényszeríteni, hogy újra ezt tegyem!

A fehérköpenyek főúrkapitánya összevonta a szemöldökét. A szaga jelezte, hogy gondolkozik.

– Azt teszem, amit meg kell tennem, Aranyszemű. Ha jó úton járok, az ár nem számít. Az embereim szerint pár évvel ezelőtt több gyermeket is meggyilkoltál. Eddig elkerülted az igazságszolgáltatást. Meg azt, hogy trallokok élén megtámadtad a falvakat.

– Nem igazán megbízhatóak az emberei! – mordult fel Perrin. – Rendes, hivatalos tárgyalást akarok! Ahol leülhetünk és megvitathatjuk a dolgot. Nem csak úgy, mint most.

– Nem hinném, hogy szükség volna olyasmire – csóválta a fejét a fehérköpenyek vezetője. – Nem azért jöttem, hogy alkudozzak. Csak látni akartalak a saját szememmel. Ki akarod szabadítani az embereidet? Akkor állj ki a seregem ellen a csatamezőn! Ha megküzdesz velük, akkor a csata eredményétől függetlenül elengedem a foglyaimat. Mivel nyilvánvaló, hogy nem katonák, szabadon fogom bocsátani őket.

– És ha nemet mondok? – kérdezte Perrin.

– Akkor senki sem kezeskedhet majd… az épségükért.

Perrin fogai megcsikordultak.

– A Fény lesz a tanúja az összecsapásunknak – jelentette ki a fehérköpenyek parancsnoka. – Ezek voltak a feltételeink.

Perrin a szeme sarkából Gradyre nézett. A férfi szemében egyértelműen kérdés csillogott. Az asha'man könnyedén foglyul tudta volna ejteni a fehérköpenyek parancsnokát.

Perrin akár hajlott is volna arra, hogy elkapják. Ugyanakkor viszont a fehérköpenyek megesküdtek arra, hogy a tárgyalás során nem eshet bántódásuk. Nem akart békeszegő lenni. Ehelyett megfordult, és visszavezette az embereit a táborba.

Galad a távozó Aybara után nézett. Azok az aranyszemek zavarba hozták. Eddig nem nagyon akarta elhinni Byar állítását, hogy Aybara nem csupán egyszerű árnybarát, de az Árnyék egyik fattya. Miután a fiatalember szemébe nézett, már cseppet sem lehetett biztos abban, hogy az alárendeltje valótlant állított.

Az oldalt álló Bornhald végre kifújta a levegőt.

– Egyszerűen képtelen vagyok felfogni, hogy miért volt erre szükség? Mi történt volna, ha aes sedaiokat hoz magával? Nem tudtuk volna megállítani az Egyetlen Hatalmat.

– Nem bántottak volna a tárgyalás közben – válaszolta Galad. – Ráadásul, ha Aybara képes volna orgyilkosságokat elkövetni az Egyetlen Hatalom segítségével, akkor már a táborunkban meggyilkolt volna. Ha azonban tényleg olyan, mint amilyennek te és Byar gyermek leírtátok, akkor igencsak fontos számára, hogy mit gondolnak az emberek. Nem a trallokok élén állva csapott le a Folyóközre. Azt a látszatot keltette, hogy megvédi az ott élőket.

Egy ilyen alak kerüli a nyílt összecsapást. Galad biztonságban volt.

Meg akarta nézni magának ezt az Aybarát, és örült, hogy így döntött. Azok a szemek… azok szinte már önmagukban is elegendőek voltak ahhoz, hogy bűnösnek tartsa a fiatalembert. Az is érdekes volt, ahogy Aybara hátrahőkölt, amikor a meggyilkolt fehérköpenyekről hallott. És nem a saját emberei beszéltek arról, hogy szövetséget kötött a seanchanokkal? Meg hogy olyan férfiak veszik körül, akik tudnak fókuszálni?

Ugyanakkor ez az Aybara veszélyes alaknak látszott. Galad erős aggodalommal gondolt arra, hogy a serege élén meg kell küzdenie vele. A Fény persze majd győzelemre segíti. Sokkal jobban járnak, ha itt és most legyőzik ezt az Aybarát, mintha csak az időt húznák és az Utolsó Csatában szállnának szembe vele. Ez egyértelműnek tűnt, és ő helyes döntést hozott. Azt teszi, amit helyénvaló megtenniük. Harcolni fognak.

– Gyertek! – szólt Galad, és intett a követőinek. – Menjünk vissza a táborba!

Tizenegyedik fejezet

A váratlan levél

– Nem gondolják komolyan, hogy ezt alá fogom írni?! – kiáltott fel dühösen Elayne, és a maroknyi papírt a széke mellett a földre dobta.

– Nem valószínű, hogy bármi ilyesmire számítanának – válaszolta az aranyhajú, karcsú Dyelin.

Az arca tökéletes nyugalomról árulkodott. Ez a nő egyszerűen makulátlan volt! Annyira igazságtalan, hogy Dyelin ennyire tökéletesnek tűnt, miközben Elayne úgy érezte magát, mint az a koca, akit felhizlaltak, és aki már hallja a közeledő mészáros lépteit.

A dolgozószobájában forróság áradt a kandallóból. Az egyik korsóban bort tartottak a falipolcon. Ő persze egy kortyot sem ihatott belőle. Ha még valakinek lesz képe ahhoz, hogy megpróbálja rávenni, hogy igyon még egy kis kecsketejet…

Birgitte a túlsó fal mellett ácsorgott. Gondosan befont arany hajfonata a jobb vállára lógott. Ragyogó színe élesen elütött fehér gallérú, vörös zubbonyától és égszínkék nadrágjától. Vigyorogva töltött magának egy csésze teát. Kifejezetten élvezte Elayne rosszkedvét. A királynő pedig a kötés miatt természetesen tisztában volt ezzel.

Csak hárman tartózkodtak a helyiségben. Elayne azután vonult vissza ide, hogy átvette Ellorien hírnökétől a javaslatot.

A királynő kijelentette, hogy visszavonulva alaposabban „fontolóra veszi” az ajánlatot. Tessék, most megkapták a fontolóra vételt! Szemét az egész úgy, ahogyan csak van!

– Ez felér egy sértéssel! – csattant fel, és a földön heverő papírokra mutatott.

– Az idők végéig börtönben akarod tartani őket, Elayne? – kérdezte Dyelin, és megemelte a szemöldökét. – Nincsen elég pénzük ahhoz, hogy váltságdíjat fizessenek. Alig maradt valamijük, miután annyit költöttek az örökösödési háborúban. Így aztán neked kell döntened.

– Felőlem megrohadhatnak! – mérgelődött Elayne, és összefonta a karját. – Hiszen sereget gyűjtöttek ellenem és ostrom alá vették Caemlynt!

– Hát igen – felelte Dyelin színtelen hangon. – Ha nem tévedek, én is itt voltam.

Elayne halkan káromkodni kezdett. Felállt és elkezdett fel-alá sétálni. Birgitte szúrós szemmel követte. Mind a ketten tisztában voltak azzal, hogy Melfane szerint a királynőnek kerülnie kellett volna a túlzott fizikai igénybevételt. Elayne makacsul az őrzője szemébe nézett, majd elszántan folytatta a járkálást. A Fény égesse meg Birgittét, és még inkább azt az átkozott bábaasszonyt! Egy kis séta igazán nem megerőltető.

Ellorian volt az utolsó, aki nyíltan ellenezte, hogy Elayne legyen a királynő. Ő jelentette a legnagyobb fejfájást is. Kivéve persze mondjuk Jarid SaRandet. Néhány hónapja megkezdődött Elayne hosszú próbatétele. Sokan figyelték árgus szemmel. Hogyan fog reagálni bizonyos kérdésekben? Milyen könnyen adja be a derekát? Mennyire hasonlít az anyjára?

Azt tudniuk kellene, hogy nem lehet könnyen megfélemlíteni. A kellemetlen igazság azonban mégis csak az volt, hogy Elayne-nek egymásra rakott, törékeny teáscsészék oszlopán kellett egyensúlyoznia. Minden egyes csésze valamelyik andori nemesi családot jelentette. Némelyikük odaadóan, míg mások kényszerből szolgálták. És csak nagyon kevés olyan akadt közöttük, amelyik kellőképpen erős lett volna.

– A fogságban tartott főnemesek sokat érnek – jelentette ki Elayne. – Ennek megfelelően kell kezelni őket.

Dyelin bólintott. Ez a főnemes nagyon is értett ahhoz, hogy Elayne-t abba az irányba taszigálja, ahol majd kénytelen lesz meghozni a mind a kettőjük által elkerülhetetlennek tartott döntést.

– Ez az érték azonban könnyedén semmivé foszlik, ha túl sokat várunk – jegyezte meg Dyelin. Egy boroskupát tartott a kezében.

Az aljas némber!

– Így igaz – bólintott Elayne. – Viszont ha nem kérjük meg a szabadságuk árát, akkor mindenki azt hiszi rólunk, hogy felelőtlenek vagyunk.

– A dolgokat még akkor kell eladni, mielőtt csökkenni kezdene az értékük – magyarázta Dyelin. – Sok olyan kalmárt ismerek, akit ostobának neveztek, mert hirtelen megszabadult a felhalmozott jégborskészleteitől, aztán meg kiderült róluk, hogy valójában bölcsen cselekedtek, mert a piacon az árak még lejjebb zuhantak.

– Hogy jön ez a foglyokhoz? Úgy gondolod, hogy semmivé foszlik az értékük?

– A nemzetségeik komoly gondban vannak – folytatta Dyelin. – Minél jobban megerősödik a helyzeted, Elayne, annál kevesebbet érnek számodra ezek a politikai foglyok. Ne pocsékold el a bennük rejlő értéket, de ne is ülj addig ezen a kincsen, amíg már a kutyának se kellenének!

– Ki is végezhetnéd őket – szólt közbe Birgitte.

Mind a ketten az őrzőre meredtek.

– Most meg mit néztek?! – csattant fel Birgitte. – Nagyon is megérdemlik, ráadásul pedig nyilvánvalóvá válna, hogy Elayne keménykezű uralkodó.

– Az helytelen volna – ellenkezett Elayne. – Nem lehet megölni valakit csak azért, mert mást támogattak a trónviszály során. Nem beszélhetünk felségárulásról, mivel akkor még nem volt királynője az országnak.

– Szóval a katonáink meghalhatnak, az átkozott nemes urak pedig csak kitáncikálnak a vesztőhelyről! – csattant fel Birgitte, de aztán gyorsan magasba emelte mind a két kezét, mielőtt a királynő tiltakozhatott volna. – Ne fáraszd magad a kioktatásommal, Elayne! Értem én, hogy mi van. Nem tetszik, de értem. Mindig ugyanaz történik.

Elayne újra föl-alá kezdett járkálni. Csak rövid időre torpant meg, hogy alaposan összetapossa Ellorien javaslatát. Birgitte a szemét forgatva figyelte a dühkitörést. Akkor is jólesett! Ez az állítólagos „javaslat” nem volt egyéb, mint üres ígéretek hosszú sora, amelyet az a követelés zárt le, hogy Elayne „Andor érdekében” engedje szabadon a foglyokat. Ellorien arra hivatkozott, hogy mivel a bebörtönzötteknek nem volt vagyonuk, ezért az volna a legjobb, ha a korona szabadon engedné őket, mert akkor segíthetnének az ország újjáépítésében.

Őszintén szólva ez a gondolat már Elayne fejében is felmerült. Csakhogy ha ezek után engedte volna szabadon a foglyokat, akkor azok hárman Ellorient tartották volna megmentőjüknek! Ahelyett, hogy neki lettek volna hálásak, egyből felsorakoztak volna a vetélytársa oldalán. Vér és fényverte hamu!

– A szélkeresők egyre többet érdeklődnek, hogy mi van azzal a területtel, amit odaígértél nekik – szólalt meg Dyelin.

– Máris?

Az idősebb nő biccentett.

– Még mindig fáj a fejem e miatt a kérelem miatt. Mégis, miért van szükségük egy ilyen földdarabra?

– Rászolgáltak – felelte Elayne.

– Talán igen. Ezzel együtt ez a megegyezés azt jelenti, hogy az elmúlt öt nemzedék óta te vagy az első olyan királynő, aki Andor területének egy részét – és nem számít, hogy milyen parányi részről van csak szó – átengedi egy külföldi testületnek.

Elayne mély lélegzetet vett, és meglepődve tapasztalta, hogy hirtelen milyen nyugalom fogta el. A fészkes fene esne ezekbe a hangulatváltakozásokba! Hát nem azt ígérte Melfane, hogy nem lesznek ilyen kilengések, ahogy egyre jobban előrehalad a terhessége? Ennek ellenére nagyon is úgy érezte, hogy az érzelmei nem egyszerűen hullámoznak, hanem úgy pattognak, mint a játszadozó gyerekek labdája. Végül nagy nehezen összeszedte magát és leült.

– Nem engedhetem szabadon őket. A főnemesi házak csak az ürügyet keresik arra, hogy kiragadják a kezemből a hatalmat.

– Le merném fogadni, hogy te ugyanezt tennéd az ő helyükben – bólintott Dyelin.

– Kivéve, ha tudnám, hogy küszöbön áll az Utolsó Csata! – csattant fel Elayne. – Valahogy rá kell kényszerítenünk a nemességet arra, hogy a figyelmüket az igazán fontos dolgoknak szenteljék. Valahogy fel kell sorakoztatnom őket a hátam mögött. Az a legkevesebb, hogy meggyőzöm őket arról, hogy komolyan kell venniük.

– És megvannak a célkitűzéseid eléréséhez szükséges eszközeid? – kérdezte Dyelin.

– Igen – jelentette ki Elayne, és kelet felé pillantott. – Itt az ideje annak, hogy bevegyük Cairhient.

Birgitte szépen csendben fulladozni kezdett. Leengedte a teáscsészéjét. Dyelin viszont csupán összevonta a szemöldökét.

– Merész húzás volna.

– Merész?! – kiáltotta Birgitte, miközben a kiköhögött teát törölgette magáról. – Inkább őrültség! Elayne, hiszen még Andor sincs teljesen a kezedben!

– Éppen ezért a lehető legjobb az időzítés – ellenkezett a királynő. – Hiszen még lendületben vagyunk. Ezenfelül ha már most bevesszük Cairhient, akkor senki sem kételkedhet abban, hogy többre vagyok képes annál, mint hogy ijedt kisnyúlként gubbasszak a palota falai mögött.

– Nem hiszem, hogy bárki is ezt gondolná rólad! – mérgelődött Birgitte. – Ha valaki komolyan ezt hiszi, az alighanem nem vigyázott a feje épségére a harcok során.

– A parancsnoknak igaza van, bármilyen érdes módon is adta elő véleményét – jelentette ki Dyelin, és Birgitte felé pillantott. Elayne a kötésen keresztül érezte, hogy Birgitte felfortyant. A Fényre! Hát mégis mi kell ahhoz, hogy ez a két némber kijöjjön egymással? – Senki sem kételkedik abban, hogy erőskezű királynő vagy, Elayne. Ennek ellenére a többiek egy pillanatig sem fognak habozni, ha azt hiszik, hogy megszerezhetnek valamit a hatalmadból. Jól tudják, hogy erre később a legcsekélyebb esélyük sem volna.

– Nincsen tizenöt évem a hatalmam megszilárdítására, mint az anyámnak! – kiáltotta el Elayne. – Te is tudod, mindannyian tudjuk, hogy mit mondott Rand. Azt, hogy az enyém lesz a Naptrón. Most csupán egy helytartó uralkodik ott. Az érkezésemet várja. Azután, ami Colavaere-ral történt, senki sem meri kétségbe vonni Rand döntéseit.

– Ha elfogadod azt a trónt – ellenkezett Dyelin –, akkor azzal azt kockáztatod, hogy az emberek azt hiszik, az ország al'Thor kegyéből hullott az öledbe.

– Na és akkor mi van? – kérdezte Elayne. – Andort egyes-egyedül szereztem meg. Nincsen azzal semmi baj, ha ajándékba elfogadom Randtől Cairhient. Hiszen az ő aieljei szabadították fel. Csak jót teszünk Cairhiennek azzal, hogy megakadályozzuk egy véres örökösödési háború kirobbanását. Nagyon is jogos, hogy igényt formálok a trónra. Senkinek sincs több joga rá. Rand hívei pedig fel fognak sorakozni mögöttem.

– Nem gondolod, hogy ezzel túl sokat fogsz markolni?

– Hát az megtörténhet – válaszolta Elayne. – De akkor is megéri kockáztatni. Egyetlen sikeres húzással én lehetek a világ egyik legerősebb uralkodója Sasszárny Artur kora óta.

A további vitának az ajtón felhangzó udvarias kopogás vetett véget. Elayne gyors pillantást vetett Dyelinre. A főnemes asszony töprengő arckifejezése arra utalt, hogy megfontolta az elhangzottakat. Persze akkor is megszerzi magának a Naptrónt, ha Dyelin ezzel nem értene egyet. Az idősebb nő remek tanácsadónak bizonyult. Áldassék a Fény neve, hogy Dyelin nem akarta a saját maga számára megszerezni a trónt! Egyre hasznosabb tanácsokat adott, ám egyetlen jó királynő sem engedhette meg magának azt, hogy túlságosan is odafigyeljen bárki javaslataira.

Birgitte kinyitotta az ajtót, amin keresztül gólyára emlékeztető léptekkel besétált Norry mester. A vörös és fehér öltözéket viselő férfi hosszúkás arcán szokás szerint komor kifejezés ült. Meglátva a hóna alatt tartott vastag bőrmappát, Elayne csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta visszafojtani, hogy felmorduljon.

– Azt hittem, hogy azzal már kész vagyunk mára?

– Én magam is így gondoltam, felséges asszonyom – felelte a férfi. – Azonban számos új ügy igényel döntést. Úgy véltem, hogy ezek akár… szóval… akár érdekelhetik is felségedet.

– Ezt meg hogy érti?

– Ahogy azzal felséged is tisztában van – folytatta Norry –, akadnak munkák, amelyekért nem lelkesedem különösképpen. Mivel azonban az alám rendelt személyzet egyre gyarapodik, így okom van arra, hogy újabb dolgokat is figyelemmel kísérjek.

– Most Harkról beszélsz, igaz? – mordult rá Birgitte. – Mi van azzal a mocskos trágyakupaccal?

Norry az őrzőre nézett.

– Hark… meglehetősen… tisztátalan. Ezt kénytelen vagyok elismerni.

Visszafordult Elayne felé.

– Ugyanakkor viszont meglehetősen fogékony, ha kellőképpen ösztönözzük. Kérem, bocsássa meg, hogy bizonyos dolgokat kezdeményeztem, ám a legutóbbi események fényében… és ugye akkor meg sem említettem azokat a vendégeket, akik az imént szóba hozott események következtében bekerültek felséged tömlöceibe… úgy gondoltam, helyénvaló ezt tennem.

– Most tulajdonképpen miről beszél, Norry mester? – kérdezte Elayne.

– Basaheen asszonyságról, felség – magyarázkodott Norry. – Az első feladat, amelyet kiróttam a mi jó Hark mesterünkre, az az volt, hogy tartsa szemmel az aes sedaiok lakóhelyét. Egy bizonyos fogadót, amelynek neve A Fogadócsarnok.

Elayne kihúzta magát. Izgatott borzongás futott végig a hátán. Duhara Basaheen többször is megpróbált bejutni a színe elé. Elképesztő nyomást gyakorolt a palota személyzetére. Ma már azonban mindenki tudta, hogy ezt a nőszemélyt tilos beengedni a királynő elé. Aes sedai ide vagy oda, Basaheen Elaida képviselője volt. Elayne pedig mereven elzárkózott attól, hogy kapcsolatba lépjen azzal az amyrlinnel.

– Szóval megfigyeltette? – kérdezte kíváncsian. – Remélem, arról fog beszámolni, hogy sikerült felfedezniük valamit, amire hivatkozva végre kiutasíthatom azt a kibírhatatlan némbert!

– Akkor tehát nem kell feddésre számítanom? – kérdezte Norry mester óvatosan. Az arca továbbra is kifejezéstelen maradt. Amikor kémkedni kezdett, azzal meglehetősen új és bizonytalan területre tévedt.

– A Fényre mondom, dehogy is! – válaszolta Elayne. – Nekem kellett volna parancsot adnom erre. Norry mester, önnek köszönhetem, hogy nem követtem el hibát. Szavamra, ha kellően fontos dolgokat sikerült kideríteniük, még az is előfordulhat, hogy cserében kap tőlem egy puszit!

Na ez a kijelentése már nem maradt hatás nélkül. A férfi szeme valósággal kiguvadt a rémülettől. Elayne nevetni kezdett, de Birgitte is hangosan kuncogott. Dyelin viszont savanyú képet vágott. Ha nem tetszik neki a dolog, nyugodtan elmehet, hogy elnyammogjon egy kecske lábán, gondolta Elayne.

– Szóval… vagyis… – krákogta Norry. – Arra igazán nem lesz szükség, felség. Én csupán arra gondoltam, ha valóban olyan árnybarátok vannak a városban, akik aes sedainak adják ki magukat, akkor nem árt szemmel tartanunk azokat sem, akik azt állítják, hogy a Fehér Torony küldte őket.

Norry, hasonlóan a többiekhez, már megtanulta, hogy Elayne társaságában nem szabad aes sedainak nevezni Failont és a társait. A királynő lelkesen bólintott. Hihetetlen, hogy ez a Norry mennyit tud fecsegni!

– Sajnos, ki kell ábrándítanom felségedet – folytatta a férfi, akinek a figyelmét nem kerülte el Elayne izgatottsága. – Nem találtunk bizonyítékot arra, hogy ez a nőszemély árnybarát lenne.

– Ó!

– Ugyanakkor viszont jó okom van azt feltételezni, hogy Duhara sedai szerepet játszott eme dokumentum megszületésében, amelynek felséged szokatlanul erőteljes… izé… figyelmet szentel – folytatta Norry, és hosszú, vékony mutatóujját a magasba emelte, miközben a tekintete megállapodott azokon a papírokon, amelyeket Elayne korábban a földhöz vágott. Az egyiken világosan látszódott az uralkodói cipő lenyomata.

– Duhara találkozott Elloriennel? – tudakolta Elayne.

– Bizony, ezt teszi, és ezt tette – válaszolta Norry mester. – Mostanában még gyakrabban találkoznak. Odafigyeltek a kellő titoktartásra is.

Elayne Dyelin felé fordult.

– Miért akarja Duhara azt, hogy kiszabaduljanak a vetélytársaim?

A tanácsadója szemmel láthatóan nem értette a dolgot.

– Nem lehet annyira ostoba, hogy azt higgye, képes volna kibontakoztatni ellened az ellenállást. Főleg nem úgy, hogy tönkrement, bukott főurakat és nagyasszonyokat állít csatasorba.

– Felség? – kérdezte Norry. – Ha szabad lenne egy megjegyzést tennem…

– Parancsoljon, Norry mester.

– Elképzelhető, hogy az aes sedai csupán megpróbálja a lekötelezettjévé tenni Ellorien nagyasszonyt. Nem tudhatjuk bizonyosan, hogy egy összeesküvés része-e ez a javaslat. Elképzelhető volna persze, figyelembe véve, hogy az aes sedaiok milyen gyakran, és milyen időpontban találkoztak vele. Ugyanakkor, nem lenne értelme támogatásáról biztosítania felséged ellenségeit. Akkor már sokkal valószínűbbnek tűnik az, hogy az aes sedai inkább megpróbál beférkőzni a városi nemesség néhány tagjának a kegyeibe.

Ez bizony elképzelhetőnek tűnt. Bárhogy is erősködött Elayne, hogy Duhara most már tényleg visszatérhetne a Fehér Toronyba, halvány valószínűsége sem látszott annak, hogy az aes sedai így is tesz. Hiszen ha üres kézzel térne vissza, azzal kivívná Elaida haragját. Mivel Andor ebben az esetben a Torony ellensége maradna. Egyetlen aes sedait sem lehet azonban ilyen könnyen eltántorítani a céljától. Ha ugyanis Duhara hazatérésekor beszámolhat arról, hogy sikerült elnyernie az andori nemesség egy részének támogatását, akkor azzal mégiscsak le tudna tenni valamit az asztalra.

– Amikor Duhara elindult, hogy a fogadójából ellátogasson Ellorien otthonába, akkor milyen öltözéket viselt? – tudakolta Elayne. Ellorien ugyanis egyszer már megemlítette, hogy hazatér a birtokaira, de mégsem ment. Talán rájött, hogy politikailag egyelőre még helytelen lenne távoznia a fővárosból. Jelenleg Caemlynben, a palotájában lakott.

– Köpeny volt rajta, felséged – válaszolta Norry. – A csukja eltakarta a fejét.

– Drága vagy olcsó szövetből készült?

– Hát… azt nem tudom – dadogta Norry növekvő zavarral. – Hívathatom persze Hark mestert…

– Arra semmi szükség – intette le Elayne. – De mondja csak! Egyedül ment az aes sedai?

– Nem. Ha nem tévedek, minden alkalommal számos kísérő társaságában kelt útra.

Elayne bólintott. Le merte volna fogadni, hogy Duhara ugyan köpönyeget öltött, és a fejére húzta a csuklyát, ám a kezén hagyta a nagykígyós gyűrűt és feltűnően szembeötlő ruhákba bújt. Ugyanezt a célt szolgálta a nagyszámú kíséret is.

– Norry mester, attól tartok, hogy önt az orránál fogva vezették – folytatta Elayne.

– Hogy mondja, felség?

Dyelin is bólintott.

– Azt akarta, hogy észrevegyük, amint ellátogat Ellorienhez. Nem akart hivatalosan is odamenni hozzá, hiszen azt úgy is lehetett volna értelmezni, hogy nyíltan szembefordult a koronával. Viszont nagyon is az volt a célja, hogy tudjuk, mit művel.

– Szemérmetlenül lepaktált az ellenségeimmel! – mordult fel Elayne. – Figyelmeztetésnek szánja. Korábban már megfenyegetett. Arról beszélt, hogy komoly gondjaim támadhatnak, ha szembefordulok vele és Elaidával.

Norry mester valósággal összement a szégyentől.

– Akkor ezek szerint a kezdeményezésem mégsem volt annyira helyénvaló.

– Ó, de igenis hasznunkra vált! – biztosította Elayne. – Ha nem rendeli el Duhara megfigyelését, akkor elkerülte volna a figyelmünket, mit akar az orrunk alá dörgölni. Na, az lett volna a kellemetlen. Ha valaki fáradtságot nem kímélve próbál megsérteni, akkor az a legkevesebb, hogy tudomást szerezzek a pimaszságról. Ha másért nem, akkor legalább azért, hogy tudjam, később kinek kell majd lecsapatnom a fejét.

Norry elsápadt.

– Csak átvitt értelemben persze, Norry mester – tette hozzá a királynő. Pedig milyen szívesen kivégeztette volna azt a némbert meg Elaidát is! Volt képe az amyrlinnek az egyik kopóját ráuszítani, hogy ellássa „tanácsokkal”? Elayne megrázta a fejét. Igyekezhetnél jobban, Egwene! Szükségünk van rád a toronyban. Az egész világnak jobb, ha már ott vagy.

Felsóhajtott és visszafordult Norry felé.

– Nem azt mondta, hogy számos dologgal kellene most foglalkoznom?

– Így igaz, felség – bólogatott a férfi, és kinyitotta azt a rettenetes bőr irattartót. Elővett belőle egy papirost. Furcsa módon ezt nem azzal az átszellemült odaadással tartotta a kezében, mint a legtöbb irományát. Két ujjal csippentette meg a papír sarkát, és úgy tartotta a magasba, mintha csak egy döglött állatot emelt volna ki a csatorna bűzéből. – Felséged ugyebár emlékszik, hogyan is döntött a zsoldosseregekről?

– Persze – felelte Egwene savanyúan. Kezdett megszomjazni. Gyűlölködő pillantást vetett a karosszéke melletti asztalkán álló, langyos kecsketejjel teli kehelyre.

A háborúskodás hírére rengeteg zsoldostársaság bukkant fel, hogy felajánlják a koronának a szolgálatukat.

Mivel azonban az ostrom nem tartott sokáig, a legtöbb zsoldos lemaradt a küzdelemről. A hírek gyorsan terjedtek, ám a fáradt és éhes katonák sokkal lassabban értek célba. A szerencse katonái továbbra is megállás nélkül érkeztek. A bandák tagjai igen elégedetleneknek bizonyultak, amikor kiderült, hogy a városban nincs szükség a fegyvereikre.

Elayne kezdetben még el akarta küldeni őket. Később rájött, hogy ennél nagyobb ostobaságot nem is tehetne. Minden egyes fegyveresre szükség lesz a Tarmon Gai'donban. Kifejezetten hasznosnak tartotta, ha Andor a tervezettnél öt- vagy tízezerrel több katonával vonulhat majd hadba.

Egyelőre nem volt pénze, hogy megfizesse őket, de nem is akarta szem elől téveszteni a csapatokat. Éppen ezért megparancsolta Norry mesternek és Guybon kapitánynak, hogy valamennyi egységnek ugyanazt az utasítást adják: adott időpontban csupán meghatározott számú katonájuk tartózkodhat Caemlyn belterületén, négy mérföldnél közelebb pedig nem verhetnek tábort a város közelében.

Ezzel a módszerrel azt a látszatot keltette, hogy előbb vagy utóbb majdcsak fogadja a vezetőiket, és munkát ad nekik. Erre akár valóban sor is kerülhet most, hogy úgy döntött, megszerzi magának a Naptrónt. Persze figyelembe kellett vennie azt is, hogy a mostanában felfogadott zsoldosok elég gyakran cserbenhagyták.

Minden különösebb lelkesedés nélkül megragadta a tejesedényt és belekortyolt. Birgitte elégedetten biccentett, ám ő savanyú képet vágott. Ennél még szomjazni is jobb volt!

– Hát akad itt egy zsoldoskapitány, aki bizony arra vetemedett, hogy egy meglehetősen… bizalmas hangvételű levelet küldjön felségednek – folytatta Norry mester, és vádló pillantást vetett a kezében tartott papírlapra. – Nem zavartam volna ezzel felségedet, de amikor alaposabban elolvastam eme irományt, valahogy úgy tűnt, hogy mégiscsak szükséges lehet részletesebben foglalkozni vele. Amit ez az akasztófavirág állít, az természetesen teljességgel elképzelhetetlen. Azonban szeretném elkerülni azt, hogy meggátoljak valami fontosat, ha netán mégis kiderülne… hogy ezek a állítások… valósak.

Elayne őszinte kíváncsisággal elvette a papírt. Bizalmaskodó állítások? Hiszen nem ismert egyetlen zsoldoskapitányt sem! A levelet egyenetlen macskakaparással írták. Több szót is kihúztak és a szerző helyesírása… meglehetősen… egyéni volt. Ki a fene lehetett ez a fickó, aki…? Elayne szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Gyorsan megnézte az aláírást, aztán újra olvasni kezdte a levelet.

Felséges királyi púp a hátamon, mi a fészkes fenéért nem engeded meg, hogy találkozzak veled? Kezdünk ám dühbe gurulni bepipulni. (Ez azt jelenti, hogy dühbe gurulunk.) Thom azt mondja, hogy te mostanában már fent ülsz a trónon, de szerintem ez nagyjában-egészében semmilyen változást sem jelent, hiszen már régen is úgy ugráltattál minket, mint valami királynő. Azért az jó lesz, ha nem felejted el, hogy én cipeltem rángattam ki a csinos kis hátsó feledet Tear egyik legsötétebb tömlöcéből. Mondjuk, már akkor is úgy viselkedtél, mint egy királyi felség, ezért fenemód nem kéne meglepődnöm azon, ahogy az uborkafa tetejéről bámulsz sandán le rám, most, hogy tényleg ott a korona a fejeden.

Éppen ezért úgy vélem, az lesz a legjobb, ha úgy viselkedem veled, ahogy egy nyavalyás királynővel kell az emberfiának viselkedni. Na szóval, akkor most küldök neked egy ilyen feneette levelet, meg udvarias vagyok, és csak úgy hajbókolok a szavaimmal. Még pecsétet is tettem rá, amibe belenyomtam a gyűrűmet, mert ugye ez a helyénvaló. Szóval akkor legudvariasabban szalutálok előtted. És mi volna, ha BEFEJEZNÉD VÉGRE EZT A FENEETTE DUZZOGÁST, mert akkor végre beszélhetnénk? Szükségem van a harangöntőidre. Átkozottul fontos volna!

Mat

U.i.: A szalutálok azt jelenti, hogy köszöntelek.

U.i. 2: Ne törődj a kihúzott szavakkal, meg a rossz helyesírással! Eredetileg le akartam tisztázni még a levelet, de Thom olyan hangosan nevet a hátam mögött, hogy már nincs kedvem hozzá.

U.i. 3: Nehogy már megsértődj azért, hogy megírtam, mennyire csinosnak találtam a kis hátsódat! Gyakorlatilag egy pillantást sem vetettem rá, mert nagyon is tisztában voltam azzal, hogy kikaparnád a szememet, ha észreveszed, hogy a feneked bámulom. Ezenfelül pedig nős férfiként nekem már nem is számítanak az ilyesféle dolgok.

Elayne először nem is tudta, hogy dühöngjön vagy hangosan nevessen. Mat itt volt Andorban, és Thom is életben maradt! Sikerült megszökniük Ebou Darból. Megtalálták Olvert. Hogy sikerült megszökniük a seanchanok elől?

A legkülönfélébb érzések és kérdések kavarogtak a lányban. Birgitte szálegyenes háttal állt a fal mellett. Összehúzott szemöldöke jelezte, hogy ő is ugyanezeket a dolgokat érezte.

– Elayne, mi történt? Megsértettek abban a levélben?

Elayne azon kapta magát, hogy bólintott és a szeme sarkában könnycseppek jelentek meg.

Birgitte káromkodva odacsörtetett a védence mellé. Norry mester legszívesebben elsüllyedt volna a föld alá. Úgy tűnt, hogy nagyon megbánta már, hogy idehozta a levelet.

A királynő ekkor gyöngyöző kacagásban tört ki. Birgitte valósággal megdermedt:

– Elayne?

– Semmi bajom! – kiáltotta Elayne, miközben letörölte a könnycseppeket az arcáról. Nagy erőfeszítéssel próbált megnyugodni. – Ó, a Fényre! Ez most nagyon jólesett! Tessék, olvasd el!

Birgitte lecsapott a felé nyújtott papirosra, és ahogy olvasni kezdte, széles vigyor jelent meg az arcán. Kisvártatva vihogni kezdett.

– Csinos a kis feneked? Bagoly mondja verébnek. Ha már tomporokról beszélünk, akkor kevés férfinak van olyan szemrevaló feneke, mint Matnek.

– De Birgitte! – kiáltott fel Elayne.

– Miért? Igaz, amit mondok – ellenkezett az őrző, és visszaadta a levelet. – Mondjuk az orra szerintem túlságosan is fitos, de ez még távolról sem jelenti azt, hogy nem veszek észre egy izmos feneket, ha felbukkan az orrom előtt. A Fényre! Örülök, hogy visszakeveredett hozzánk! Végre lesz itt valaki, akivel úgy tudom leinni magam a sárga földig, hogy közben nem bandzsít fél szemmel az átkozott rangjelzéseimre.

– Kérlek, fogd vissza magadat, Birgitte! – figyelmeztette Elayne, és összehajtotta a levelet.

Norry holtsápadtan figyelte a párbeszédet. Dyelin viszont egy szót sem szólt. Ezt az asszonyságot nem lehetett apróságokkal kihozni a sodrából, és ennél már sokkal durvább szavakat is hallott Birgitte szájából.

– Bölcs dolog volt elhozni a levelet, Norry mester – folytatta a királynő. – Köszönöm, hogy felhívta rá a figyelmemet!

– Felséged akkor valóban ismeri ezt a zsoldost? – kérdezte a tisztviselő, és a hangjából tisztán ki lehetett érezni a meglepetést.

– Nem éppen zsoldosokról beszélünk, igazából nem is tudom pontosan, hogy minek is tartsam őket. A barátaink. És nagyon remélem, hogy a szövetségeseink.

Miért hozta Mat a Vörös Kéz Bandáját Andorba? Randet szolgálják? Hogyan lehetne felhasználni őket? Mat ugyan igazi lókötő, de igencsak talpraesetten mozgott a csatatereken, és a kisujjában volt a taktika meg a stratégia. Az őt követő katonák tízszer annyit érnének, mint az a felfegyverzett söpredék, amelyet mostanában voltak kénytelenek felfogadni.

– Mélységes elnézést kell kérnem felségedtől, amiért nem hívtam fel kegyes figyelmét már jóval hamarabb erre az ügyre! – szabadkozott Norry. – Mivel az ügynökeim arról számoltak be, hogy ez az egység nemrég még Murandy uralkodójának a szolgálatában állt, ezért úgy véltem, hogy a parancsnokuk valótlant állít, amikor arról beszél, hogy nem zsoldos.

– Minden rendben van, Norry mester – felelte Elayne, még mindig a jókedv és a sértődöttség között ingadozva. Meglepő, hogy Matrim Cauthon közelében milyen gyakran érzi az ember lánya ezt a két ellentétes dolgot. – Csak a Fény a megmondhatója annak, hogy milyen rengeteg dolgom volt. De kérem, ha valaki azt állítja, hogy személyesen is ismer engem, akkor ezt legalább Birgittének jelezze!

– Igenis, felséges asszonyom.

– Szervezzen egy találkozót Cauthon mesterrel! – folytatta Elayne, és egy pillanatig ábrándozva arra gondolt, hogy gyorsan papírra vet egy legalább annyira sértő levelet, mint amilyet a fiútól kapott. – Közölje vele, hogy Thomot is magával kell hoznia, mert… valakinek figyelni kell Mat viselkedésére.

– Ahogy felséged parancsolja – válaszolta Norry, és a rá jellemző módon merev háttal meghajolt. – Ha most pedig szabad lenne távoznom…

A királynő kegyesen biccentett, a főtisztviselő pedig kihátrált a szobából és behúzta maga után az ajtót. Elayne elgondolkozva játszadozott Mat levelével. Fel lehetne használni valamilyen módon a fiút arra, hogy segítsen elsimítani azt a gondot, amit Ellorien okozott? Ugyanúgy, ahogy sikerült felhasználnia a határvidékieket is? Vagy az a lépése túlzottan is nyilvánvaló volt?

– Minek kellenek neki harangöntők? Mit gondolsz? – kérdezte Birgitte.

– Lehet, hogy csak valami apróság miatt. Akar egy új harangot, amivel a pontos időt lehetne jelezni a táborban.

– Te viszont nem gondolod, hogy tényleg ilyen apróságról van szó.

– Mat nagyon összetett jellem – válaszolta Elayne. – Képes hihetetlenül összekuszálni az eseményeket. Nagyon is érződik a levelén, hogy éppen valamilyen titkos terven ügyeskedik.

– Így igaz. És amúgy is, ha egy harangra lenne szüksége, könnyedén tudna venni magának egyet abból a pénzből, amit egyetlen órányi kockázással meg tud nyerni.

– Na ne már! – csattant fel Elayne. – Azért annyira nem szerencsés.

Birgitte felhorkant és beszívta a teája illatát.

– Jobban kellene figyelned, Elayne! Ez a legény még a Sötét Nagyúrral is leülne játszani, és a végén nyerne.

A királynő megrázta a fejét. A katonák igencsak hajlottak a babonára. Ez alól Birgitte sem volt kivétel.

– Figyelj oda, hogy a megszokottnál is több testőrnő legyen szolgálatban, amikor Mat jön! Nagyon zabolátlan ez a fickó és nem akarom, hogy valamilyen jelenetet rendezzen.

– Pontosan kiről is beszélünk? – kérdezte hangjában enyhe zavarral Dyelin.

– Ő annak a két ta'verennek az egyike, akik együtt nőttek fel Rand al'Thorral – felelte Birgitte, és kihörpintette a csészéből a teát.

Amióta Elayne terhes volt, az őrzője abbahagyta az alkoholos italok fogyasztását. Így legalább nem csak a királynőnek kellett szenvednie.

– Mat barátunk… rendkívül erőteljes egyéniség – vette át a szót Elayne. – Elképesztően hasznos tud lenni, ha gondos kezek irányítják. Amikor viszont a maga útját járja – és az esetek többségében ez elkerülhetetlen –, akkor kő kövön nem marad, amerre csak jár. Bármit is mondjanak azonban erről a fickóról, az tagadhatatlan, hogy ő is meg a serege is igencsak ért a hadviseléshez.

– Fel fogod használni őket, igaz? – kérdezte Birgitte, és tetőtől talpig végigmérte Elayne-t.

– Természetesen – válaszolta a lány. – Ha jól emlékszem arra, amit Mat mondott, akkor a csapatában rengeteg cairhieni is szolgál. Odavalósiak. Ha úgy vonulnék be abba az országba, hogy cairhieni katonák is kísérnek, akkor lehet, hogy sokkal egyszerűbb volna az átmenet.

– Tehát akkor mégis komolyan gondoltad? – kérdezte Dyelin. – Elfoglalod a Naptrónt, most?

– A világnak egységre van szüksége – felelte Elayne, és felkelt. – Cairhiennel elkezdem az egység megteremtését. Illian és Tear már Rand kezében van. Erős kapcsolat fűzi az aielekhez is. Minden összefügg mindennel.

A királynő nyugat felé pillantott. Érezte, hogy valahol ott van az az érzelemcsomó, amiről pontosan tudta: nem más, mint Rand. Mostanában kizárólag mélyen elfojtott, jeges haragot érzett a fiú irányából. Rand talán Arad Domanban lehet?

Elayne szerette a fiatalembert. Ennek ellenére nem akarta, hogy Andor csupán a Sárkány birodalmának egyik tartománya legyen. Ezenfelül ha Rand meghalna majd Shayol Ghulban, akkor ki fog uralkodni a birodalom fölött? A birodalom akár szét is eshet. Elayne azonban aggódott amiatt, hogy valaki – talán Darlin – elég erős lesz, hogy összetartson mindent. Ha így történne, akkor Andor egy szál maga nézne farkasszemet délnyugaton a támadó seanchanokkal, északnyugaton és délkeleten Rand utódjával, valamint északon és északkeleten az egyesített határvidéki királyságok teljes erejével.

Nem engedhette meg, hogy így történjen. A szíve mélyén majdnem elsírta magát a szerelmes asszony, ahogy az elméjében lakó királynő Rand halálát is figyelembe véve készítette elő a terveit. Egy fejedelem nem lehetett vajszívű. A világ a változás küszöbén állt.

– Tisztában vagyok azzal, hogy milyen nehéz lesz egyszerre két nemzetet kormányozni – ismerte be. – De akkor is szükségem van Cairhienre. Ezzel jót teszek mindkét koronának.

Megfordult és Dyelin szemébe nézett. Az idősebb asszony lassan bólintott.

– Ezek szerint elszántad magadat.

– Így igaz – felelte Elayne. – Ugyanakkor viszont úgy érzem, hogy a sikerhez elengedhetetlen az, hogy megbízhatóan tudjunk Utazni. Készítsünk elő egy találkozót Sumekóval és Alise-szal! Meg kell vitatnunk a Vérség jövőjét.

Tizenkettedik fejezet

Az üres tintásüveg

Min Tear Kövében egy ablakpárkányon ülve élvezte a meleget.

A délutáni szellő kifejezetten felfrissítette. Nem törődött a párával és a lenti város illataival. Elmosolyodott, amikor az eszébe jutott, hogy a teariek „csípősen hidegnek” tartják ezt az időjárást. Vajon mit szólnának ezek a derék emberek, ha rájuk szakadna egy igazi régimódi andori tél? Egy olyan, amikor a házak fala félig eltűnik a hó alatt, és az ereszekről jókora jégcsapok csüngenek alá?

Mostanában azt viszont elmondhatták volna az időjárásról, hogy nem annyira pokolian forró, mint amilyen lenni szokott. Min azonban igazából nem is a melengető napsugarak, hanem valami egész más miatt örült annyira.

A város napfényben ragyogott. A Kő udvarain a csíkos ingujjas, térdnadrágot viselő Védelmezők megtorpantak és a felhőtlen eget bámulták. A sötét felhők visszahúzódtak a látóhatár peremére. A város fölött tökéletes kör alakban egyetlen felhő sem maradt az égen. És ez a kör valóban tökéletes volt.

Min élvezte a meleget, még akkor is, ha nem a napsugarak miatt öntötte el a forróság.

– Te meg csak itt ücsörögsz? – csattant fel Nynaeve hangja.

Min lassan a nő felé fordult. A Kő falai elég vastagok voltak ahhoz, hogy a felhúzott térddel a nyitott ablakpárkányán ücsörgő Minnek éppen csak meztelen lábujjai lógjanak ki a mélységbe. Csizmája és harisnyája a folyosó padlóján hevert a felhalmozott könyvek mellett.

Nynaeve dühösen fel-alá járkált a helyiségben. Tear Köve sikeresen vészelte át az ostromokat, a viharokat, a háborúkat, az ínséges időket; azonban Min erősen kételkedett abban, hogy zúdult-e már valaha is olyan sorscsapás a védőkre, mint a dühtől fortyogó Nynaeve al'Meara. Az elmúlt három nap során a sötét hajú aes sedai fenyegető árnyékként dübörgött végig a folyosókon. Megrémítette a Védelmezőket, és halálra ijesztette a szolgákat.

– Már három napja! – kiáltott fel Nynaeve. – Három napja se híre, se hamva! Nyakunkon az Utolsó Csata, és az Újjászületett Sárkány eltűnt!

– Nem is tűnt el – felelte halkan Min. – Rand pontosan tudja, hogy merre jár.

– Te is tudod, hogy hol van! – mordult fel az aes sedai.

– Nem foglak a nyomára vezetni, Nynaeve.

– És miért nem? Csak nem lehetsz annyira…

– Szüksége van a magányra.

Nynaeve csak legyintett. Odacsörtetett a sarokban álló asztalkához, és megtöltötte a csészéjét jeges tremalkingi fekete teával. Jeges teát ivott. Ez annyira furcsának tűnt! Hiszen a teában éppen az volt a jó, hogy a forró ital enyhülést adott a dermesztő napok során.

Min ismét északi irányba fordult. A távoli, felhős homályt bámulta. A kötelék segítségével azt azért tudta, hogy pontosan a kedvese irányába néz. Rand talán Andorban van? Vagy a Határvidéken? Min kicsit korábban nagy csábítást érzett arra, hogy a kötelék segítségével keresse meg a férfit. Akkor, amikor úgy érezte, hogy a kedvese iszonyatosan szenved. Sokkal kegyetlenebb fájdalom mart Randbe, mint amit az oldalában sajgó sebhelyek okoztak. Agónia, harag és kétségbeesés. Azokban a pillanatokban a szerelme minden korábbinál veszélyesebbnek tűnt. Min még akkor sem félt tőle ennyire, amikor azon a rettenetes éjszakán Rand ott térdelt mellette és fél kézzel majdnem megfojtotta.

Utána viszont…

A lány elmosolyodott. Utána viszont jött ez a csodálatos meleg. A kötésen keresztül olyan forróság öntötte el, mintha télen letelepedett volna a kandalló kellemes tüze mellé. Valamilyen gyönyörű dolog történt abban a pillanatban, valami, amire Min már régóta várt, bár még csak nem is sejtette, hogy pontosan mi lehetett az.

– Minden rendben lesz, Nynaeve! – bizonygatta.

– Ezt meg mire fel mondod? – mérgelődött az idősebb nő, és nagyot kortyolt a teájából. – Ebou Dart ugyan nem pusztította el, ám ez nem jelenti azt, hogy ne lenne veszélyes. Te is hallottad, hogy majdnem mit művelt Tammal? A saját tulajdon apjával, Min!

– Senkit sem szabad elítélni azért, amit „majdnem” megcselekedett. Végül visszafogta magát.

– Natrin hantjával viszont nem bánt kesztyűs kézzel.

– Mert nem tehetett mást.

– Akkor és ott nem ezt gondoltad.

Min vett egy mély lélegzetet. Nynaeve mostanában egyre nagyobb örömmel kötözködött. Persze jó oka volt arra, hogy ideges legyen. A férje éppen a biztos halál felé vágtatott. Az Újjászületett Sárkány pedig – akiről még mindig azt gondolta, hogy kizárólag az ő gondjára van bízva – magányosan járt valahol a nagyvilágban, és Nynaeve ez ellen nem tehetett semmit sem. Ha volt valami, amit az egykori javasasszony gyűlölt, az nem volt más, mint a tehetetlenség.

– Nynaeve! – sóhajtott fel Min. – Ha még sokáig nem jön vissza, akkor elvezetlek hozzá, megígérem.

Az aes sedai összehúzta a szemöldökét.

– Mennyi az a sokáig?

– Még pár nap.

– Pár nap alatt porig rombolhatja Cairhient.

– Tényleg azt hiszed, hogy képes volna erre? – kérdezte Min halkan. – Tényleg?

– Hogy azt gondolom-e? – kérdezett vissza Nynaeve, miközben erősen megmarkolta a teáscsészét és villámló tekintettel méregette a benne levő italt. – Valamikor csak nevettem volna, ha valaki ilyesmit kérdezett volna tőlem. Jól ismertem Rand al'Thort és a benne élő fiút. Viszont halálra rémiszt az a férfi, aki időközben lett belőle. Mindig azt vágtam a fejéhez, hogy végre fel kellene nőnie. És egyszer csak… egyszer csak felnőtt.

Az aes sedai jól láthatóan megborzongott.

Min már éppen válaszolni akart volna valamit, ám ekkor észrevette, hogy az ajtóban őrködő két Hajadon, Surial és Lerian a folyosó felé fordul. Valaki közeledett. Mostanában a Hajadonok egy pillanatra sem hagyták volna magára őt.

Sarene Nemdahl lépett be az aprócska szobába. Min nem kapott különösebben nagy magánlakosztályt a Kőben. Amúgy sem nagyon használta ezeket a szobákat, hiszen Rand mellett maradt. A dolgozószobája padlóját vastag kék-fehér színű szőnyeg borította, ám az alacsony, cseresznyefából készült íróasztalon kívül nemigen akadt bútor benne.

Sarene sötét haját a szokás elvárásainak megfelelő gyöngyökkel ékesített fonatokban hordta. A fonatok keretbe foglalták szinte tökéletes arcvonásait.

– Cadsuane sedainak szüksége van rád – szólalt meg Sarene.

– Tényleg? – mordult fel Nynaeve. – Ebben az esetben Cadsuane sedai akár…

– Alanna eltűnt – folytatta Sarene, nem törődve a közbeszólással. – Egyszerűen eltűnt a lakosztályából. A Védelmezők nem látták, hogy elutazott volna. Nyomát sem leltük semmilyen Kapunak sem.

– Hűha, akkor igyekezzünk! – kiáltott fel Nynaeve, és kirontott a szobácskából.

– De hát mondom, hogy semmit sem éreztem! – felelte Corele. Elmosolyodott és megdörzsölte az orra oldalát. – Nem tudom, hogyan sikerült kijutnia. Talán csak azzal lehetne megmagyarázni az eltűnését, hogy megtanult repülni. Manapság már ezt sem tartom lehetetlennek, figyelembe véve, hogy mostanában milyen ősi képességek bukkannak fel újra.

Ostoba tyúk! – gondolta Cadsuane, és jeges pillantást vetett Corele-re. Az asszonyság nyeglesége ugyan egy fokkal jobb volt, mint a többi aes sedai beképzeltsége, de aznap Cadsuane csak a legnagyobb nehézség árán tudta elviselni.

A Sárga nővér megvonta a vállát, még mindig mosolygott, de csendben maradt. Cadsuane csípőre tett kézzel alaposan körülnézett az apró szobában. Nem volt odabent más, csak egy ruhásláda, egy derékalj az alváshoz, meg egy íróasztal. Azt gondolta volna, hogy egy aes sedai még Tearben sem éri be ennyivel. Persze Alanna nem igazán verte nagydobra azt, hogy milyen bensőséges kapcsolat fűzi a Sárkányhoz. A legtöbben nem tudtak róla. A szobában még két másik aes sedai is állt. Rafela, Cindal és Bera Harkin közül csupán Bera érezte korábban, hogy Alanna fókuszálni kezdett, de csak nagyon halványan. A felhasznált Hatalom nem volt elég ahhoz, hogy Kaput nyissanak vele.

A Fény égetné meg ezt a nőt! Cadsuane azt gondolta, hogy elég jól kézben tartja Alannát. Igaz, a fiatalabb nő mostanában elég makacsnak bizonyult. Nyilvánvaló, hogy felkészült a szökésre. A ládából eltűntek a ruhái és az íróasztala is szinte csupasz volt. Csupán egy üres tintásüveg maradt rajta.

– Nem mondott semmit sem nektek? – kérdezte Cadsuane.

– Semmit, Cadsuane sedai – felelte Bera. – Az elmúlt néhány hét során csupán pár szót váltottunk, és… szóval gyakran hallottam, hogy Alanna zokog a szobájában.

– Mi ez a nagy hűhó? – csattant fel egy új hang. Cadsuane az ajtó felé pillantott. Nynaeve rezzenéstelen tekintettel viszonozta a pillantását. – Hiszen csak egyetlen személy tűnt el, és ha nem tévedek, senki nem akarta korlátozni Alanna mozgását. Mehetett, ahová akart.

– Hát nem – legyintett Cadsuane. – Ez a leányzó több mint „egyetlen személy”. Egy fontos eszköz. Igencsak fontos.

Az íróasztal fölé hajolt és felemelte azt a papirost, amit a szobában találtak. Az összehajtott irományt egyik oldalon vérvörös viaszpecséttel zárták le.

– Felismered?

– Nem. Miért is kellene? – kérdezte Nynaeve dühös arccal.

Hazudik, vagy az igazat mondja? Cadsuane kifejezetten mérges volt azért, hogy nem lehetett teljes mértékben bizonyos egy önmagát aes sedainak valló asszony szavaiban. Nynaeve al'Meara azonban még sosem tartotta a kezében az Esküpálcát.

A falusi asszonyság arcán mintha valódi zavar tükröződött volna. Bíznia kellene Nynaeve-ben. Az egykori javasasszony igen nagyra tartotta a saját becsületességét. Hacsak nem színjáték volt az egész. Ha Nynaeve esetleg Fekete nővér lenne…

Csak óvatosan, gondolta Cadsuane, különben te is olyan bizalmatlanná válsz, mint az a fiú! Nem Nynaeve adta oda Alannának a papírt, pedig Cadsuane nagyon remélte, hogy ezzel meg lehet magyarázni az iromány felbukkanását.

– Szóval akkor mi a helyzet, Cadsuane sedai? – kérdezte Nynaeve mérgesen.

Most legalább nem feledkezett meg a cím használatáról. Cadsuane még így is majdnem összeszidta a lányt a tiszteletlen hangvétele miatt. De csak majdnem, mert kevés híján ő maga is ugyanolyan csalódott volt, mint Nynaeve. Vannak idők, amikor elfogadható, ha valaki nem tud megbirkózni a feszültséggel. Nyugodtan be lehetett sorolni az ilyen időszakok közé azt, ha küszöbön áll a világvége és az Újjászületett Sárkány közben teljesen ellenőrizhetetlen, zabolátlan módon viselkedik.

– Nem tudjuk pontosan – felelte. – A borítékot sietve nyitották fel. A papír elszakadt, azután pedig a padlón kötött ki. A levelet kivették belőle. A szobából eltűntek a ruhák és Alanna legfontosabb holmijai is.

– De akkor is, mire ez a nagy felhajtás? – makacskodott Nynaeve.

A háta mögött Min is becsusszant a szobába. A két Hajadon megállt az ajtó két oldalán. Vajon Min időközben már rájött, hogy miért követik mindenhová az aielek?

– Hát azért, Nynaeve – magyarázta Min –, mert Alannán keresztül el lehet jutni Randhez.

– Ő is legalább annyira elutasító volt, mint te – felelte savanyú arccal Nynaeve.

– Bármilyen erős is a meggyőző képességed, Nynaeve – szólt közbe hűvös hangon Cadsuane –, az Árnyéknak megvannak a maga módszerei arra, hogy szóra bírja az embert.

Az egykori javasasszony tűzvörössé vált. Valamit halkan mormolni kezdett. Alanna képes megmutatni, hogy milyen irányban jár az Újjászületett Sárkány. Ha a Sötét Nagyúr ügynökei kapták el, akkor nem fogja tudni eltitkolni előttük Rand tartózkodási helyét. A csapdáik már így is éppen elég veszélyesek voltak, noha csupán a legnagyobb nehézségek árán tudták kelepcébe csalni a fiút.

– Ostobák voltunk! – mérgelődött Nynaeve. – Legalább száz Hajadonnak kellett volna vigyázni rá.

– A Kitaszítottak eddig is tudták, hogy merre keressék – válaszolta Cadsuane, pedig magában egyetértett a javasasszonnyal. Tényleg jobban oda kellett volna figyelnie Alanna őrzésére. – Rand így is életben maradt. Mostantól eggyel több dologra kell tekintettel lennünk.

Az idős nő felsóhajtott.

– Hozna valaki egy kis teát?

Bera azonnal elindult, hogy kerítsen egy kis innivalót, pedig Cadsuane nem tett különösebb erőfeszítést arra, hogy a befolyása alá vonja ezt a nőszemélyt. De nagyon úgy tűnt: a megfelelő hírnév csodát művel.

Bera hamarosan visszatért. Cadsuane ekkor már kint állt az előcsarnokban, hogy nyugodtan tudjon gondolkodni. Elvette a csészét és felkészült arra, hogy fintorogni fog a keserű tea miatt. Igazából nem nagyon vágyott erre a kellemetlen ízre, de gondolkoznia kellett, és a felületes szemlélő azt hihette volna, hogy az idős aes sedai elbizonytalanodott, ha üres kézzel látják ácsorogni a folyosón.

Az ajkához emelte a csészét. És most hogyan tovább? Kérdezze ki a Kő kapuit őrző Védelmezőket? Előző éjjel Alanna némi határozott rábeszélés után megerősítette, hogy al'Thor még mindig ugyanazon a helyen van. Északon, talán Andorban. Három napja. Hogy ez az ostoba legény…

Cadsuane megdermedt. A teának kifejezetten finom volt az íze.

Ha őszinte akart volna lenni magához, akkor kénytelen lett volna beismerni, hogy az ital csoda finom volt. Pont annyi mézet raktak bele, amennyit kellett. Egy leheletnyi keserűség és a teafű üdítő íze tette tökéletessé. Cadsuane hetek, de talán hónapok óta nem kóstolt elviselhető teát.

Min felnyögött és gyors mozdulattal a város északi lakónegyedei felé fordult. A küszöbön álló két Hajadont mintha csak elnyelte volna a föld. Villámgyorsan végigrohantak a folyosón. Cadsuane elégedetten bólintott, megint igaza volt. A harcias lányok nem azért figyelték olyan feszülten Mint, mert a védelme miatt aggódtak, hanem azért, mert tudták, hogy meglátszik rajta, ha…

– Itt van – szólalt meg Min halkan.

Tizenharmadik fejezet

Ami kikovácsoltatott

Min valósággal kirobbant a Kő keleti oldalát lezáró Sárkányfal-kapun és keresztülrohant az udvaron. Úgy tűnt, mintha egy egész aiel nemzetség futott volna a nyomában. Gyorsan megelőzték a lányt, ahogy a szarvascsorda is kikerüli az útjában álló tölgyfát. Elrohantak a döbbenten álló Védelmezők és a cselédek között. Határozott gyorsasággal siettek a fal felé.

Min dühösen felszusszant, látva, ahogy az aielek könnyedén lehagyják. Pár évvel korábban még igen büszke volt arra, hogy nem akadt egyetlen fiú sem, aki gyorsabb lett volna nála. Most viszont… Nagyon úgy tűnik, hogy elpuhult a könyvek között töltött hónapok során.

Persze még így is jócskán lehagyta az aes sedaiokat. A fejedelmi tartású asszonyok kénytelenek voltak odafigyelni a méltóságteljes megjelenésre. Mint már nagyon régóta nem érdekelték a külsőségek. Semmi sem számított, csak az ő magas pásztorlegénye. Így aztán teljes erejével futott. Milyen jó volt, hogy nadrágot és csizmát viselt! Már nem volt messze a kapu.

És Rand tényleg ott volt. Min gyorsan lefékezett, és a cadin'sort viselő aielek nyitott oszlopán keresztül alaposan szemügyre vette a két Védelmezővel beszélgető fiatalembert. Az őrök a falszakaszt védő egység tagjai voltak. Rand gyors pillantást vetett Minre. Ugyanúgy érezte a lányt, ahogy Min is érezte őt.

A férfi valahonnan kerített magának egy régi hosszú, barna köpenyt. A köpenynek olyan ujja volt, mint egy kabátnak, de lazán lógott le a válláról. A fiatalember alatta inget és egy jó szabású fekete nadrágot viselt.

Most, hogy Rand itt állt az orra előtt, a köteléken keresztül szinte elsöprő meleg áradt a lány felé. A többiek talán nem látják? Min a legszívesebben eltakarta volna a szemét. De hát minek nézelődött volna, ha nem akadt ott semmi látnivaló? Csak a kötelék kettőjük között, illetve… Mintha Rand körül egy kicsit elmosódott lett volna a levegő. Vagy csak a napfény csapta be a szemét? A fiú feje fölött azonnal megjelentek a látomások képei. Min többnyire nem törődött ezekkel, ám ezúttal kénytelen volt odafigyelni rájuk. Egy barlangbejáratot látott, ami úgy tátongott, mint egy száj. Vér áztatta a sziklákat. A földön két halott férfi hevert. Körülöttük szinte mindent elborítottak a trallokok. Egy pipából füst szállt a magasba.

Rand ekkor Min szemébe nézett. A lány a kötelék ellenére lenyűgözve bámulta a fiatalembert. Azok a szemek, azok a szürke drágakövek mintha mélyebb fényben izzottak volna. A férfi szeme sarkában ráncok látszottak. Már korábban is ráncos volt ez a legény? Az nem lehet, hiszen ahhoz még túl fiatal!

Ilyen szeme nem lehetett egy fiatalembernek. Mint egy pillanatra iszonyatos rémület fogta el, amikor egybeolvadt a tekintetük. Rand vajon ugyanaz maradt, aki volt? Lehet, hogy ellopták és kicserélték valaki másra azt a fiút, akit ő annyira szeretett? Talán egy ősi erő öltötte magára a juhászlegény alakját? Egy erő, amit nem lehet kiismerni vagy megérteni? Lehet, hogy annyi küzdelem után mégiscsak elveszítette?

Ekkor azonban Rand végre elmosolyodott. Az a szempár minden mélysége ellenére igenis az övé volt. És a mosoly, Min olyan régóta vágyott arra, hogy megint láthassa ezt a mosolyt. Rand sokkal magabiztosabbnak látszott, mint amilyen a kapcsolatuk korai napjaiban volt. Ennek ellenére továbbra is sérülékenynek tűnt. Min olyan dolgokat is észrevett rajta, amelyekről senki más sem szerezhetett tudomást.

Ilyen volt az, ami megmaradt a fiúból, az egykori ártatlanságából. Min odarohant hozzá, és magához ölelte.

– Te gyapjúfejű fatuskó! Három napig? Mégis mit műveltél három teljes napon át?

– Léteztem, Min – felelte a fiú, és karjaiba zárta a lányt.

– Nem gondoltam volna, hogy az annyira nehéz dolog.

– Számomra néha bizony az volt – felelte Rand, és elhallgatott.

Min beérte azzal, hogy a kedvese magához ölelte. Igen, Rand az maradt, aki volt. Megváltozott, mégpedig kedvező irányba, de azért a régi énje maradt. A lány valósággal rátapadt. Nem törődött a gyülekezőkkel, a sok szájtáti bámulóval. Csak bámulják, ha akarják!

Végül azonban kifújta a levegőt és vonakodva hátrább lépett:

– Rand, Alanna eltűnt. Ma reggel egyszerűen nyoma veszett.

– Igen, éreztem én is. Valamerre észak felé ment, a Határvidékre. Talán Arafelbe.

– Felhasználhatják ellened. Megmutathatja, hogy hol találnak.

A fiatalember elmosolyodott. A Fényre, hogy milyen csodálatos érzés volt újra boldogságot látni az arcán!

– Az Árnyéknak nincsen szüksége Alannára ahhoz, hogy megtaláljon engem. Soha többé nem lesz erre szüksége. Tudod, Min, az Árnyék minden szeme rám tapad. És ezt addig nem fogják abbahagyni, amíg meg nem vakítom őket.

– Tessék? De, Rand…

– Minden rendben van, Min. Elmúlt már az az idő, amikor könnyedén el tudtak volna némítani. Elnémítani és megnyerni a küzdelmet. Tudjuk, mikor fogunk összecsapni, és már előtört az az üvöltés, aminek hatására elindult a lavina.

Randet valósággal szétvetette az életerő. A fiúból áradó energia szinte megrészegítette a lányt. Rand egyik karjával még mindig magához szorította őt. Azzal a karral, amelyik egy csonkban végződött. Most már az aielekhez beszélt.

– Tohhal tartozom.

Az aielek rezzenéstelen arccal figyeltek, bár a hátuk mögött iszonyú zűrzavar uralkodott az udvaron.

Készen álltak erre, gondolta Min. Az aielek ugyan nem viselkedtek ellenségesen, de nyomát sem lehetett látni rajtuk a Védelmezők izgatottságának. A teariek azt gondolták, hogy Rand azért tért vissza, hogy elvezesse őket az Utolsó Csatába.

– A Háromszoros Földön van egy állat, az a neve, hogy meegerling – szólalt meg Rhuarc, és odalépett kettőjükhöz. – Pontosan úgy néz ki, mint egy patkány, de jóval ostobább nála. Ha élelmet raksz le az orra elé, akkor nyílegyenesen elindul az étel irányába. Nem törődik a veszéllyel. Nem számít, hogy hány alkalommal esik verembe útban az étel felé, újra és újra ugyanazon az útvonalon indul útra, akárhányszor csak megmutatják neki az ennivalót. Az aiel gyermekek imádnak az ostoba állattal játszadozni.

Rhuarc alaposan végignézett Randen.

– Nem gondoltam volna rólad, Rand al'Thor, hogy te is ilyen ostoba volnál.

– Megígérem, hogy többé nem hagylak itt benneteket – felelte az ifjú. – Ha rajtam múlik, mindig velem jöhettek, de legalábbis szólni fogok. Ezenfelül ha ők is így gondolják, akkor a Hajadonok őrként mindenhova elkísérhetnek.

Ezzel még nem sikerült levenni az aieleket a lábukról.

– Ez csupán azt fogja megakadályozni, hogy további tohot halmozz magadra – magyarázta Rhuarc. – Semmit sem változtat azonban azon, ami korábban történt. Ígéreteket pedig már azelőtt is hallottunk.

– Ez igaz – felelte Rand, és az aiel szemébe nézett. – Törleszteni fogom a felhalmozott tohot.

A két férfi mintha szavak nélkül is megállapodott volna valamiben. Min nem értette, hogy mi történt, ám az aielek nagy része távozott. Sokkal nyugodtabbnak tűntek, mint korábban. Randet húsz Hajadon vette körül, ők lesznek a testőrei. Rhuarc a többiekkel együtt ment el. A törzsfő csatlakozott az eseményeket az udvar végéből figyelő tudós asszonyok kis csoportjához.

– Rand? – kérdezte Min.

– Minden rendben lesz – válaszolta a fiú, bár komor árnyék vetült az érzelmeire. – Ez is azok közé a dolgok közé tartozik, amiket meg kellett tennem. Számos ilyen dolog létezik.

Elengedte a lány derekát és körülnézett az udvaron. Mintha csak habozott volna, mintha keresett volna valamit. Bármi is volt ez, nem találta meg, és ehelyett határozott léptekkel elindult Darlin király felé, aki sietve éppen ebben a pillanatban érkezett meg.

Darlin kezét keskeny pengéjű kardja markolatán nyugtatva meghajolt.

– Sárkány nagyuram, akkor hát indulunk? Végre hadba szállunk?

– Gyere velem, Darlin! – felelte Rand, miközben továbbsietett az udvaron. – Rengeteg dolog vár ránk. Ki van még itt? Narishma, Flinn, kiváló!

Egy biccentéssel üdvözölte a két, rohanva érkező fekete kabátos asha'mant.

– És az aes sedaiok? Ó, már jönnek is. Ez lesz a következő dolog. Kainea, megkérhetlek arra, hogy keríts nekem néhány hírnököt?

A Hajadonok egyike – akinek a haja meglepően sötét volt a többi aielhez képest – azonnal elrohant, hogy teljesítse a kérést. Min elfintorodott, de igyekezett lépést tartani Randdel és Darlinnal, meg a mögéjük felzárkózó két asha'mannel.

Az aes sedaiok élén Nyaneve és Merise közeledett. Megálltak, amikor észrevették, hogy Rand abba az irányba tart. Mintha csak azt akarták volna, hogy a fiú járuljon eléjük. Az asszonyok önkéntelenül is közelebb húzódtak egymáshoz. Ahogy a ruhájukat rendezgették, sokkal nyugtalanabbnak látszottak, mint ahogy az az aes sedaioktól elvárható lett volna.

Rand időközben már átszelte az emberekkel teli nyitott udvart. Belépett a magasba tornyosuló Kő hűvös árnyékába, és csak a nők előtt állt meg.

– Rand al'Thor! – förmedt rá Nynaeve, és összefonta karját a mellén. – Hogyha tudnád, milyen…

– Ostoba vagyok – fejezte be a mondatot Rand. A hangjában jókedv csengett. – És beképzelt bolond? Szeszélyes gyapjúfejű legény, aki igazán rászolgált arra, hogy lekeverjenek neki néhány csattanós pofont?

– Igen.

– Igaz minden szavad, Nynaeve – felelte az ifjú. – Most már belátom végre. Lehet, hogy egy leheletnyivel bölcsebb vagyok, mint korábban. Ugyanakkor viszont azt hiszem, hogy újabb sértésekre lesz majd szükséged. Amit eddig használtál, az mára már megkopott, mint a tavalyi csipke. Küldjetek valakit Cadsuane-ért! Megígérem, hogy nem végeztetem ki.

Az aes sedaiok szemlátomást megdöbbentek a nyers hangvétel miatt, Min azonban elmosolyodott. Rand önbizalma visszatért és megerősödött, miután az előbb farkasszemet nézett az aielekkel. A lányt nagyfokú elégedettség öntötte el, látva, ahogy a kedvese leszerelte az aes sedaiokat. Tiltakozásuk és szemrehányásaik valósággal semmivé foszlottak. Merise elzavart egy cselédet, hogy keresse elő Cadsuane-t.

– Narishma, kérlek, menj el a határvidéki hadsereg táborába! – fordult ekkor Rand az egyik kísérője felé. – Engem keresnek. Úgy vélem, még mindig Far Maddingben vannak. Mondd meg a vezetőiknek, hogy elfogadom a feltételeiket, és pár nap múlva odamegyek, hogy találkozzam velük!

– Sárkány nagyuram – bizonytalankodott Narishma. – Okos dolog így dönteni? Főleg, ha figyelembe vesszük, milyen is az a hely?

– Hogy okos dolog-e? Csak azok lehetnek bölcsek és megfontoltak, akik sokáig akarnak élni, Narishma. Darlin, sorakoztasd fel a nagyurakat és a főnemes asszonyokat! Mindjárt itt az egyik hírnök. Őt küldheted el értük. Ezenkívül értesíts mindenkit arról, hogy helyreállt a Fehér Torony egysége! Egwene al'Vere az Amyrlin-trón.

– Micsoda? – kiáltott fel Merise.

A többi aes sedai közül is látszódott páron a meglepetés.

– Rand! – figyelmeztette Min. – Kétlem, hogy az amyrlin örülne annak, ha az egész világ előtt kikürtöljük a megosztottság tényét.

– Jogos észrevétel – bólintott Rand. – Darlin, inkább arról adj ki hivatalos nyilatkozatot, hogy Egwene al'Vere került Elaida a'Roihan helyére az Amyrlin-trónon! Ebből majd kiderül a lényeg, anélkül hogy túl sok részletet árulnánk el. Csak a Fény a megmondhatója annak, hogy mennyire el akarom kerülni azt, hogy Egwene még dühösebb legyen rám…

– Még dühösebb? – kérdezte elsápadva Corele.

– Hát igen – felelte az ifjú oda sem figyelve. – Már jártam a Fehér Toronyban, hogy találkozzam vele.

– És ők hagyták, hogy elmenj? – kérdezte Corele.

– Nem igazán hagytam bármilyen más kiutat a számukra. Darlin, kérlek, mozgósítsd a fegyveres erőnket! Azt akarom, hogy ma estére sorakozzon fel a hadsereg. Flinn, Kapukra lesz szükségünk, hatalmas Kapukra. Valószínűleg össze kell kapcsolódnotok.

– Megyünk a Tarwin-résbe? – kérdezte Nynaeve lelkesen.

Rand az egykori javasasszonyra pillantott, úgy tűnt, hogy habozik. Min jól érezte a fiúba maró éles, könyörtelen, valódi fájdalmat.

– Még nem, Nynaeve. Forró olajat zúdítottam a Fehér Toronyra, és az a lobogás még eltart egy darabig. Mintha ráérnénk ilyesmire! Nincs időnk! Küldök segítséget Lannak, erre hajlandó vagyok megesküdni neked, de most arra kell felkészülnöm, hogy újra találkozzak Egwene-nel.

– Miért kell ettől félned? – kérdezte Nynaeve gyanakodva, és közelebb lépett a fiatalemberhez. – Rand, mit tettél?

– Amit meg kellett tennem. Hol van Bashere?

– Odakint, a falakon túl az embereivel, Sárkány nagyuram – magyarázta Flinn. – Megmozgatják a lovaikat. Nemsokára visszaérnek.

– Remek, velem jön majd Arad Domanba. Te is, Nynaeve és Min is.

Rand a lányra nézett és az az elképzelhetetlenül mély szempár valósággal elnyelte.

– Szükségem van rád, Min!

– Hiszen a tied vagyok, ostoba csacsi!

– A Callandor – folytatta Rand. – Fontos szerepet játszik az egészben. Ki kell derítened, hogy pontosan mi ez a szerep! Nem tudom lepecsételni a Sötét Nagyúr börtönét úgy, ahogy azt a múltkor megpróbáltam. Valami hiányzik, valamilyen fontos dolog. Derítsd ki, hogy mi az!

– Ki fogom deríteni! – felelte a lány, és nem törődött a hideg borzongással. – Ígérem!

– Bízom benned.

Az ifjú ekkor egy mélyen lehúzott csuklyát viselő alak felé fordult, aki éppen akkor lépett ki a Kő egyik őrhelyéről.

– Cadsuane Melaidhrin – szólította meg. – Megbocsátom a múltban elkövetett tévedéseit és visszavonom a száműzetését. Nem mintha különösebb kellemetlenséget okozott volna önnek az, hogy száműzetésbe küldtem.

Az idős nő savanyú képet vágva levette a fejéről a csuklyát.

– Igen nagy tévedés azt hinni, hogy csupán kisebb kellemetlenséggel jár, ha ebben az iszonyatos hőségben kénytelen csuklyát viselni az ember. Ezt elhiheted nekem. Remélem, most már magad is belátod, hogy milyen hibákat követtél el! Már azt is kifejezetten helytelennek tartom, hogy egyáltalán felmerülhetett annak a gondolata, hogy bárkinek is meg kell „bocsátania” nekem, meg hogy kiérdemeltem ezt a bizonyos „kegyelmet”.

– Ebben az esetben kérem, fogadja el a kegyelemmel átnyújtott bocsánatkérésemet is! – válaszolta Rand. – Nyugodtan tekintheti úgy, hogy mostanában túlzottan nagy teher nehezedett rám.

– Ha van ember, aki nem engedheti meg magának, hogy a ránehezedő teher miatt rossz döntéseket hozzon, akkor az pontosan te vagy – nézett Cadsuane szigorúan a fiatalemberre.

– Ennek éppen az ellenkezője az igaz. Pontosan a rám nehezedő teher miatt lettem az, aki ma vagyok, Cadsuane. A fémet nem lehet a rázúduló pörölycsapások nélkül formálni. De most nem erről akartam beszélni. Ön megpróbált manipulálni, ám a próbálkozásaival csúfos kudarcot vallott. Ez a kudarc azonban mégis rávezetett valami fontosra.

– És mi volna az?

– Azt hittem, hogy karddá kovácsolnak – magyarázta Rand, és tekintete a semmibe mélyedt. – Csakhogy tévedtem, nem vagyok fegyver, soha nem is voltam az.

– Akkor mi vagy? – kérdezte Min őszinte kíváncsisággal.

Az ifjú csupán mosolygott.

– Cadsuane sedai, van egy feladatom a számára, ha hajlandó elfogadni azt.

– Ez attól függ, hogy milyen fajta feladatra gondoltál – válaszolta a nő, és összefonta karját a mellén.

– Szeretném, ha megkeresne valakit, egy eltűnt személyt. Olyan valakit, akiről úgy vélem, elképzelhető, hogy esetleg éppen, amúgy jóakaratú szövetségeseink markában van. Azt hallottam, hogy a Fehér Toronyban őrzik Mattin Stepaneost.

– És neked éppen ő kell? – kérdezte Cadsuane összevont szemöldökkel.

– Dehogyis, még nem döntöttem el, hogy mitévő legyek vele kapcsolatban. Egyelőre legyen csak Egwene gondja Stepaneos őrzése. Akit én keresek, az valahol kint járhat a Caralain-sztyeppén. Ha zárt helyen leszünk, akkor majd többet is elmondok.

Közben már javában gyülekeztek a legelőkelőbb főurak és úrhölgyek. Rand a sokaság irányába pillantott, de azután ismét alaposan körülnézett az udvaron. Mintha csak keresett volna valamit. Valamit, ami nyugtalanította.

Min hűvös arckifejezéssel bámulta a teari nemes urakat és a befolyásos hölgyeket. Darlintól eltekintve nem igazán volt túl jó véleménnyel róluk. Rand a lány vállára tette a kezét. Az udvaron gyülekező nemesek zavartnak és bizonytalannak tűntek. Jó párukról látszott, hogy álmukból, vagy a terített asztal mellől riasztották fel őket. Persze kivétel nélkül elegáns ruhákat, drága selymeket viseltek. Furcsa volt látni az üres kézzel ácsorgó főnemeseket, miközben a Kő udvarán mindenki céltudatosan sietett a dolgára.

Nem lenne szabad ennyire szigorúnak lennem hozzájuk, gondolta Min, miközben összefonta karját a mellén. Másrészt viszont tanúja volt annak, ahogy a cselszövéseikkel és az ingadozásukkal feldühítették Randet. Ráadásul sohasem kedvelte igazán az olyanokat, akik saját magukat mindenki másnál fontosabbnak tartották.

– Álljatok sorba! – parancsolta Rand, és elindult a főurak felé.

Az előkelő hölgyek és urak zavartan bámultak vissza rá.

– Álljatok sorba! – ismételte meg az ifjú mennydörgő, határozott hangon. – Most!

A főurak és a hölgyek sietve beálltak egymás mögé. A sor élén Darlin állt. Rand elindult mellettük. Minden egyes férfinak vagy nőnek a szemébe nézett. Az érzései pedig… Különös, egy kicsit mintha mérges lett volna. De mégis, mit művelt?

Az udvarban temetői csend támadt. Rand továbbhaladt a sor mellett. Minden főnemesnek némán a szemébe nézett. Min a tekintetével követte az eseményeket. Weiramon majdnem a sor legvégén állt. Randre pillantott, majd elkapta a szemét. A ritkuló, szürke hajú férfi szokás szerint beolajozta és hegyesre fésülte a szakállát. Rand végül odaért hozzá.

– Nézz a szemembe, Weiramon! – mondta halkan.

– Sárkány nagyuram, nem vagyok én méltó arra, hogy…

– A szemembe!

Furcsa, de Weiramonnak mintha komoly gondot okozott volna engedelmeskedni. Összeszorította a fogát. Könnyezni kezdett a szeme.

– Szóval te vagy az – jelentette ki Rand.

Min érezte a fiú csalódottságát.

Rand ekkor a sor végére nézett. Anaiyella állt ott. A csinos nő hátrálni kezdett Randtől, nem nézett a szemébe.

– Ti ketten.

– Nagyuram… – dadogta Weiramon.

– Azt akarom, hogy adjatok át egy üzenetet – folytatta Rand –, azoknak, akik még… hozzátok tartoznak! Mondjátok el nekik, hogy többé már nem bujkálhatnak a szövetségeseim között!

Weiramon tiltakozni próbált, de Rand közelebb lépett hozzá. A főnemes szeme valósággal kiguvadt a rémülettől, Anaiyella pedig felsikoltott és eltakarta az arcát.

– Mondjátok el azt is – folytatta Rand halk, de könyörtelen hangon –, hogy már nem vagyok vak!

– De miért… – dadogta Anaiyella. – Miért engedsz elmenni minket?

– Mert a mai nap a találkozások napja – válaszolta Rand. – Nem pedig a halálé. Menjetek!

A két alak botladozva elsietett. Úgy tűnt, hogy alig állnak a lábukon. Az udvaron sorakozó főnemesek meglepetten és zavartan néztek utánuk. Az aielek azonban a lándzsáikkal ütögetni kezdték a pajzsaikat. Anaiyella és Weiramon mintha igyekezetek volna végig az árnyékban maradva kijutni az udvarról. Végül elnyelte őket a Kő.

– Leeh – szólalt meg Rand. – Te és még ketten, figyeljétek őket!

Rand testőrei közül kivált három Hajadon. Villámgyorsan a két egykori főnemes után eredtek. Min az ifjú mellé lépett és kezét a karjára tette.

– Rand, ez meg mi volt? Mit láttál bennük?

– Véget ért a rejtőzködés ideje, Min. Az Árnyék már nem próbálkozik cselszövésekkel, mert lecsapott rám és veszített. A harcunk a csatatéren dől el.

– Tehát akkor ezek ketten árnybarátok? – kérdezte Min dühösen.

Rand a lány felé fordult és rámosolygott:

– Már nem jelentenek veszélyt, ugyanis…

Váratlanul elhallgatott. A szeme sarkából oldalra pillantott. Min megfordult és a hátán végigfutott a hideg.

Tam al'Thor állt mellettük. Csak most lépett elő a Kő egyik közeli bejáratából. Az idős férfi megtorpant az udvarra vezető rövid lépcső tetején. Min érezte, hogy Randet ismét elfogta a habozás. Ekkor már tudta, hogy mi volt az, amit az ifjú korábban hiába keresett.

Tam mozdulatlanul állva bámulta a fiát. Az ősz hajú, barázdált arcú férfi keményebb és megbízhatóbb volt a legtöbb embernél, akit Min valaha is ismert.

Rand a magasba emelte a kezét. A tömeg – közöttük az aes sedaiok – félrehúzódott a lépcső elől. Rand keresztülment közöttük. Min követte. Nem álltak meg a rövid lépcső aljában sem. Rand habozva elindult felfelé. Az udvarra ismét visszatért a csend. Még a sirályok rikoltozása is elhallgatott.

Az ifjú félúton megállt. Min érezte a benne kavargó érzelmeket: a vonakodást, a szégyenkezést és a rémületet. Ez eléggé furcsának tűnt, hiszen Rand rezzenéstelen arccal szállt szembe a Kitaszítottakkal, de közben félt a saját apjától.

Az ifjú szinte futva tette meg az utolsó néhány lépcsőfokot. Egy lépcsővel Tam alatt állt meg, így nagyjából egyforma magasnak tűntek. Aztán átölelte az apját. Lentről nézve Tam valóságos óriásnak látszott, Rand pedig nem volt más, mint egy menedéket kereső kisgyermek.

És ekkor az apját átölelő Újjászületett Sárkány zokogni kezdett.

Az udvaron álló aes sedaiok, teariek és aielek komor arccal figyeltek. Senki sem mozdult és nem is fordult el. Rand becsukta a szemét.

– Annyira sajnálom, apa! – suttogta. Min is éppen csak hallotta. – Annyira sajnálom!

– Semmi baj, fiam. Minden rendben van.

– Olyan sok rettenetes dolgot csináltam!

– Veszélyes ösvényen senki sem tud végigmenni anélkül, hogy néha ne bicsaklana meg a lába. Semmid sem tört el, amikor elzuhantál. Csakis ez számít.

Rand bólintott. Magához szorította az apját, és Tam viszonozta az ölelést. Végül a Sárkány hátralépett, majd Min felé fordult. A lány még mindig ott állt a lépcső aljában.

– Apám – szólalt meg végül Rand –, van itt valaki, akit be akarok mutatni neked.

Tam nevetni kezdett.

– Eltelt három nap, Rand. Már találkoztam vele.

– Az igaz, de még nem volt alkalmam arra, hogy rendesen bemutassalak neki. Szükségem van rá.

Az ifjú integetni kezdett, mire Min összehúzta a szemöldökét és a mellén keresztbe fonta a karját. Rand ekkor könyörgő pillantást vetett a lányra, aki végre felsóhajtott és elindult felfelé a lépcsőn.

– Apám – folytatta végül Rand, és egyik kézzel átkarolta Min derekát. – Bemutatom neked Min Farshaw-t. Ő nagyon, de nagyon sokat jelent a számomra.

Tizennegyedik fejezet

A fogadalom

Egwene lassan sétált felfelé a zöld fűvel borított, lankás lejtőn. A levegő kellemesen hűvös volt. Lusta pillangók szálltak virágról virágra. Olyanok voltak, mint a kíváncsi gyerekek, akik bekukucskáltak a fiókokba. Egwene eltüntette a lábáról a cipőjét, mert a meztelen talpával akarta érezni a fűszálakat.

Mélyen beszívta a mező illatát, elmosolyodott és utána felpillantott a magasban kavargó fekete felhőkre. Dühös, erőszakos alakok mozogtak odafent. Időnként ametisztszínű villámok ragyogtak közöttük. Annak ellenére, hogy odafönt iszonyatos vihar tombolt, idelent csend és béke uralkodott a mezőn. Az Álmok Világában hétköznapi dolognak számított az ilyen ellentmondás.

Különös módon sokkal inkább természetellenesnek érezte Tel'aran'rhiodot most, mint amikor az utóbbi alkalmak során Verin ter'angrealját használva járt itt. Szinte már úgy viselkedett, mintha egy játszótéren járt volna. Pillanatnyi hangulatának engedve megváltoztatta a testén viselt ruhákat. Feltételezte, hogy biztonságban van. Pedig csak egyszerűen nem értette a helyzetet. Tel'aran'rhiod nagyjából annyira volt biztonságos, mint egy ragyogó színekkel kifestett medvecsapda. Ha a tudós asszonyok nem tették volna helyre, akkor Egwene talán nem is maradhatott volna életben olyan sokáig, hogy ő legyen az amyrlin.

Igen, azt hiszem, ez lesz az. A helyükön voltak a messzeségbe nyúló hegyek, és a fasorok is ott álltak, ahol állniuk kellett. Több mint egy esztendővel ezelőtt ez volt az első hely, ahová eljött.

Volt valami fontos abban, hogy megint itt állhatott, hiszen közben olyan sok mindent élt át. Ennek ellenére nagyon is úgy érezte, hogy legalább ugyanolyan hosszú út vár még rá, mint amit eddig megtett. Ideje viszont nem lesz annyi, mint korábban.

A Torony foglyaként Egwene-nek többször figyelmeztetnie kellett önmagát, hogy egyszerre csak egy nehézség megoldásával törődjön. Legfontosabb feladatának a Fehér Torony újraegyesítése számított. Mostanában viszont úgy érezte, hogy végtelen nehézséggel kell szembesülnie, és átláthatatlanul sok lehetőség közül kell választania. A rengeteg feladat valósággal a földbe sulykolta. Szinte már elmerült a sok dolog alatt, amelyek mind elintézésre vártak.

Micsoda szerencse, hogy az elmúlt néhány nap során több olyan, gabonával teli raktárat is felfedeztek a városban, amelyekre senki sem számított! Egy alkalommal az egyik olyan raktárépületben bukkantak élelmiszerre, amelynek tulajdonosa meghalt az előző télen. A többi készlet lényegesen kisebb volt ennél a nagy leletnél. Pár zsák gabona itt, néhány zsák ott. Figyelemre méltó módon egyetlen zsák tartalma sem kezdett el rothadni.

Egwene-re két fontos találkozó várt ezen az éjjelen. Ideje volt megoldást keresni azokra a bizonyos egyéb nehézségekre. Ezen az éjjelen az jelenti majd a legnagyobb nehézséget, hogy miként fogadják új helyzetét a tárgyalópartnerei. Egyik csoport sem mutat majd túl nagy hajlandóságot arra, hogy elfogadja az ő új, magas rangját.

Becsukta a szemét, és puszta akaratára támaszkodva átkerült egy másik helyre. Amikor a szeme ismét kinyílt, egy hatalmas teremben állt. A sarkokban árnyék ült és vaskos oszlopai úgy meredtek a magasba, mint egy-egy torony. Tear Kövének a szívében tartózkodott.

Az oszlopok erdejében, a terem közepén két tudós asszony ült a földön. Bár egyforma világosbarna szoknyát és fehér blúzt viseltek, az arcuk semmiben sem hasonlított egymásra. Bair arcát valósággal ellepték a ráncok. Ilyen lehetett az a bőrdarab, amit kint felejtettek a napon. Noha a tudós asszony gyakran viselkedett szigorúan, a szeme és a szája körüli halvány ráncok azt mutatták, hogy sokat szokott mosolyogni.

Amys arca ezzel szemben sima volt, mint a selyem. Ezt annak köszönhette, hogy képes volt fókuszálni. Bár nem tűnt annyira kortalannak, mint egy aes sedai, hűvös nyugalma miatt mégis gond nélkül beillett volna közéjük.

A két asszony a derekára kötötte a kendőjét. A blúzukat összezáró zsinórt nem húzták szorosra. Egwene letelepedett eléjük, ám magán hagyta vízföldi öltözékét. Amys szemöldöke megemelkedett. Talán úgy vélte, hogy Egwene-nek át kellett volna öltöznie? Vagy éppen ellenkezőleg, az elismerését fejezte ki azért, amiért nem tett úgy, mintha valaki más volna, mint ami. Nem volt könnyű megmondani.

– A Fehér Toronyban eldőlt a küzdelem – szólalt meg Egwene.

– Mi a helyzet azzal az asszonnyal? Elaida a'Roihannal? – tudakolta Amys.

– A seanchanok fogságába került – magyarázta Egwene. – Azok is elfogadtak amyrlinnek, akik eddig őt követték. A helyzetem azonban távolról sem szilárd. Időnként úgy érzem, hogy egy olyan kődarab tetején egyensúlyozom, amelyik maga is egy másik kőre állítva egyensúlyoz, alattuk pedig újabb kövek vannak. A Fehér Torony egysége azonban ismét helyreállt.

Amys halkan csettintett a nyelvével. Felemelt kezében megjelent egy csíkos stóla. Az amyrlin stólája.

– Akkor viszont nem ezt kellene hordanod?

Egwene halkan kifújta a levegőt. Néha maga is elcsodálkozott azon, hogy milyen fontosnak tartja a tudós asszonyok véleményét. Átvette a kendőt, és a vállára borította.

– Sorileának nem fognak tetszeni ezek az újdonságok – szólalt meg Bair, és megcsóválta a fejét. – Még mindig nem adta fel a reményt, hogy hátat fordítasz azoknak a bolondoknak a Fehér Toronyban, és visszatérsz hozzánk.

– Ne feledkezzünk el arról – válaszolta Egwene, miközben egy csésze jelent meg a kezében –, hogy magam is a bolondok közé tartozom! Nemcsak egy vagyok közülük, de én irányítom őket. Persze, barátaim, mondhatnátok azt, hogy királynő vagyok a féleszűek között.

Bair habozni látszott.

– Tohhal tartozom.

– Nincsen abban toh, ha valaki őszintén beszél – válaszolta Egwene. – Sokan közülük valóban bolondok, de időnként mi, valamennyien is bolondként viselkedünk. Nem? Nem engedtétek meg, hogy csődöt mondjak és elbukjak, amikor rájöttetek, hogy Tel'aran'rhiodban járok. Hasonló módon én sem hagyhatom magukra a Fehér Torony asszonyait.

Amys összehúzta a szemöldökét.

– Felnőttél azóta, hogy utoljára találkoztunk, Egwene al'Vere.

A lány valóssággal beleborzongott ebbe a mondatba.

– Sok okom volt arra, hogy felnőjek. Az életem mostanában eléggé nehéz volt.

– Időnként összeomlik egy ház teteje – felelte Bair. – Olyankor néhányan azonnal hozzálátnak a romok eltakarításához. Az erőfeszítés erősebbé teszi őket. Mások viszont elmennek a fivérük szálláshelyére és isznak a vizéből.

– Láttátok mostanában Randet? – kérdezte Egwene.

– A car'a'carn magához ölelte a halált – magyarázta Amys. – Már nem akar olyan kemény lenni, mint a kő, hanem ehelyett elnyerte a szél erejét.

Bair bólintott.

– Már csak kevés hiányzik ahhoz, hogy többé ne nevezhessük gyermeknek.

Elmosolyodott.

– De egy kicsi még hiányzik.

Egwene nem mutatta ki, mennyire megrázta a hír. Arra számított, hogy beszélgetőtársai haragszanak Randre.

– Szeretném, ha tudnátok, mennyire tisztellek benneteket! Nagyon nagy dolog volt, hogy befogadtatok. Úgy vélem, kizárólag azért látok messzebbre, mint a nővéreim, mert megtanítottatok arra, hogy egyenes derékkal és felszegett fejjel járjam az utamat.

– Nem volt nehéz dolog – biccentett Amys, és látszott rajta az elégedettség. – Bármelyik asszony ugyanezt tette volna a helyünkben.

– Kevés nagyobb öröm van annál, mint amikor kézbe vehetünk egy olyan gombolyagot, amit valaki korábban reménytelenül összegubancolt – vette át a szót Bair. – Nagy dolog, ha rendbe tudjuk tenni. Ugyanakkor, ha ez a gombolyag nem jó fonalból készült, akkor semmit sem ér, hogy rendbe tettük. Amikor veled dolgoztunk, jó anyaggal dolgozhattunk, Egwene al'Vere.

– Bárcsak megtalálhatnánk annak a módját – bólintott Egwene –, hogy még több nővér tanulhassa ki a tudós asszonyok módszereit!

– Elküldhetnéd őket hozzánk! – válaszolta Amys. – Főleg ha rosszalkodtak, és büntetésre van szükség. Mi aztán nem kényeztetjük el őket, ahogy ti teszitek a Fehér Toronyban.

Egwene majdnem felmordult. A legnagyobb jóakarattal sem tudta volna „kényeztetésnek” tartani azokat a rettenetes veréseket, amiket elszenvedett. Ezt a kesztyűt azonban nem akarta felvenni. Az aielek meggyőződése szerint a vízföldiek alapvetően puhányok. Ezt a szilárd hitüket egyszerűen nem lehetett megváltoztatni.

– Kétlem, hogy a teljes jogú nővérek beleegyeznének ebbe – folytatta Egwene óvatosan. – Viszont nem látom akadályát annak, hogy ne küldhetnénk kiképzés alatt álló fiatal nőket oda hozzátok, hogy tanítsátok őket. Éppen ezért volt annyira hatékony, ahogy én is tanultam. Még nyitott voltam arra, hogy ne az aes sedaiok szemszögéből nézzem a világot.

– Elfogadnának egy ilyen döntést? – kérdezte Bair.

– Lehetséges – felelte Egwene. – Feltéve, ha beavatottakat küldenénk. A novíciákról azt gondolnák, hogy túlzottan tapasztalatlanok, a nővérekről pedig azt, hogy méltóságukon aluli volna a tanulás. Beavatottak viszont… talán. Persze a döntést alá kell támasztanom egy megfelelő érvvel, ami megmutatja, hogy miért jó mindez a Fehér Torony számára.

– Egyszerűen add ki nekik az utasítást – felelte Bair –, és várd el tőlük, hogy engedelmeskedjenek! Talán nem te viseled közöttük a legmagasabb tisztséget? Talán nem volna okos dolog, ha megfogadnák a bölcs tanácsodat?

– A nemzetségek talán mindig azt teszik, amit a főnökök akarnak? – kérdezte vissza Egwene.

– Még szép, hogy nem! – méltatlankodott Amys. – A vízföldiek azonban annyira odavannak a királyokért és a nagyurakért. Szinte azt hiszem, hogy imádnak engedelmeskedni. Olyankor biztonságban érzik magukat.

– Az aes sedaiok mások, mint a többiek – válaszolta Egwene.

– Az aes sedaiok állandóan arra célozgatnak, hogy nekünk is valamennyiünknek a Fehér Toronyban kellene képzést kapnunk – magyarázta Amys. Hangvételéből egyértelműen kiderült, hogy mi a véleménye erről az ötletről. – Csak csipognak, be nem áll a csőrük. Olyanok, mint a vak chippamadár, amelyik azt sem tudja, hogy nappal van-e, vagy éjszaka. Meg kellene végre érteniük, hogy semmi ilyesmit nem fogunk tenni. Magyarázd el nekik, hogy azért küldöd azokat a nőket hozzánk, hogy a módszereinket tanulmányozva elősegítsék a kölcsönös megértést, ami igaz is. De azt nem kell az orrukra kötnünk, hogy a tanulás során erősebbé is válnak.

– Ez akár működhet is – jelentette ki Egwene elégedetten. A javaslat csupán hajszálnyira tért el attól, amit eredetileg el szeretett volna érni.

– Ezzel a dologgal ráérünk nyugodtabb napokon foglalkozni – folytatta Bair. – Sokkal nagyobb feszültséget érzek benned, Egwene al'Vere, mint amit ez a kérdés okozhatna.

– Ezt bizony jól érzed – felelte a lány. – Rand al'Thorról van szó. Elmondta nektek, hogy mit jelentett be, amikor ellátogatott a Fehér Toronyba?

– Azt mondta, hogy felmérgesített téged – felelte Amys. – Furcsának találom, hogy így cselekedett. Csak úgy besétált hozzád, miután állandóan azt emlegette, hogy az aes sedaiok foglyul ejtették és bezárták egy ládába?

– Megváltozott… amikor odajött hozzám – ismerte el Egwene.

– Magához ölelte a halált – bólintott újra Bair. – Egyre inkább car'a'carnná válik.

– Erő volt a hangjában – folytatta Egwene. – De mégis őrület volt, amit mondott! Arról beszélt, hogy összezúzza a Sötét Úr börtönén a pecséteket.

Amys és Bair is megdermedt.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Bair.

– Igen. – zavarba ejtő hír – jelentette ki Amys. – Beszélni fogunk vele erről. Köszönjük, hogy megosztottad velünk ezt az értesülést!

– Összegyűjtöm azokat, akik ellenállnak Randnek – jelentette ki Egwene megkönnyebbülve. Egészen eddig a percig nem lehetett biztos abban, miként fognak a tudós asszonyok a szavaira reagálni. – Talán Rand hallgatni fog a jó szóra, ha elegen próbálják meggyőzni.

– Eddig nem nagyon tapasztaltam, hogy hajlandó volna hallgatni a jó szóra – jelentette ki hangos sóhajtással Amys.

Felkelt a földről. Egwene és Bair követték a példáját. A tudós asszonyok ebben a pillanatban már szorosan befűzött blúzt viseltek.

– Végleg elmúlt az az idő, amikor a Fehér Torony semmibe vehette a tudós asszonyokat – jelentette ki Egwene. – De az a kor is lezárult, amikor a tudós asszonyok elkerülhették az aes sedaiokat. Együtt kell működnünk! Kéz a kézben, mint a nővérek.

– Feltéve persze, ha valakinek nem olyan elképesztő ostobaságok járnak a fejében, mint hogy a tudós asszonyoknak kiképzésre a toronyba kell menniük – felelte Bair. Mosolyával azt akarta jelezni, hogy csak tréfálkozott. Ám a jókedve cseppet sem volt meggyőző.

Egwene szélesen elmosolyodott. Ő viszont pontosan azt akarta, hogy a tudós asszonyok a toronyban kapjanak kiképzést. A fókuszálásnak számos módja létezik. Sok esetben az aes sedaiok sokkal hatékonyabbak a tudós asszonyoknál. Másfelől viszont a tudós asszonyok nagyságrendekkel jobban együtt tudtak működni és – Egwene vonakodva ugyan, de kénytelen volt elismerni – született vezetőknek bizonyultak.

Mindkét csoport tanulhatna a másiktól. Rá fog jönni, hogyan lehetne összekötni őket.

Barátságosan elköszönt a két tudós asszonytól. Figyelte, ahogy elhalványodtak Tel'aran'rhiodban. Milyen nagyszerű volna, ha Rand már pusztán az ő tanácsukat meghallgatva elállna az őrült tervétől! De ez nem tűnt valószínűnek.

Mélyen beszívta a levegőt. A következő pillanatban már a Torony Csarnokában állt. Lába pontosan a padlót díszítő jelképen, Tar Valon Lángján pihent. Alóla hét eltérő színű spirál indult ki. Ívelve haladva megközelítették a kupolával borított csarnok falait.

Nynaeve nem volt itt. Egwene összeszorította az ajkát. Micsoda egy nőszemély! Neki sikerült térdre kényszerítenie a Fehér Tornyot, a maga oldalára állítani a Piros ajah egyik elszánt tagját, kivívni a legkeménykötésűbb tudós asszonyok tiszteletét. De a Fény legyen irgalmas hozzá, ha a barátai segítségére volna szüksége! Randre, Gawynra és Nynaeve-re gondolt. Elképesztő, hogy mennyire fel tudták bőszíteni.

Összefont karral várakozott. Lehet, hogy Nynaeve mégiscsak eljön. Ha mégsem, akkor nem ez lesz az első alkalom, hogy neki csalódnia kellett miatta. Az Amyrlin-trón mögött egy hatalmas rózsaablak ragyogott a falon. Középen csak úgy szikrázott a Láng, mintha odakint még ragyogott volna a Nap. Egwene azonban pontosan tudta, hogy az Álmok Világának égboltját teljesen elborították azok a gomolygó, sötét felhők.

Elfordult az ablaktól és megdermedt.

Tar Valon Lángja alatt még egy kép ragyogott az ablakban: a sárkányagyart látta maga előtt. A jel nem volt az eredeti ablak része. Közelebb lépett és alaposabban is megnézte magának.

Van még egy állandó tényező a Teremtő és a Sötét Nagyúr mellett, mondta valamikor Verin. Egwene most visszaemlékezett ezekre a szavakra. Létezik egy világ, amelyik benne van a többiben. Egyszerre ott van valamennyiben. De az is lehet, hogy igazából körülöleli őket. A legendák korának írói Tel'aran'rhiodnak hívták.

Az ablak talán éppen egy ilyen világra utalt? Egy olyan valóságra, ahol a Sárkány és az amyrlin kéz a kézben uralkodtak Tar Valon fölött?

– Milyen érdekes ablak! – szólalt meg egy hang a háta mögött.

Egwene összerezzent és megpördült. Nynaeve állt előtte. Az egykori javasasszony élénksárga színű ruhát viselt. A sárga alapszínbe zöld minta keveredett a zárt felsőrészen és a szoknyán is. Az asszony homloka közepén piros pötty ragyogott. Haját jól megszokott módon vastag fonatba kötötte.

Egwene érezte, hogy elönti a megkönnyebbülés. Na végre! Hónapok óta nem látta Nynaeve-et. Magában persze mérgelődött azért, hogy a társa így meglephette, ám az arca ezúttal elsimult, magához ölelte az Igazi Forrást és szőni kezdte a Szellemet. Néhány fonat majd megakadályozza, hogy ismét meglepjék. Nemsokára Elayne-nek is meg kellett érkeznie.

– Nem én választottam ezt a mintát – felelte végül, és visszanézett a rózsaablak felé. – Tel'aran'rhiod fogja fel ilyennek a valóságot.

– De az ablak tényleg létezik? – kérdezte Nynaeve.

– Sajnos már nem – felelte Egwene. – Egy lyuk tátong a helyén. A seanchanok támadásakor semmisült meg.

– A seanchanok támadtak? – hitetlenkedett a volt javasasszony.

– Igen – bólintott Egwene. Amivel persze nagyon is tisztában lehettél volna, ha lettél volna szíves eljönni a megbeszéléseinkre!

Nynaeve összefonta a karját a mellén. Messze álltak egymástól. Talpuk alatt a terem középpontjában Tar Valon Lángja ragyogott a padlón. Némán farkasszemet néztek. Egwene tudta, hogy megfontoltan kell viselkednie. Nynaeve időnként olyan szúrós, mint a sűrű rózsabokor.

– Na szóval – szólalt meg végül az idősebb nő, a hangja alapján meglehetősen kelletlenül –, tudtam én, hogy sok a dolgod, de hát csak a Fény a megmondhatója annak, hogy nekem is rengeteg mindent el kellett intéznem. Mondd el azokat az újdonságokat, amelyeket hasznosnak tartasz számomra, és már megyek is!

– Nynaeve – szólalt meg Egwene –, nem csak azért hívtalak ide, hogy elmondjam a híreket.

Az idősebb nő megragadta a hajfonatát. Szidásra számított azért, mert ilyen sokáig elkerülte Egwene-t.

– Valójában az a helyzet – folytatta az amyrlin –, hogy ki akartam kérni a tanácsodat.

– Már milyen témában? – kérdezte pislogva Nynaeve.

– Arról lenne szó – magyarázta Egwene és átsétált a Láng fölött –, hogy csak nagyon kevés olyan embert ismerek, aki már volt olyan helyzetben, mint én. Te vagy az egyik.

– Én nem voltam amyrlin! – ellenkezett Nynaeve.

– Viszont amikor vezető lettél, mindenki azt gondolta rólad, hogy túl fiatal vagy – felelte Egwene, miközben elhaladt a barátnője mellett, és egy biccentéssel jelezte, hogy menjenek tovább. – Nagyon gyorsan fel kellett nőnöd a feladatodhoz. Tudtad, hogy igenis alkalmas vagy a magas tisztségre, ám mégis, a környezetedben lévők csak morogva fogadták el a döntéseidet.

– Hát igen – biccentett Nynaeve, és felzárkózott Egwene mellé. Tekintete a múltba meredt. – Elmondhatjuk, hogy tényleg átéltem már ilyesféle helyzetet.

– Hogyan tudtál megbirkózni vele? – kérdezte Egwene. – Mostanában egyre inkább úgy tűnik nekem, hogy mindent egyedül kell elintéznem. Ha nem én csinálok meg valamit, az nem lesz megcsinálva. A hátam mögött semmibe veszik az utasításaimat. Sokan úgy vélik, hogy csak azért adok nekik parancsot, mert fontoskodni akarok. Mások meg mérgesek, amiért föléjük helyeztek.

– Hogyan tudtam megbirkózni vele, amikor én lettem a javasasszony? – töprengett halkan Nynaeve. – Egwene, igazából nem is tudom, hogy sikerült-e helyretennem a dolgokat. Szinte alig akadt olyan nap, hogy ne akartam volna egy jókora nyaklevest adni Jon Thane-nak, és akkor még meg sem említettem Cennt!

– De végül sikerült kivívnod a tiszteletüket.

– Az volt a lényeg, hogy egy pillanatra sem feledkezhettek meg a rangomról. Nem engedhettem meg nekik, hogy továbbra is csupán fiatal csitrinek tartsanak. Gyorsan ki kell vívni a tekintélyedet. Egwene, legyél határozott a torony asszonyaival! A környezeted megpróbálja kideríteni, hogy mennyi mindent engedhet meg magának. Ha csak kicsit is engedsz nekik, akkor valósággal ránőnek majd a fejedre. Borzasztóan nehéz olyankor helyretenni a dolgokat, ha előtte gyengének bizonyultál.

– Világos – felelte a lány.

– És eszedbe se jusson látszatmunkákat sózni a nyakukba! – folytatta Nynaeve. Már kiértek a Torony Csarnokából és a hosszú folyosón sétáltak. – Hozzá kell szokniuk ahhoz, hogy parancsokat kapnak tőled. Ezek a parancsok azonban legyenek értelmes utasítások. Ne engedd meg nekik, hogy megkerüljenek! Le merném fogadni, hogy sokkal szívesebben fordulnak az ülnökökhöz vagy az ajahok vezetőihez, mint hozzád. Emondmezőn a nők kezdetben a nőkör nyakára jártak ahelyett, hogy odajöttek volna hozzám.

Ha felfedezed, hogy az ülnökök olyan dolgokról döntenek, amelyek igazából az egész csarnok döntését igényelnék, akkor azt látványosan és hangosan tedd szóvá. Elhiheted nekem, ez a helyes. Sápítozni fognak, hogy túl nagy perpatvart csapsz ilyen kis apróságok miatt, ám attól kezdve kétszer is meggondolják, mielőtt nélküled döntenének valamilyen fontos ügyben.

Egwene bólintott. Tetszettek neki ezek a tanácsok, bár – ezen nem volt mit csodálkozni – nagyon is érződött bennük az, ahogy Nynaeve a világot látta.

– Úgy vélem, az a legnagyobb gondom, hogy szinte alig akadnak megbízható támogatóim – jelentette ki.

– Itt vagyok neked én meg Elayne.

– De tényleg? – kérdezte Egwene. Megállt a folyosón, és az idősebb nő szemébe nézett. – Tényleg számíthatok rád, Nynaeve?

Az egykori javasasszony is megállt.

– Még szép, hogy igen! Ne légy már ostoba!

– Akkor viszont hogyan veszi ki magát az – puhatolózott Egwene –, hogy még azok sem ismerik el a tekintélyemet, akik a legjobban ismernek? A többiek nem gondolhatják azt, hogy a hozzám közel állók tudnak valami kellemetlent, amiről nekik nincs tudomásuk? Valamilyen gyenge pontomat, amit csak a barátaim látnak?

Nynaeve megdermedt. Az arca hirtelen elborult, összehúzta a szemöldökét és gyanakodva nézett a lányra.

– Igazából nem is a tanácsomat akartad kikérni, igaz?

– De még mennyire, hogy kíváncsi voltam a tanácsodra! – ellenkezett Egwene. – Csak egy bolond nem törődik a támogatói tanácsával. Viszont emlékezz vissza arra, milyen volt az első néhány hét azután, hogy te lettél a javasasszony! Ott volt az a sok asszony, akiket neked kellett volna irányítani, ők meg továbbra is annak a kislánynak tartottak, aki a szemük láttára nőtt fel.

– Rettenetes volt – suttogta Nynaeve.

– Vajon hibáztak azok a nők?

– Igen, mert én akkor már nem egyszerűen csak egy fiatal lány voltam. Rangot kaptam, méltóságot és felelősséget.

Egwene az idősebb nő szemébe nézett. Nynaeve tekintetében felragyogott a felismerés.

– A Fényre! – kiáltott fel az egykori javasasszony. – Most aztán alaposan kelepcébe csaltál, igaz?

– Szükségem van rád, Nynaeve! – jelentette ki Egwene. – Nem csak azért, mert olyan erős vagy, ha az Egyetlen Hatalmat kell használni, és nem is csupán azért, mert okos és határozott nőnek tartalak. Nem csak azért, mert üdítő érzés, hogy téged nem szennyeztek be a torony cselszövései. Még csak nem is azért, mert azon kevés ember közé tartozol, akik már azelőtt ismerték Randet, hogy ez az egész elkezdődött volna. Azért van rád szükségem, mert fenntartások nélkül megbízhatok benned. Ilyen emberek kellenek! Már ha tényleg bízhatom benned.

– Rá fogsz venni, hogy letérdeljek eléd a földre – morogta Nynaeve –, hogy megcsókoljam a gyűrűdet.

– És talán nem tennéd meg egy másik amyrlinnek?

– Hát nem szívesen.

– Pedig korábban megtetted.

– Hát igen.

– Őszintén és tiszta szívvel azt gondolod, hogy akad itt más, aki jobban ellátná ezt a feladatot, mint én?

Nynaeve habozott, aztán megrázta a fejét.

– Akkor miért viszolyogsz attól, hogy az amyrlint szolgáld? Nem engem, Nynaeve, hanem a beosztásomat.

A barátnője arcára nézve az volt az érzése, hogy az idősebb nő valami nagyon keserű dologba haraphatott.

– Ez nem lesz… túl könnyű a számomra.

– Nem olyan asszonynak ismertelek meg, Nynaeve, aki meg szokott hátrálni a nehézségek elől.

– Persze, a rangod, a beosztásod. Hát rendben, megpróbálom.

– Akkor mostantól akár szólíthatnál anyámnak is.

Egwene magasba emelt mutatóujjal Nynaeve szájára forrasztotta a tiltakozást.

– Ezzel is figyelmeztetheted magadat, Nynaeve. Nem kell mindig így szólítanod, legalábbis akkor nem, ha négyszemközt vagyunk. Itt az ideje, hogy az amyrlinként gondolj rám.

– Jól van na, értem én a dolgot. Éppen elég tövist döftél már belém. Már így is úgy érzem, mintha egész nap gyomorkeserűt ittam volna. – Habozni kezdett, majd gyorsan hozzátette: – Anyám.

Majdnem megfulladt, amíg kimondta ezt a szót. Egwene bátorítóan rámosolygott.

– Nem fogok úgy viselkedni veled, ahogy azok a némberek viselkedtek velem közvetlenül azután, hogy én lettem a javasasszony – ígérte meg Nynaeve. – A Fényre! Milyen furcsa, hogy átérzem, mi mozgatta őket. Ennek ellenére bolondok voltak. Én ennél többre vagyok képes. Meg fogod látni, anyám.

Másodszorra már nem is lett annyira rosszul. Egwene ragyogó mosolyt vetett a társára. Kevés dolog tudta annyira lázba hozni Nynaeve-et, mint egy jó kis erőpróba, a versengés.

Ekkor azonban Egwene elméjében megszólalt egy halk harangocska. Majdnem el is felejtette már a fonatait.

– Azt hiszem, megérkezett Elayne.

– Remek! – csattant fel Nynaeve. A hangjából kiérződött a megkönnyebbülés. – Menjünk és keressük meg!

Határozott léptekkel elindult a csarnok felé, de aztán megtorpant. Hátrasandított a válla fölött.

– Az amyrlin szíves engedelmével.

Kíváncsi vagyok, képes lesz-e valaha is grimaszolás nélkül a rangomon szólítani, töprengett Egwene. Nincs is ezzel semmi baj, amíg megpróbál engedelmeskedni.

– Milyen remek ötlet! – felelte, és Nynaeve mellé lépett. Amikor azonban beértek a csarnokba, senkit sem találtak odabent. Egwene összefonta a karját és alaposan körülnézett.

– Lehet, hogy kiment megkeresni minket – morfondírozott Nynaeve.

– Akkor találkoztunk volna a folyosón – felelte Egwene. – Ráadásul…

Elayne ebben a pillanatban bukkant elő a semmiből. Ragyogó gyémántok díszítették fejedelmi, hófehér öltözékét. Ahogy megpillantotta Egwene-t, szélesen elmosolyodott, odaszaladt a lányhoz és megragadta a két kezét.

– Sikerült, Egwene! Helyreállt az egység!

Az amyrlin is elmosolyodott.

– Igaz, de a torony sebei még nem gyógyultak be. Oly sok a tennivalónk!

– Pont úgy beszélsz, mint Nynaeve. – Elayne mosolyogva a volt javasasszony felé fordult.

– Köszönöm szépen! – felelte Nynaeve szárazon.

– Ó, ne butáskodj már! – kiáltotta Elayne. Odasietett hozzá, és barátságosan átölelte. – Annyira örülök, hogy te is itt vagy! Attól tartottam, hogy nem jössz el, és akkor Egwene kénytelen lesz a nyomodba szegődni, hogy alaposan megráncigálja a füleidet.

– Az amyrlinnek ennél sokkal fontosabb dolgai vannak – felelte Nynaeve. – Ugye igazam van, anyám?

Elayne megdermedt. Az arcán ámuló kifejezés jelent meg. Utána valami nagyot villant a szemében, és nagy nehezen elfojtotta a mosolyát. Alighanem azt gondolta, hogy Nynaeve-et az előbb biztosan összeszidták. Egwene persze tisztában volt azzal, hogy a szidással semmire sem ment volna. Ezzel az erővel már azzal is megpróbálkozhatott volna, hogy a bőrébe fúródott szálkát harapófogóval rángassa ki. Semmi értelme sem lett volna.

– Elayne? – kérdezte Egwene. – Hol jártál, mielőtt visszajöttél volna ide?

– Ezt meg hogy érted?

– Amikor először előbukkantál itt, mi nem voltunk a teremben. Elmentél máshova, hogy megkeress minket?

Elayne arcára kiült a meglepődés.

– A ter'angrealom segítségével fókuszáltam, majd elaludtam, és ti már itt is voltatok, amikor felbukkantam.

– Akkor viszont ki miatt szólalt meg a riasztás? – töprengett Nynaeve.

Egwene elkomorult és újra beélesítette a riasztófonalakat. Rövid töprengés után létrehozott még egy olyan fonatot is, amelyikkel megakadályozhatta a hallgatózást. Szándékosan nem végzett tökéletes munkát. Megengedte, hogy kihallatsszon valamilyen halk suttogás. Egy másik fonat segítségével a kiszűrődő hangot kivetítette távolabbra is attól a helytől, ahol álltak.

Az esetleges hallgatózó felfigyel majd a suttogásra. Ahogy közeledik, a hang nem fog megerősödni. Ha meg akarja érteni Egwene-ék szavait, akkor még közelebb kell osonnia. Így lépésről lépésre odacsalhatja magukhoz a leskelődőket.

Nynaeve és Elayne feszülten figyelték a készülő fonatokat. Elayne-t lenyűgözte, amit látott, míg Nynaeve töprengve bólogatott.

– Kérlek titeket, üljetek le! – szólalt meg Egwene, aki mögött előbukkant egy szék. Helyet foglalt benne. – Annyi mindent meg kell beszélnünk.

Elayne – valószínűleg öntudatlanul – egy trónra telepedett. Nynaeve a saját maga számára lemásolta az ülnökök teremben sorakozó székei közül az egyiket. Egwene széke természetesen nem volt más, mint az Amyrlin-trón.

Nynaeve savanyú képpel megnézte magának előbb az egyik, majd a másik trónust. Talán éppen emiatt nem volt hajlandó ilyen hosszú időn keresztül eljönni ezekre a megbeszélésekre: Egwene és Elayne mostanra már igen sokra vitték.

Itt volt az ideje annak, hogy némi mézzel ellensúlyozzák a keserűségét.

– Nynaeve – szólította meg Egwene. – Annyira jó volna, ha vissza tudnál térni a toronyba, hogy még több nővérnek tudnád megtanítani, hogyan is lehet Gyógyítani a te módszereddel. Páran már elkezdték az elsajátítását, de szükségük volna az útmutatásodra. Ezenfelül pedig mások vonakodnak feladni a régi módszereket.

– Ostoba kecskék! – mordult fel Nynaeve. – Hiába szórod eléjük a ropogós cseresznyét, akkor is a rothadt almát fogják zabálni, ha már elég hosszú ideje etették őket azzal. Ugyanakkor viszont nem biztos, hogy helyénvaló volna idejönnöm. Izé… anyám.

– Miért is?

– Rand miatt – magyarázta Nynaeve. – Valakinek szemmel kell tartania, hogy ne csak Cadsuane vigyázzon rá.

A szája két széle lebiggyedt, amikor kimondta a nő nevét.

– Rand megváltozott mostanában.

– Megváltozott? – kérdezte Elayne aggódva. – Ezt meg hogy érted?

– Találkoztál vele mostanában? – kérdezte Egwene.

– Nem! – vágta rá Elayne azonnal, túl gyorsan. Kétségtelenül igazat mondott, hiszen semmiképpen nem hazudott volna Egwene-nek, ám valamit akkor is titkolt Randdel kapcsolatban.

Egwene már egy ideje sejtette a dolgot. Lehet, hogy Elayne magához kötötte a fiút.

– Egyértelmű a változás – folytatta Nynaeve. – És nagyon jó, hogy így alakultak a dolgok. Anyám… nem is tudod, hogy mennyire szörnyű volt! Időnként már én is féltem tőle. Mostanra… hát, ez elmúlt. Ugyanaz a személy maradt, aki volt. Továbbra is úgy beszél, mint régen. Nyugodtan, harag nélkül. Azelőtt viszont leginkább egy nesztelenül előhúzott késre emlékeztetett. Ma már olyan csendes, mint a szellő.

– Felébredt – szólalt meg Elayne váratlanul. – Melege van.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte fintorogva Egwene.

– Hát… szóval nem is tudom – felelte Elayne elvörösödve. – Csak úgy kicsúszott a számon, bocsánat!

Szóval akkor magához kötötte Randet. Ez még akár hasznos is lehet. De miért nem akar beszámolni erről? Egwene előbb-utóbb kénytelen lesz négyszemközt elbeszélgetni a barátnőjével.

Nynaeve összevont szemöldökkel bámulta Elayne-t. Talán ő is észrevette? Az idősebb nő tekintete megállapodott Elayne keblén, majd a hasán.

– Terhes vagy! – csattant fel vádlón, és Elayne-re mutatott.

Andor királynője újra elvörösödött. Hát persze, Nynaeve nem tudhatott a terhességről, míg Aviendha beszámolt róla Egwene-nek.

– A Fényre! – mérgelődött Nynaeve. – És én meg azt hittem, hogy Rand nem tűnt el a szemem elől olyan hosszú időre, hogy ez megtörténjen. Mióta is vagy terhes?

Elayne arca már lángvörös volt.

– Senki sem mondta azt, hogy ő a…

Nynaeve dermesztő pillantása a királynő ajkára fagyasztotta a szót. Elayne kezdett elsápadni. Mind a ketten tudták, hogy Nynaeve mit gondolt az erkölcsös viselkedésről meg a tisztességről. Ami azt illeti, Egwene egyetértett vele. Elayne magánélete azonban egyikőjükre sem tartozott.

– Annyira örülök, Elayne! – szólt közbe Egwene. – Rand is biztos boldog. Abban viszont nem vagyok egészen biztos, hogy jól időzítettetek. Tudnod kell, Rand arra készül, hogy letépje a Sötét Nagyúr börtönéről a megmaradt pecséteket. Ha így tesz, az azzal a veszéllyel jár, hogy ez a szörnyűség rászabadul a világra.

Elayne arca töprengő kifejezést vett fel.

– Hát már amúgy is csak három pecsét tartja, és azok is elkezdtek elporladni.

– Már miért kellene megijednünk ettől a kockázattól? – mérgelődött Nynaeve. – A Sötét Nagyúr amúgy is kiszabadul, ha az utolsó pecsét is elporladt. Akkor már jobb, ha akkor jön elő, ha Rand ott várja, hogy megküzdjön vele.

– Ez igaz, de hát akkor is! A pecséteket? Micsoda ostobaság! Persze Rand szembeszáll majd a Sötét Nagyúrral, meg le is győzi. Akkor majd felesleges kockázat nélkül visszazárhatja a börtönébe.

– Talán igazad van – bizonytalankodott Nynaeve.

Elayne arcán zavar látszott.

Egwene ennél melegebb fogadtatásra számított. Eredetileg azt gondolta, hogy majd a tudós asszonyok ellenkezni fognak. Úgy vélte, hogy Nynaeve és Elayne azonnal megértik a közeledő veszélyt.

Nynaeve túl sok időt töltött el Rand közelében, gondolta. Valószínűleg magával ragadta a ta'veren természete. A Minta körülölelte Randet. A közelében lévők elkezdték úgy látni a világot, ahogy ő. Öntudatlanul is arra törekednek, hogy végrehajtsák a szándékát, az akaratát.

Valószínűleg ez lehetett a magyarázat. Közönséges körülmények között Nynaeve maga volt a megtestesült kiegyensúlyozottság, a megfontoltság, vagyis… Na jó, azt nem lehetett volna állítani, hogy Nynaeve mindig is megfontoltan viselkedett volna. Az esetek többségében azonban felismerte, hogy mi a teendő, és a jó úton haladt, feltéve, ha eközben nem kellett beismernie, hogy korábban esetleg tévedett.

– Jó volna, ha mindketten visszatérhetnétek a toronyba – jelentette ki Egwene. – Elayne, tudom, hogy mit fogsz erre mondani. Világosan felfogtam, hogy most már királynő vagy. Andornak komoly elvárásai vannak. Amíg azonban nem tettétek le az esküket, addig a többi aes sedai azt fogja gondolni, hogy kivételezek veletek.

– Ez bizony igaz, Elayne – bólintott Nynaeve. – Nem is kell hosszú időre visszatérned, csak annyira, hogy hivatalosan is elnyerhesd az aes sedai rangot és befogadjanak a Zöld ajahba. Andor nagyurai nem igazán látják a különbséget, de a többi aes sedai nagyon is tisztában lesz vele.

– Igaz – bólintott Elayne. – De lehet, hogy nem ez… a legmegfelelőbb időpont. Nem tudom, hogy meg merem-e kockáztatni az eskük letételét, amíg terhes vagyok. Lehet, hogy káros hatással lenne a gyerekekre.

Nynaeve nagyot nézett.

– Lehet, hogy jogos az észrevételed – bólintott Egwene. – Valakit megbízok azzal, hogy utánanézzen, járhatnak-e az eskük valamilyen káros mellékhatással terhesség esetén. Neked viszont, Nynaeve, mindenképpen vissza kell térned.

– Akkor Rand teljesen magára marad, anyám.

– Sajnos ez elkerülhetetlen – bólintott Egwene, és Nynaeve szemébe nézett. – Nem engedem meg, hogy aes sedai létedre ne tedd le az esküket! Nyugodtan csukd be a szád. Pontosan tudom, hogy megpróbálsz az eskük szellemében élni. Amíg azonban nem tartottad a kezedben az Esküpálcát, addig a többiekben is felmerülhet a gondolat, hogy esetleg ők is kibújhatnak a szabály alól.

– Hát igen – morogta Nynaeve. – Alighanem.

– Akkor visszatérsz?

Az idősebb nő összeszorította a száját. Látszottak rajta az egymásnak feszülő érzelmek.

– Igen, anyám – bökte ki végül.

Elayne a döbbenettől tágra nyílt szemmel bámulta két társát.

– Ez nagyon fontos döntés, Nynaeve – magyarázta Egwene. – Kétlem, hogy egy szál magadban bármit is tudnál tenni Rand megállítása érdekében. Szövetségesekre van szükségünk. Egyesíteni kell az erőinket.

– Rendben – felelte a volt javasasszony.

– Meglehetősen aggódom a próba miatt – folytatta Egwene. – Az ülnökök egy ideje már azt hangoztatják, hogy a száműzetés ideje alatt jogos volt ugyan magasabb rangra emelni téged és a többieket, ám most már, miután helyreállt a Fehér Torony egysége, alá kell vetned magadat a vizsgának. Nagyon erős érveket hoznak fel mellette. Talán érvelhetnék a dolog ellen azzal, hogy az elmúlt időszak hőstettei miatt rászolgáltál a kivételes megítélésre. Nincs időnk arra, hogy megtanítsuk nektek a vizsga letételéhez szükséges összes fonatot.

Elayne biccentett. Nynaeve azonban megvonta a vállát.

– Alávetem magam a vizsgának. Ha egyszer úgyis visszatérek, akkor már érdemes mindennek megadni a módját.

Egwene meglepődve pislogott.

– Nynaeve, nagyon összetett fonatokról beszélünk! Nekem egyszerűen nem volt időm arra, hogy az emlékezetembe véssem valamennyit. Le merem fogadni, hogy számos olyan is akad közöttük, amelyek csak azért annyira cirkalmasak, hogy megnehezítsék a tanulást.

Nem állt szándékában alávetni magát a vizsgának. Erre nem is volt szüksége. A törvény egyértelmű volt. Abban a pillanatban, amikor megtették amyrlinnek, egyúttal aes sedai is lett belőle. A dolgok viszont cseppet sem voltak ennyire egyértelműek Nynaeve és azok esetén, akiket Egwene ruházott fel a rangjukkal.

Nynaeve ismét megvonta a vállát.

– Nem is olyan nehéz az a száz fonat, amelyekre a vizsgához van szükség. Most rögtön be tudnám őket mutatni nektek, ha akarjátok.

– Mikor volt időd megtanulni őket? – csodálkozott Elayne.

– Tudod, én az elmúlt néhány hónapot nem azzal töltöttem, hogy ábrándozzak és éjjel-nappal Rand al'Thorról álmodozzak.

– Az andori korona megszerzése nem volt éppenséggel ábrándozás!

– Nynaeve – vágott közbe Egwene –, ha tényleg megtanultad a fonatokat, akkor kifejezetten nagy segítséget jelentene számomra, ha a hagyományokat betartva nyernéd el a rangodat. Nem tűnne úgy, hogy kivételezek a barátaimmal.

– A próbatétel állítólag nagyon veszélyes – figyelmeztette a barátnőjét Elayne. – Biztosra veszed, hogy ismered az összes fonatot?

– Minden rendben lesz – bizonygatta Nynaeve.

– Az remek – nézett rá Egwene. – Akkor holnap reggel már legyél is itt.

– Olyan hamar? – kiáltott fel döbbenten a néhai javasasszony.

– Minél hamarabb a kezedben tartod az Esküpálcát, annál hamarabb nyugodt lehetek felőled. Veled kapcsolatban viszont, Elayne, még mindig ki kell találnunk valamit.

– A terhesség hatással van arra, ahogy fókuszálok – magyarázta Elayne. – Már nem olyan nehéz a helyzetem, mint kezdetben volt. Szerencsére most is el tudtam jönni. Ugyanakkor nincsen minden rendben. Magyarázd el a csarnoknak, hogy veszélyes volna számomra és a gyermekeim számára is, ha akkor kellene alávetnem magamat a vizsgának, amikor nem tudok megbízhatóan fókuszálni.

– Lehet, hogy erre azt mondják, hogy várj – töprengett Nynaeve.

– És elfogadják azt, hogy az eskük letétele nélkül éljem a világomat? – kételkedett Elayne. – Persze nagyon is szeretném tudni, hogy előfordult-e korábban az, hogy valaki terhesen tette le az esküt. Biztos, ami biztos.

– Ki fogom deríteni – jelentette ki Egwene. – Mindaddig azonban van egy feladatom számodra.

– Nagyon sok ám a dolgom az andori trónon, anyám!

– Tudom – válaszolta Egwene. – Sajnos azonban nem fordulhatok máshoz a kérésemmel. Még több álomter'angrealra van szükségem.

– Lehet, hogy sikerülni fog – bólintott Elayne. – Feltéve, ha képes leszek újra megbízhatóan fókuszálni.

– Mi történt a régi álomter'angrealoddal? – kérdezte Nynaeve Egwene-től.

– Ellopták – felelte ő. – Sherian volt a tolvaj. Ő egyébként a Fekete ajahba tartozott.

Amikor két társnője felhördült, Egwene rájött, hogy ők még nem tudtak a több száz Fekete nővér létezéséről. Vett egy mély lélegzetet.

– Kellemetlen dolgot kell elmondanom – szólalt meg. – Készüljetek fel rá! A seanchanok támadása előtt Verin…

Ebben a pillanatban az elméjében megszólalt a csengő. Egwene azonnal eltűnt a teremből. Elmosódott a külvilág, és hirtelen kint állt a folyosón, ott, ahová korábban a fonatokat szőtte.

Szemtől szembe találta magát Talvával, egy kontyot viselő, szőke hajú, sovány nővel. Talva valamikor a Sárga ajah tagja volt. Azon Fekete nővérek közé tartozott, akik elmenekültek a toronyból.

A nő körül felragyogtak a Tűz fonatai. Egwene azonban már majdnem el is készült a pajzzsal. Egyetlen mozdulattal elzárta ellenfelét az Igazi Forrástól. Utána pedig a Levegő szövetével gúzsba kötötte.

A háta mögül ekkor zaj hallatszott. Egwene nem is próbált meg gondolkozni, azonnal mozdult. Bízott abban, hogy kellő jártasságra tett már szert Tel'aran'rhiodban. Egy nő háta mögé került, épp akkor, amikor annak kezéből tűzsugár tört elő. Alviarin volt az.

Az amyrlin felhördült, és megpróbálta Alviarint is elzárni az Igazi Forrástól, miközben a tűzsugár telibe találta a szerencsétlen Talvát. A nő felsikított, amikor leperzselődött csontjairól a hús. Alviarin megpördült, feljajdult és eltűnt.

A Fény égetné meg! – gondolta Egwene. Volt egy listája azokról az emberekről, akiket szeretett volna elfogni. Alviarin neve legelöl szerepelt. A folyosóra visszatért a csend. Talva megfeketedett, füstölgő holtteste már a földön hevert. Soha többé nem fog felébredni. Ha valaki idebent meghalt, az halott a valódi világban is.

Egwene megborzongott. Azt a gyilkos fonatot az előbb neki szánták. Túlzottan is megbízom a fókuszálásban, gondolta. Pedig a gondolat sokkal gyorsabb még a legfürgébben megszőtt fonatnál is. El kellett volna képzelnem, hogy gúzsba kötöttem Alviarint.

De nem, Alviarin még akkor is kiugorhatott volna a kötelek közül. Egwene nem úgy gondolkozott, mint egy Álmodó. Mostanában szinte kizárólag az aes sedaiokkal és a nehézségeikkel foglalkozott. Teljesen természetesnek tűnt, hogy fonatokkal harcol. Ugyanakkor viszont nem engedhette meg magának azt, hogy elfeledkezzen arról: ezen a helyen a puszta gondolat erősebb volt még az Egyetlen Hatalomnál is.

Felnézett, amikor Nynaeve valósággal kirobbant a csarnokból. Elayne óvatosabban követte.

– Éreztem, hogy valaki fókuszál! – kiáltotta a volt javasasszony, aztán észrevette az összeégett holttestet. – A Fényre!

– Fekete nővérek – magyarázta Egwene összefont karral. – Úgy tűnik, hogy felhasználják azokat az álomter'angrealokat. Le merném fogadni, parancsot kaptak arra, hogy éjszakánként járőrözzenek a Fehér Toronyban. Talán minket keresnek, vagy olyan értesüléseket, amelyeket felhasználhatnának ellenünk.

Ő maga és a társai is pontosan ezt tették Elaida uralma idején.

– Máskor ne itt találkozzunk! – szólalt meg Nynaeve. – Legközelebb menjünk valahova máshova.

Habozni látszott.

– Anyám szíves engedelmével.

– Talán helyes volna – bólintott Egwene –, de az is lehet, hogy nem. Csak akkor tudjuk legyőzni őket, ha szembeszállunk velük.

– A küzdelemnek nem az a legmegfelelőbb módja, hogy besétálunk a kelepcéjükbe, anyám – felelte Nynaeve halkan.

– Az az előkészületektől függ – jelentette ki Egwene.

Megborzongott. Csak nem egy fekete ruhás alakot látott eltűnni a sarkon? A következő pillanatban már azon a helyen állt. A háta mögött a folyosó csak úgy zengett Elayne döbbent káromkodásától. Figyelemre méltó, hogy a királynő milyen válogatott kifejezéseket használt.

Senkit sem látott. Szinte temetői csend vette körbe. Ez cseppet sem tűnt szokatlannak Tel'aran'rhiodban.

Egwene nem engedte el az Egyetlen Hatalmat, miközben visszasétált a többiekhez. Megtisztította ugyan a Fehér Tornyot, ám a fertőzést nem sikerült kiégetnie. A betegség ott lapult valahol a mélyben.

Megfoglak találni, Mesaana! – gondolta, aztán intett a többieknek, hogy csatlakozzanak hozzá. Azon a hegyoldalon bukkantak elő, ahol korábban már járt. Ezen a helyen végre részletesebben is beszámolhatott mindazokról az eseményekről, amelyekről a többiek lemaradtak.

Tizenötödik fejezet

Végy egy kavicsot!

Nynaeve sietős léptekkel haladt Tear kikövezett utcáin. Mellette az asha'man Naeff lépdelt. A nő pontosan érezte az északon tomboló vihart. Még messze járt ugyan, de akkor is brutális fenyegetés áradt belőle. Cseppet sem tűnt természetesnek. Ráadásul déli irányban haladt.

Lan valahol ott járt a viharban.

– A Fény legyen hozzá irgalmas! – suttogta Nynaeve.

– Mit mondott, Nynaeve sedai? – kérdezte Naeff.

– Semmit – felelte ő. Már kezdett hozzászokni a fekete kabátos férfiak közelségéhez. Egyáltalán nem fogta el a jeges borzongás, amikor Naeffre pillantott. Ostoba dolog lett volna! A saidin megtisztult, mégpedig az ő segítségével. Semmi oka nem volt arra, hogy kényelmetlenül érezze magát. Még akkor is, ha az asha'manek időnként tényleg elbambultak, és a semmibe meredve, sutyorogva beszéltek önmagukkal. Mint Naeff, aki kezét a kardja markolatán tartva szúrós pillantással méregette az egyik közeli épület árnyékát.

– Vigyázat, Nynaeve sedai! – figyelmeztette a férfi. – Már megint követ minket egy myrddraal.

– Ebben biztos… Naeff?

A magas, szögletes arcú férfi bólintott. Igencsak tehetségesnek bizonyult, különösen, ha a Levegővel kellett dolgoznia. Ez meglehetősen szokatlan képesség volt egy férfi számára. Ráadásul néhány más asha'mantől eltérően ő mindig is udvariasan viselkedett az aes sedaiokkal.

– Igen, teljesen biztos vagyok – válaszolta. – Nem tudom, hogy miért csak én látom őket, más meg nem. Lehet, hogy megvan bennem valamilyen képesség. Ahogy ott megbújnak az árnyékokban, azt gondolom, hogy kémkednek. Még nem próbáltak megtámadni. Azt hiszem, tartanak tőlem, mert tudják, hogy látom őket.

A férfi mostanában éjszaka szokott sétálni Tear Kövében. Szemmel tartotta azokat az myrddraalokat, amelyeket egyedül csak ő látott. Az őrülete már nem harapózott el jobban, de a régi sebhelyek csak nem múltak el. Mindig is megmaradnak a hegei. Szegény ember! De legalább ő nem olyan szörnyű őrülettől szenvedett, mint néhányan a többiek közül.

Nynaeve maga elé meredve, sietve haladt a széles, kövezett utcán. Kétoldalt a legkülönfélébb teari stílusú épületek sorakoztak. Egy jókora udvarházat két keskeny torony és egy hatalmas, leginkább egy kapura emlékeztető bronzajtó díszített. A közvetlen szomszédságában álló fogadó valósággal eltörpült mellette. Az utca túloldalán magánházak sorakoztak. Az ablakokat és az ajtókat kovácsoltvas rács fedte. Az otthonok között meglepő módon egy hentesüzlet is működött.

Nynaeve és Naeff a Mindennyár városrész felé siettek. Ez a negyed közvetlenül a nyugati fal mellett feküdt. Nem tartották Tear leggazdagabb részének, ám így is tehetős emberek éltek itt. Tearben persze igazából csupán egyetlen dolog számított: az, hogy valaki nemesember-e, vagy sem. A nemesek közül sokan még mindig valamilyen alantas élőlénynek tekintették a többi társadalmi osztály tagjait.

Az utcán sok ilyen közember járt. A férfiak bokában beszűkülő, bő szárú nadrágot, a derekukon pedig színes kendőket viseltek. A magas nyakú ruhát viselő asszonyok sápadt színű kötényt hordtak. Számos széles karimájú, lapos tetejű szalmakalapot is látni lehetett. Mások az egyik oldalon lecsüngő vászonkalpagot viseltek. A járókelők egy részének zsinórra kötött fapapucs lógott a válláról. Erre akkor lesz majd szükségük, ha visszatérnek a Maule-negyedbe.

Nynaeve figyelmét nem kerülte el a helybeliek aggódó arckifejezése. Az emberek rémült pillantásokat vetettek a hátuk mögé. Nemrég a gonosz egyik buboréka csapott le a városra. A Fény adja, hogy a szörnyű jelenség ne szedjen túl sok áldozatot! Nynaeve-nek sem maradt sok ideje. Vissza kellett térnie a Fehér Toronyba. Igencsak bőszítette, hogy engedelmeskednie kell Egwene-nek. Márpedig engedelmeskedni fog és azonnal útra kel, ahogy Rand visszatért. A fiú aznap reggel elment valahova. Kibírhatatlan fickó! Most legalább a Hajadonokat magával vitte. Többször is arról beszélt, hogy meg kell keresnie valamit.

Nynaeve egyre jobban felgyorsult. Naeff-fel az oldalán szinte már futottak. Sokkal gyorsabban odaértek volna, ha Kaput nyitnak. A módszer azonban veszélyes volt. Nem lehettek biztosak abban, hogy az Átjáró nem vágott volna-e bele valakibe. Túlzottan is függővé váltunk azoktól a Kapuktól, gondolta a nő. Mintha nem lenne saját, megbízható lábunk mostanában.

A sarkon befordulva egy olyan utcára jutottak, amelyet ideges Védelmezők sora zárt le. A katonák fekete zubbonyt viseltek. Ruhájuk arany-fekete színű ujja valósággal kibuggyant az ezüst mellvért alól. Félreálltak Nynaeve és kísérője elől. A legtöbbek arcán megkönnyebbülés tükröződött, ám néhányan még így is idegesen markolták az alabárdjuk nyelét.

A hátuk mögött a város valahogy… fakóbbnak tűnt annál, mint amilyennek lennie kellett volna. Mintha csak megkopott volna. Az utcakövek világosabb szürkének tűntek. Az épületek fala sem volt annyira barna vagy szürke, amilyennek lenniük kellett volna.

– Beküldtetek már valakit ellátni a sebesülteket? – kérdezte Nynaeve.

Az egyik Védelmező megrázta a fejét.

– Nem engedtünk senkit sem bemenni, izé… aes sedai úrnő. Nem lenne biztonságos.

A legtöbb tearinek még mindig nehézséget okozott, hogy tiszteletet tanúsítsanak az aes sedaiok irányába. Hiszen a városban még nemrég is törvény tiltotta a fókuszálást.

– Küldd be az embereidet, hogy átkutassák a házakat! – utasította Nynaeve határozottan. – Sárkány nagyurunk igencsak rossz néven veszi, ha a félénkségetek emberéletekbe kerül. Kezdjétek a szélén! Hívjatok, ha találtatok valakit, akin segíthetek.

A fegyveresek mozgásba lendültek. Nynaeve Naeff felé fordult. A férfi bólintott. A nő ismét a megviselt városrész felé nézett. Elindult befelé. Amikor rálépett az első halványabb utcakőre, az egyszerűen porrá hullott a lába alatt. A lába keresztülszaladt a kő maradványain és végül a kemény földrétegen állt meg.

Nynaeve a talajra pillantott és megborzongott. Továbbment befelé, miközben az összes kőtömb szétporlott, amihez csak hozzáért. Naeff mellett odasietett a legközelebbi épülethez. Jól látható nyomot hagytak maguk után.

Egy fogadó előtt álltak. A második emeleti erkélyeket finoman megmunkált öntöttvas rácsozat szegélyezte. Rács fedte az üvegablakokat is. A veranda burkolata eléggé megsötétedett. Az ajtó nyitva állt. Amikor Nynaeve rálépett az alacsony verandára, annak deszkái is elporladtak. Ismét megborzongott és lenézett a lábára. Naeff odalépett mellé. Letérdelt, és felvett egy keveset a porból.

– Egészen finom – szólalt meg halkan. – Olyan, mint a legjobban megőrölt por, ami valaha is volt a kezemben.

A levegő zavarba ejtő módon frissnek tűnt. Ez éles ellentétben állt a néma utcával. Nynaeve vett egy mély lélegzetet, aztán belépett a fogadóba. Mintha csak vízben kellett volna gázolnia, térdig süllyedt a deszkapadlóba. A padlólapok széthullottak, amikor megérintette őket.

Odabent félhomály honolt. Az állólámpák kialudtak. Az ivóban ülő emberek valósággal megdermedtek. A vendégek többsége finom öltözéket viselő nemesúr volt. Hegyesre nyírt szakálluk olajosan csillogott. Az egyik vendég a közeli asztal melletti hosszú lábú széken ült. Söröskorsóját a szájához emelte, amikor megdermedt. Mozdulatlanul ült, nyitott szája pedig az italra várt.

Naeff komoly arccal nézett körül. Az asha'man többnyire semmin sem lepődött meg, és nem jött ki a sodrából. Amikor határozottan előrelépett, Nynaeve a férfi után vetette magát és megragadta a karját. Naeff összevont szemöldökkel nézett a nőre, aki némán a padlóra mutatott. Közvetlenül az asha'man lába előtt valósággal eltűnt a talaj. Az odalent tátongó pincét azonban szinte teljesen elrejtették a padló deszkái. Még egy lépés, és a férfi lezuhant volna a mélybe.

– A Fényre! – hördült fel Naeff, és hátrább lépett. Letérdelt, és megkopogtatta a legszélső deszkát. A fa szétporladt, és a hamu alázuhant a lent sötétlő pincébe.

Nynaeve fonatot szőtt Levegőből, Szellemből és Vízből, hogy megvizsgálja a legközelebb ülő vendéget. Hétköznapi körülmények között meg kellett volna érintenie azt, akit meg akart vizsgálni, most azonban mégis habozott. Kézrátétel nélkül is működött a dolog, bár nem lesz annyira hatékony, mint a Gyógyítás.

A vizsgálat semmilyen eredménnyel sem járt. A vendég testében halvány nyoma sem volt az életnek. Még annak sem, hogy valaha is életben volt. A testét nem hús alkotta. Nynaeve elkomorodva megvizsgálta a félhomályos ivóban ülő többi vendéget is. A pincérlányt, aki éppen reggelit vitt a három andori kalmárnak. A testes fogadóst, aki bizonyára csak a legnagyobb nehézségek árán tudott átevickélni az összezsúfolt asztalok között. Az ivó túlsó sarkában ülő, drága ruhát viselő úrhölgyet, aki fel sem nézett aprócska könyvéből.

Egyikükben sem bukkant az élet nyomára. Nem holttesteket talált, hanem puszta szobrokat. Remegő kézzel megsimogatta az asztal mellett ülő férfi vállát. Az ismeretlen azonnal széthullott. A földre hulló por felkavarodott. A súlya nem volt elég erős ahhoz, hogy széthullásra kényszerítse a vendég székét és lába alatt a deszkákat.

– Senki sincs itt, akit megmenthetnénk – suttogta Nynaeve.

– Szerencsétlenek! – felelte Naeff. – A Fény legyen irgalmas a lelkükhöz!

Nynaeve nem igazán kedvelte a teari nemeseket. Még nem találkozott olyan embercsoporttal, akik annyira beképzeltek lettek volna, mint az itteni előkelők. Ezt a szörnyűséget azonban senki sem érdemelte ki. Ezenfelül rengeteg közember is a buborék áldozatául esett.

Naeff-fel együtt kijöttek az épületből. Nynaeve tehetetlen dühében megrántotta a hajfonatát. Valósággal gyűlölte az olyan helyzeteket, amikor tehetetlennek bizonyult. Eszébe jutott az a szerencsétlen őr, aki Arad Domanban lángra lobbantotta az udvarházat. Meg az a sok ember, akikkel valamilyen különös járvány végzett. Ráadásul itt voltak ezek a porszobrok is. Mi értelme volt megtanulnia Gyógyítani, ha még úgysem tud segítem az embereken?

Most pedig távoznia kellett, vissza kellett térnie a Fehér Toronyba. Úgy érezte, hogy cserbenhagyja a többieket. Naeff felé fordult:

– Szél kell – szólt a férfira.

– Tessék, Nynaeve sedai?

– Küldjön erős szelet a házakra, Naeff! – magyarázta a nő. – Látni akarom, hogy mi történik.

Az asha'man engedelmeskedett a parancsnak. Láthatatlan fonatai süvítő fergeteget keltettek. Az egész épület megremegett és egyszerűen apró porszemcsék tömegévé robbant. A szélvész elfújta a port, mintha csak a pitypang fehér magvai lettek volna. Naeff visszafordult Nynaeve felé.

– Mit gondol, mekkora volt ez a buborék? – kérdezte a nő.

– Nagyjából kétutcányi, minden irányban.

– Több szélre lesz szükségünk – töprengett Nynaeve, és belekezdett egy fonatba. – Keltsen olyan erős széllökéseket, amilyenekre csak képes! Ha csak egyetlen sebesült is maradt idebent, azt majd így megtaláljuk.

Naeff bólintott. Hatalmas szelet kavarva egymás mellett elindultak befelé. A szél szétzúzta az épületeket. Óriási porfelhő borította be a talajt. Naeff jobban értett az ilyesmihez, ám Nynaeve lényegesen erősebb volt társánál az Egyetlen Hatalom használatában. Együttes erővel elsöpörték a porrá foszló épületeket, utcaköveket és emberi alakokat. Mindent eltakart a porvihar.

Az erőfeszítés mind a kettőjüket kimerítette, mégsem hagyták abba. Nynaeve tudta, hogy hiábavaló volna abban reménykednie, hogy talál bárkit is, akit megmenthet. Épület épület után omlott össze. A kavargó levegő magával ragadta a port. A szürke gomolygást nem engedték kitörni a körből. Úgy haladtak előre a buborék közepe felé, ahogy a háziasszony felsepri a konyháját.

Az utcán embereket láttak, akik felemelt lábbal, lépés közben merevedtek meg. Meg szekér elé fogott ökröket. Nynaeve szíve legjobban mégis akkor facsarodott el, amikor egy sikátorban észrevette a játszadozó gyerekeket. Mind porrá omlottak.

Egyetlen élőt sem találtak. Végül lerombolták az egész városrészt. Az elátkozott házak porát befújták középre. Nynaeve a hatalmas porfelhőt bámulta. Naeff apró forgószelet szőtt. A por azon belül áramlott. Nynaeve hirtelen ötlettől vezérelve egy tűznyelvet fókuszált a forgószélbe. A por abban a pillanatban lángra lobbant.

A nő elakadó lélegzettel figyelte. A szürkeség úgy lángolt, mintha száraz papír lett volna. A tűz őrjöngő üvöltéssel tört az égre. Naeff mellette hátrálni kezdett, ám a lobogás egy szempillantásnyi idő alatt véget ért. Még csak hamu sem maradt a több utcányi porból.

Ha nem gyűjtöttük volna össze…, gondolta az asszony, miközben nézte, ahogy kialszik a tűz fénye. Valaki esetleg elejthetett volna egy gyertyát. Egy ilyen tűzvész…

Naeff intésére elállt a szél. Ketten álltak egy hatalmas, tökéletesen kerek, üres térség közepén. A pusztaságot csupán a pincék torkolata szakította meg. A kör peremén kettévágott épületeket láttak. Szobák nyíltak a semmire. Néhány épület megroggyant. Hátborzongató érzés volt látni ezt a pusztaságot; mint amikor az ember észreveszi, hogy egy egészséges arcot iszonyatos sebhely rondít el.

A kör peremén többosztagnyi Védelmező állt. Nynaeve odabiccentett Naeffnek, és elindultak a legnagyobb csoport felé.

– Senkit sem találtatok? – förmedt az asszony a katonákra.

– Senkit, aes sedai úrnő – felelte az egyik fegyveres. – Vagyis… szóval találtunk pár embert, de már mind halottak voltak.

A mellette álló katona olyan kövér volt, akár egy hordó. Az egyenruhája majd' széthasadt.

– Úgy tűnik, hogy az is szörnyethalt, akinek akár egyetlen lábujja is a körön belülre került – magyarázta a kövér fickó. – Olyan tetemeket is találtunk, akiknek csak a lábfeje, vagy csuklóból a keze hiányzott, mégis meghaltak.

A katona megborzongott. Nynaeve becsukta a szemét. Az egész világ kezdett szétesni, és ő képtelen volt Meggyógyítani. Rosszullét környékezte és dühbe gurult.

– Lehet, hogy az enyészek tehetnek róla – szólalt meg Naeff halkan. Amikor a nő a férfi felé fordult, Naeff az egyik épület árnyéka irányába biccentett. – Ott vannak, ni! Hárman is ott állnak, Nynaeve sedai, és figyelnek minket.

– Naeff… – kezdte volna Nynaeve rosszkedvűen. Semmire sem megy azzal, ha megmondja a férfinak, hogy azok az enyészek valójában nem léteznek. Tennem kell valamit, gondolta, segítenem kell valakinek!

– Naeff, ne mozduljon! – Megszorította a férfi karját, és vizsgálni kezdte. Az asha'man meglepett pillantást vetett rá, de nem tiltakozott.

Nynaeve valósággal látta az őrületet. Olyan volt, mintha sötét erek hálózata fúrta volna bele magát Naeff elméjébe. Az elmebaj úgy lüktetett, mint egy parányi, dobogó szív. Nemrégiben egy másik asha'manben is felfedezett egy hasonló torzulást. Nynaeve-nek egyre jobban ment a Vizsgálat. Sokkal finomabb fonatokat tudott szőni, és azokat a dolgokat is felfedezte, amelyek korábban elkerülték a figyelmét. Ennek ellenére nem tudta, hogyan lehetne rendbe tenni azt a szörnyűséget, amit most látott.

Mindent meg kellene Gyógyítani, gondolta. Minden gyógyítható, kivéve a halál! Erősen összpontosítva összefonta mind az Öt Hatalmat. Óvatosan szemügyre vette vele az őrületet. Nem felejtette el, hogy mi történt, amikor levette a Kényszert Graendal szerencsétlen szolgájáról. Naeff még az őrület martalékaként is jobban jár, mintha ő óvatlanul tönkretenné az elméjét.

Furcsa, de ez a sötétség valamennyire emlékeztetett arra a Kényszerre. Lehet, hogy a rontás miatt volt így? Tönkretette azokat a férfiakat, akik felhasználták az Egyetlen Hatalmat, amin rajta volt a Sötét Nagyúr saját Kényszere?

Óvatosan szőni kezdett egy olyan fonatot, amelyikkel ellensúlyozni lehetett az őrületet. A kész fonattal beborította Naeff elméjét. A fonat azonban egyszerűen szertefoszlott és nem csinált semmit.

Nynaeve a fogát csikorgatta. A módszernek igenis működnie kellett volna! Csak hát, mint annyi más is mostanában, ez is csődöt mondott.

De nem, gondolta, nem fogok ölbe tett kézzel ücsörögni! Újra Vizsgálni kezdte a férfit. Alaposabban, mélyebbre hatolt. A sötétségből parányi, tövisre emlékeztető kinövések mélyedtek Naeff elméjébe. Nynaeve nem törődött a kettőjük körül gyülekező emberekkel. Gondosan megvizsgálta a töviseket. Szellemből óvatosan fonatot szőtt, és megpróbálta kihúzni az egyiket.

A tövis némi ellenállás után ki is jött. Nynaeve sietve begyógyította azt a helyet, ahol a tövis sebet ütött Naeffbe. A férfi agya mintha lüktetni kezdett volna. Valahogy egészségesebbnek tűnt, mint korábban. Nynaeve ekkor hozzálátott, hogy egymás után kiemelje a töviseket. Mind több fonatot kellett használnia. A magasban kellett tartani a horgas végű töviseket, nehogy azok újra a társa húsába mélyedjenek. Izzadni kezdett. Korábban nagyon kifáradt attól, ahogy tisztára seperték a hatalmas térséget. Nem maradt ereje arra, hogy távol tartsa magától a hőséget. Tearben igen meleg volt.

Folytatta a munkáját. Előkészített egy újabb gyógyító fonatot. Abban a pillanatban, amikor sikerült kihúznia az utolsó tövist is, útjára bocsátotta az új fonatot. A sötét folt remegni kezdett, összerázkódott, mintha csak élt volna.

Utána pedig eltűnt.

Nynaeve hátratántorodott. A kimerültségtől majdnem összeesett. Naeff pislogni kezdett, majd körülnézett. Egyik kezével végigsimította a homlokát.

A Fényre! – gondolta a nő. Csak nem bántottam? Nem lett volna szabad csak így fejest ugranom a Gyógyításba, hiszen…

– Eltűntek – szólalt meg a férfi. – Az enyészek… már nem látom őket.

Ismét pislogott.

– De miért rejtőzködnének egyáltalán enyészek az árnyékban? Ha képes volnék meglátni őket, már rég megöltek volna, és…

A nő felé fordult, és összeszedte magát.

– Mi történt velem?

– Azt hiszem… azt hiszem, hogy sikerült meggyógyítanom az őrületét.

Hát igen, tényleg valami ilyesmit tett. Közben persze a Gyógyítás egyetlen hagyományos módszerét sem alkalmazta. Még csak nem is gyógyító fonatokat vetett be. Mégis nagyon úgy tűnt, hogy az eljárás bevált.

Naeff szélesen elmosolyodott. Az arcán zavar látszott. Két kézzel megragadta Nynaeve kezét, és letérdelt a nő elé. Könnyek jelentek meg a szemében.

– Hónapok óta úgy éreztem, hogy folyamatosan szemmel tartanak. Azt hittem, hogy egyből meggyilkolnak, ha hátat fordítok az árnyéknak. Most pedig… Köszönöm! Meg kell keresnem Nelavaire-t.

– Hát akkor csak menjen – felelte Nynaeve.

Naeff felpattant, és elrohant. Sietett vissza a Kőbe, hogy megtalálja az aes sedaiát.

Nem hitethetem el magammal, hogy semmi sem számít, bármit is tegyek. A Sötét Nagyúr akarja, hogy így gondolkozzak! – Miközben Nynaeve a sietve távozó Naeff után bámult, észrevette, hogy odafent foszladoznak a felhők. Rand visszatért.

Munkások jöttek, és megkezdték elhordani a körterület szélén megroggyant házak romjait. Nynaeve azon kapta magát, hogy ott áll a halálra rémült teariek között, akik az ő megnyugtató szavaira vágynak. Szerette volna elkerülni, hogy kitörjön a pánik. Megnyugtatott mindenkit, hogy a veszély már elmúlt. Végül azt kérte tőlük, hogy hozzák elé azokat az embereket, akik a buborék miatt elveszítették a családjuk valamelyik tagját.

Még akkor is éppen az egyik túlélővel beszélt, amikor Rand megtalálta. Egy sovány, rémült asszony állt előtte. A közemberek jellegzetes öltözékét hordta. Magas gallérú ruha, szalmakalap és három kötény volt rajta. A férje abban a fogadóban dolgozott, amit Nynaeve megvizsgált. Az asszony önkéntelenül is újra és újra a fogadó helyén a földben tátongó pince felé pillantott.

A következő pillanatban Nynaeve észrevette, hogy Rand ott állt a közelben. A férfi hátratett kézzel figyelte az eseményeket. Két Hajadon vigyázott rá, Somma és Kanara. Nynaeve elbúcsúzott a teari asszonytól. A nő könnyes szemét látva fájdalom mart a szívébe. És ő vajon mit tenne, ha elveszítené Lant?

A Fény legyen hozzá irgalmas! Kérve kérlek, védelmezd meg Lant! – imádkozott némán. Leoldozta a pénzes zacskóját, és az özvegy kezébe nyomta. Ezzel talán segített valamennyit. Rand odalépett Nynaeve mellé.

– Törődsz a népemmel, köszönöm!

– Mindenkivel törődöm, akinek szüksége van rá – válaszolta Nynaeve.

– Ahogy mindig is tenni szoktad – bólintott Rand. – Ráadásul azokra is odafigyelsz, akiknek nincs szükségük a törődésedre.

– Például rád? – kérdezte a nő, és összevonta a szemöldökét.

– Dehogyis! Nekem mindig is szükségem volt rá. Erre és még többre is.

Ezzel meglepte Nynaeve-et. Az egykori javasasszony nem számított arra, hogy Rand valaha is beismeri a gyengeségét. És miért nem dobta el már végre azt az ócska, vén kabátot? Hiszen megkopott és elvesztette a fényét.

– Az én hibám miatt történt – folytatta a fiú, és a város közepén tátongó lyuk felé biccentett.

– Rand, ne legyél már bolond!

– Nem hiszem, hogy bárkinek is sikerülne elkerülni azt, hogy élete során valamikor bolond legyen – ellenkezett a fiú. – Azért okolom magamat, mert ennyit késlekedtem. Túlzottan is régóta halogatjuk a nagy összecsapást. Mi történt itt ma? Porrá omlottak az épületek?

– Igen – felelte Nynaeve. – Eltűnt az alkotóanyaguk. Amihez hozzáértünk, az abban a pillanatban porrá hullott.

– És az egész világra ez a sors várna – nézett maga elé Rand, majd a hangja egészen elhalkult. – Már mozgolódik. Minél tovább várunk, minél jobban kapaszkodunk az utolsó szalmaszálba, annál többet pusztít el a megmaradt dolgok közül. Nem várhatunk tovább.

Nynaeve elkomorult.

– De, Rand, ha szabadon engeded, akkor nem lesz sokkal szörnyűbb a helyzet?

– Talán egy rövid időre – bólintott az ifjú. – A börtön megnyitása nem fogja azonnal szabaddá tenni. Persze az ereje egyből megnövekszik. Mindezek ellenére is meg kell tennünk. Olyan, mintha egy magas és meredek kőfalra kellene felmásznunk. Ott van előttünk, de mi csak húzzuk az időt. Nem akaródzik elindulni felfelé. Közben pedig kezdünk kifáradni a küzdelem előtt. Addig kell szembeszállnunk vele, amíg erősek vagyunk. Ezért kell letörnöm a pecséteket.

– Én pedig… – akadt el Nynaeve szava. – Én pedig hiszek neked.

Az idősebb nő maga is meglepődött, amikor rájött erre.

– Tényleg, Nynaeve? – kérdezte a fiatalember. Furcsa módon megkönnyebbülés csengett a hangjában. – Tényleg?

– Hiszek neked.

– Akkor próbáld meg erről meggyőzni Egwene-t! Meg fog állítani, ha képes lesz rá.

– Rand… Egwene visszahívott a toronyba. Ma útra kell kelnem.

A Sárkány elszomorodott.

– Sejtettem, hogy erre előbb vagy utóbb sor kerül.

Zavart arckifejezéssel Nynaeve vállára tette a kezét.

– Ne engedd meg nekik, hogy tönkretegyenek, Nynaeve! Meg fogják próbálni.

– Hogy tönkretegyenek?

– Nem mondhatsz le a benned élő szenvedélyekről – magyarázta Rand. – Megpróbáltam olyanná válni, mint ők, bár sosem vallottam volna be. Hideg akartam lenni, tökéletesen fegyelmezett, mindig összefogott. Majdnem belepusztultam a próbálkozásba. Vannak emberek, akiket a hűvös távolságtartás tesz erőssé, de számos másfajta erő is létezik. Lehet, hogy meg tudnád tanulni, hogyan fogd jobban vissza magadat. Én azonban olyannak szeretlek, amilyen vagy, ilyen őszintének. Nem szeretném azt látni, hogy belőled is ugyanolyan „tökéletes” aes sedai válik, aki festett maszkot visel az arca helyén, és nem törődik az emberek érzéseivel meg érzelmeivel.

– Az aes sedaiok mindig hűvösek – figyelmeztette Nynaeve.

– Olyan aes sedai leszel, amilyenné válni akarsz – ellenkezett Rand, és megcsonkított karját továbbra sem vette elő a háta mögül. – Moiraine törődött az emberekkel. Bármilyen távolságtartó is volt, ezt láthattad benne. Sok aes sedait ismerek. Azok a legjobbak, akiket a többiek azzal vádolnak, hogy nem viselkednek igazi aes sedai módjára.

Nynaeve azon kapta magát, hogy bólint. Majdnem felfortyant. Jó, hogy tanácsokat nem kér Rand al'Thortól.

Az ifjú azonban nem olyan volt már, mint régen. Csendes izzás áradt belőle, miközben megfontoltan beszélt. Egy olyan férfi állt Nynaeve előtt, akitől nyugodtan el lehetett fogadni a tanácsokat. A nő nem érezte úgy, hogy Rand lenézte volna. Pont, mint az apja, ha jobban belegondolt. Persze Nynaeve-nek esze ágában sem volt, hogy ezt a két férfi közül bármelyiknek is beismerje.

– Akkor menj Egwene-hez! – folytatta Rand, és elengedte a nő vállát. – Viszont igen nagyra becsülném, ha visszatérnél hozzám, ha majd visszatérhetsz. Ismét szükségem lesz a tanácsodra. Ha hamarabb nem is, de nagyon jó volna, ha ott állnál az oldalamon, amikor elmegyek Shayol Ghulba. A Sötét Nagyurat nem tudom legyőzni csupán a saidin segítségével. Ha pedig használni akarjuk a Callandort, akkor szükségem lesz két olyan nőre, akikben megbízhatok. Még nem döntöttem el, hogy ki legyen a másik. Talán Aviendha vagy Elayne. Benned viszont biztos vagyok.

– Ott leszek melletted, Rand – felelte a nő. Meglepődött azon, hogy milyen büszkeség fogta el. – Ne mozdulj egy pillanatra, nem foglak bántani! Megígérem.

Rand összevonta a szemöldökét, de mozdulatlanul tűrte, hogy Nynaeve Vizsgálni kezdje. A nő minden fáradsága ellenére nem akart úgy hátat fordítani a fiatalembernek, hogy ne használta volna ki Gyógyításra ezt a lehetőséget. Talán tehet valamit az őrületével. Hirtelen úgy érezte, hogy éppen ez a létező legfontosabb tennivalója, hogy segítsen Randnek, meg az egész világnak.

Elmélyülten vizsgálta a sérüléseket. Gondosan elkerülte a fiú oldalán tátongó sebhelyeket. A mély sötétség azon a helyen mintha csak megpróbálta volna elnyelni minden erejét. Rand elméjére összpontosított. Hol van a…

Hirtelen megdermedt. Iszonyatos kiterjedésű sötétség tárult elé. A feketeség teljesen beborította Rand elméjét. Sokezernyi apró, fekete tövis mélyedt a fiatalember agyába. Alattuk azonban vibrálóan fehér réteg húzódott. Mi lehetett ez? A világos fény olyan volt, mint a folyékony Egyetlen Hatalom. Mintha életre kelt és testet öltött volna a Fény. Nynaeve alig kapott levegőt. A ragyogás körbefogta a parányi, sötét horgokat. Velük együtt belemerült Rand elméjébe. Mit jelenthetett ez az egész?

Nem tudta, hogyan foghatna hozzá a Gyógyításhoz. Elképesztően sok tövist látott. Rand vajon hogyan volt egyáltalán képes arra, hogy gondolkozzon, amikor ilyen iszonyatos nagyságú sötétség nehezedett az agyára? És hogyan jöhetett létre ez a ragyogás?

Nynaeve korábban már Gyógyította az ifjút, és akkor nem vette észre ezt a réteget. Igaz, a sötétséget is csak rövid idővel ezelőtt fedezte fel. Alighanem az lehetett a magyarázat, hogy sokat fejlődött Vizsgálatban.

Vonakodva visszahúzódott.

– Annyira sajnálom! – szólalt meg. – Nem tudlak meggyógyítani.

– Sokan próbálkoztak már a sebeim begyógyításával, te magad is. Nem lehet őket meggyógyítani. Mostanában már nem is gondolok sokat rájuk.

– Nem a sebhelyekről beszéltem, nem az oldaladról – ellenkezett Nynaeve. – Hanem az őrületről, hiszen…

– Meg tudod gyógyítani az őrületet?

– Azt hiszem, Naeff esetén sikerült.

Rand fülig érő vigyorral válaszolt.

– Te egészen egyszerűen hihetetlen vagy…! Nynaeve, tisztában vagy azzal, hogy még a legendák korának legtehetségesebb Gyógyítói is csődöt mondtak, amikor megpróbáltak szembeszállni az elme betegségével? Sokan azt hitték, hogy az őrületet képtelenség Gyógyítani az Egyetlen Hatalom segítségével.

– Meggyógyítom a többieket is – felelte Nynaeve. – Narishmát és Flinnt. Ez a legkevesebb, mielőtt elmennék. Minden asha'man elméjében ott találunk valamilyen mértékű szennyeződést, még ha csak leheletnyit is. Nem tudom, hogy eljutok-e a Fekete Toronyba. Vagy, hogy be akarok-e menni oda.

– Köszönöm – válaszolta Rand, és észak felé pillantott. – De nem, ne menj el a Fekete Toronyba! Valakit el kell küldenem oda, de ez a dolog nagyfokú óvatosságot igényel. Valami történik ott, nekem meg olyan rengeteg dolgom van…

Megrázta a fejét, majd a nő szemébe nézett.

– Abba a barlangba egyelőre nem ereszkedhetek le. Mondj valami jót rólam Egwene-nek! Szükségem van rá, mint szövetségesre.

Nynaeve bólintott, aztán erős zavarral megölelte a fiút, mielőtt elsietett volna, hogy megkeresse Narishmát és Flinnt. Megölelte az Újjászületett Sárkányt. Már majdnem olyan ostobán viselkedik, mint Elayne. Megrázta a fejét, és arra gondolt, hogy egy kis idő a Fehér Toronyban majd segíteni fog abban, hogy újra olyan kiegyensúlyozott legyen, mint régen.

A felhők visszatértek.

Egwene a Fehér Torony legmagasabb pontján állt. Megtámaszkodott a kerek, lapos tető derékig érő korlátjában. Tar Valon fölött a felhők úgy borították be az eget, mintha hirtelen begombásodott volna az égbolt. Vagy inkább egy sáskajárás felhőjére hasonlítottak? Mindenki boldog volt, amíg sütött a nap. A napfény újra eltűnt.

És a teának is visszatért a kellemetlen mellékíze. Kezdett kifogyni a gabona a felfedezett raktárakból. A városba hozott új zsákokban pedig hemzsegett a zsizsik. Az ország és a Sárkány egy.

A lány mélyen beszívta a friss levegőt. Tekintete végigsiklott Tar Valon fölött. Tar Valon az övé volt.

Saerin, Yukiri és Seaine türelmesen várakoztak a közelében. Annak idején ez a három nővér szállt harcba a toronyban a Fekete ajah ellen. Mostanra már Egwene legelszántabb támogatói közé tartoztak, meg a leghasznosabbak közé is. Mindenki arra számított, hogy Egwene majd azokat a nőket részesíti a kegyeiben, akik hátat fordítottak Elaidának. Éppen ezért igencsak hasznos volt, ha a többiek azt láthatták, hogy az ideje jelentős részét olyan aes sedaiok társaságában tölti, akik a Fehér Toronyban maradtak.

– Mit sikerült kiderítenetek? – kérdezte tőlük.

Saerin megrázta a fejét, és odalépett Egwene mellé a korláthoz. Az arcán éktelenkedő sebhely és őszülő halántéka miatt a halványbarna bőrű, közönséges arcú Barna nővér leginkább egy korosodó hadúrra emlékeztetett.

– A dolgok egy része, amelyekre rákérdeztél, már háromezer évvel ezelőtt is igen bizonytalannak számított, anyám.

– A legkisebb dolog is segíthet, lányom – felelte Egwene. – Amíg a döntéseinket nem tudjuk teljes mértékben szilárd tényekre támaszkodva meghozni, addig az igazság töredékei is többet érnek, mint a teljes tudatlanság.

Saerin elfintorodott, ám valószínűleg egyből felismerte, hogy az amyrlin Yasicca Cellaech, egy rég élt Barna tudós szavait idézte.

– És ti ketten? – nézett Egwene Yukirire és Seaine-re.

– Folytatjuk a kutatást – jelentette Yukiri. – Seaine listát készített a lehetőségekről. Némelyik egészen hihetőnek tűnik.

Egwene felvonta egyik szemöldökét. Mindig is érdekes dolognak bizonyult, ha elméleti kérdések kivizsgálásával bíztak meg egy Fehér nővért. Sajnos ez nem vezetett minden esetben eredményre. A Fehérek gyakran nem törődtek a nyilvánvaló megoldásokkal, hanem helyettük a kevésbé valószínű lehetőségekre összpontosítottak.

– Akkor nézzük, hogy mire jutottunk! – bólintott. – Seaine?

– Tehát akkor – kezdte a Fehér nővér –, először is le kell szögeznem, hogy a Kitaszítottak egyike bizonyosan rendelkezik olyan tudásanyaggal, amilyenről mi még csak találgatni sem tudunk. Éppen ezért nem lehetünk teljességgel bizonyosak abban, hogyan is játszotta ki az Esküpálcát. Elképzelhető például, hogy létezik egy olyan módszer, amivel rövid időre semlegesíteni lehet a hatását. Netalán a megfelelő szavakkal ki lehet kerülni a hatóköréből. A pálca a legendák korában készült. Bár évezredeken keresztül használtuk, igazából nem értjük a működését. Ugyanez elmondható a legtöbb ter'angrealról is.

– Világos – biccentett Egwene.

– Mindezeket figyelembe véve azonban – folytatta Seaine, és előhúzott egy papirost –, három olyan elméletem is van, amelyekkel megmagyarázható, miként lehet elkerülni a pálca hatását. Először is elképzelhető, hogy a Kitaszítottnak van egy másik Esküpálcája. Egykor több is létezett. Valószínűnek tűnik, hogy az egyik pálca felmentést nyújthat a másik segítségével letett eskük alól. Lehet, hogy titokban ott volt egy ilyen Mesaanánál. Amikor a Három Esküt letette, akkor a mi pálcánkat tartotta, majd pedig a másik pálca segítségével az érvényes esküket hatástalanítva arról beszélt, hogy nem árnybarát.

– Ez túl körülményesnek tűnik – ellenkezett Egwene. – Hogyan tudta volna használni a másik pálcát anélkül, hogy észrevettük volna? Hiszen Szellemet kell hozzá fókuszálni.

– Figyelembe vettem ezt is – bólintott Seaine.

– Micsoda meglepetés! – morogta Yukiri.

A Fehér nővér a társára nézett, de aztán folytatta:

– Éppen ez az oka annak, hogy Mesaanának szüksége lehetett arra a másik Esküpálcára. Ha Szellemet enged bele, majd kifordítja a fonatot, akkor végig összeköttetésben állhatott a pálcájával.

– Elég valószínűtlennek tűnik – bizonytalankodott Egwene.

– Valószínűtlennek? – csattant fel Saerin. – Egyszerűen képtelenség! Pedig meg mertem volna esküdni arra, hogy hihető elméleteitek vannak, Yukiri.

– A három elmélet közül ez a legkevésbé valószínű – jelentette ki Seaine. – A második módszer lényegesen egyszerűbbnek tűnik. Mesaana beküldhetett volna valakit, aki a Ködök tükre miatt pont úgy néz ki, mint ő. Gond nélkül rákényszeríthette volna az akaratát egy szerencsétlen nővérre vagy novíciára, de akár egy olyan kiképzetlen asszonyra is, aki képes a fókuszálásra. Ebben az esetben Mesaana helyett a beküldött nő tette volna le az esküket. Mivel pedig az illető tényleg nem árnybarát, így teljes őszinteséggel jelenthette ki, hogy nem tartozik közéjük.

Egwene töprengve biccentett.

– Ehhez viszont elengedhetetlen a gondos felkészülés.

– Abból, amit megtudtam Mesaanáról – felelte a Fehér –, kiderült, hogy gondosan fel szokott készülni. A tervezés igazi nagymestere.

Saerin kapta azt a feladatot, hogy gyűjtsön össze minden megtudhatót Mesaana valódi természetéről. Mindannyian tisztában voltak a közismert mesékkel. Ki ne tudta volna fejből felsorolni az összes Kitaszított nevét? Melyik gyerek ne ismerte volna a legszörnyűbb rémtetteiket? Egwene azonban nem érte be ezekkel a mesékkel. Azt akarta, hogy tényekre támaszkodva haladjanak tovább.

– Ugye azt mondtad, hogy három elméleted is van? – kérdezte.

– Így igaz – bólintott Seaine. – Tisztában vagyunk azzal, hogy bizonyos fonatok a hangokkal játszanak. A hanghullámokat megváltoztatva képesek vagyunk megszólítani a tömegben legtávolabb álló embereket is. Védőfalat emelhetünk a hallgatózók ellen, illetve számos fonatot akkor lehet használni, ha valaki titokban ki akarja hallgatni mások szavait. A Ködök tükrét különös alapossággal kialakítva megváltozhat az álcázott személy hangja. Némi gyakorlás után Doesine és én képesek voltunk olyan fonatot szőni, ami megváltoztatta a kimondott szavainkat. Ez gyakorlatilag azzal járt, hogy mi egy dolgot mondtunk, a beszélgetőpartnerünk viszont egészen más dolgot hallott.

– Veszélyes ösvényen indultál el, Seaine! – mordult fel Saerin. – Az ilyen fonatokat sötét dolgokra is fel lehet használni.

– Nem tudtam hazudni a segítségével! – ellenkezett Seaine. – Megpróbáltam, az eskü azonban kitartott. Ameddig működött a fonat, addig még olyan szavak kimondására sem voltam képes, amelyekről tudtam, hogy a társam hazugságként hallaná őket. Még akkor sem, ha ezek a mondatok igazságként hagyták el a számat. Mindazonáltal nem volt éppen nehéz elkészíteni ezt a fonatot. Ha elkötöttem és kifordítottam, akkor ott maradt előttem, és úgy ferdítette el a szavaimat, ahogy azt eleve is akartam.

– Elméletileg, ha Mesaana egy ilyen működésben lévő fonatra támaszkodott, akkor nyugodtan kézbe vehette az Esküpálcát, és olyan esküt tehetett, amilyet csak akart. Például nyugodtan mondhatta azt, hogy: „Esküszöm, hogy akkor hazudok, amikor csak jólesik.” Az Esküpálca ugyan hozzákötötte volna az éppen letett fogadalomhoz, ám a fonatok megváltoztatták volna a szavai hangzását, ahogy azok elhagyták az ajkát. Mi úgy hallottuk volna, hogy az előírt esküt tette le.

Egwene összeszorította a száját. Azt hitte, hogy ennél sokkal nehezebb kijátszani az Esküpálcát. Erre most kiderült, hogy egy egyszerű fonat is elegendő. Számítania kellett volna ilyesmire. Annak idején az anyja is állandóan azt emlegette, hogy ne keress egy téglát, ha csak egy kavicsra van szükséged.

– Egy ilyen módszer segítségével – szólalt meg végül – az árnybarátok éveken keresztül akadály nélkül beépülhettek az aes sedaiok soraiba.

– Ezt nem tartom valószínűnek – ellenkezett Saerin. – Az elfogott Fekete nővérek közül egy sem tudott erről a fonatról. Ha tudtak volna, akkor megpróbáltak volna élni vele, amikor arra kényszerítettük őket, hogy ismét letegyék az esküket. Úgy vélem, ha valóban ez Mesaana titka, akkor azt megtartotta magának. A módszer már nem sokat ér, ha túl sokan tudnak a létezéséről.

– De még így is – töprengett Egwene. – Mitévők legyünk? Ha tudunk erről a fonatról, akkor talán ki tudjuk dolgozni a módszert, hogyan lehet odafigyelni rá. Azt viszont nagyon is kétlem, hogy a nővérek hajlandóak volnának újra alávetni magukat az eskütételnek.

– Még akkor sem, ha ezáltal esetleg sikerülne elkapni az egyik Kitaszítottat? – mérgelődött Yukiri. – Nem olyan nagy ár egy kis veszekedés azért, ha közben sikerül nyakon csípnünk a tyúkólban rejtőzködő rókát.

– Ezt a rókát nem tudnánk elkapni – ellenkezett Egwene. – Ráadásul még abban sem lehetünk biztosak, hogy valóban az egyik felvázolt módszert alkalmazta. Seaine gondolatmenetét folytatva, nagyon is kézenfekvőnek tűnik, hogy túlzott nehézségek nélkül lehetséges kicselezni az Esküpálcát. Nem is az a lényeges, hogy Mesaana milyen módszert alkalmazott, hanem maga a tény, hogy a dolog megvalósítható.

A Fehér nővér a szeme sarkából Yukirire pillantott. A három nővér nem vonta kétségbe Egwene állítását arról, hogy a Kitaszítottak egyike itt van a Fehér Toronyban. Ugyanakkor nyilvánvaló volt, hogy ezt csak nehezen tudták elhinni. Az előbb hallottakat figyelembe véve azonban legalább azt belátják, hogy ki lehet cselezni az Esküpálcát.

– Folytassátok az elkezdett munkát! – szólalt meg Egwene. – Ti és a társaitok sikeresen lecsaptatok a Fekete nővérekre. Lelepleztétek a menyéteket. Ugyanez a feladat vár ránk. Csak az ellenfelünk sokkal, de sokkal veszélyesebb.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, anyám – felelte Yukiri. – De akkor is, egy nővért kell kiszűrnünk a sok száz közül. Aki nem más, mint a valaha élt legkörmönfontabb és leggonoszabb teremtmények egyike. Kétlem, hogy túl sok nyomot hagyna maga után. A gyilkosságok kivizsgálása során mindeddig elenyészően csekély eredményre jutottunk.

– Ennek ellenére folytassátok! – adta ki az utasítást Egwene. – Saerin, miről tudsz beszámolni?

– Csak tündérmesékről, pletykákról és szóbeszédről, anyám – felelte a Fehér savanyú mosollyal. – Bizonyára te magad is jól ismered Mesaana leghíresebb történeteit. Tudjuk, hogy a Hatalom háborúja idején ő állt az iskolarendszer élén azokban az országokban, amelyeket elfoglalt az Árnyék. Amennyire meg tudom ítélni, ezek a legendák a valóságról szólnak. Manathereni Marsim részletesen leírja az oktatási rendszerét Az utolsó éjszakák évkönyvében. Többnyire megbízható forrásnak számít. Alrom részletes jelentést készített arról, hogy min mentek keresztül az ilyen iskolák tanulói. A beszámoló töredékei megmaradtak.

– Mesaana tudományos kutató szeretett volna lenni, de elutasították. Nem egészen világos, hogy miért. Ezenfelül ő irányította az Árnyék pártjára álló aes sedaiokat. Ha hihetünk annak, amiről Alrom beszámolt, akkor időnként ő vezette harcba őket. Ezt nem nagyon tudom elhinni. Azt hiszem, hogy Mesaana nem elsősorban harctéri parancsnoknak számított.

Egwene lassan bólintott.

– De mit tudunk a személyiségéről? Milyen ember volt?

Saerin hevesen megrázta a fejét.

– A legtöbben úgy vélik, hogy a Kitaszítottak leginkább a sötétben bujkáló szörnyetegekre hasonlítanak, akiknek nincs is igazi „személyiségük”. Anyám, én úgy vélem, hogy a feljegyzések nagy része elveszett vagy félreértették őket. Szerintem, már amennyire jogos ilyesmiről beszélni a Kitaszítottakkal kapcsolatban, Mesaana egészen visszafogott volt. Nem érezte alantas dolognak azt, hogy leszálljon a trónusáról, és saját kezűleg végezze el a piszkos munkát. A Visszaemlékezés a Világtörésre című munkájában Elandria Borndat arról számolt be, hogy ellentétben Moghediennel és Graendallal, Mesaana hajlandó volt a saját kezébe venni a gyeplőt.

Sosem tartották a legagyafúrtabb vagy a legerősebb Kitaszítottnak, ugyanakkor rendkívül tehetségesnek bizonyult. Elandria szerint mindig azt tette, amit meg kellett tennie. Amíg a többiek egymással marakodtak, addig ő gondosan felkészült a védelemre és kiképezte az újoncok seregét.

Saerin habozni látszott.

– Szóval… nagyon is úgy viselkedett, mint egy amyrlin, anyám. Az Árnyék amyrlinje.

– A Fényre! – kiáltotta Yukiri. – Nem csoda, hogy éppen itt telepedett meg.

A Szürke nővér igencsak nyugtalannak látszott a felfedezés miatt.

– Még egy további fontos tényt sikerült kiderítenem, anyám – folytatta Saerin. – Lannis, egy tudós Kék nővér arra utalt, hogy Demandred haragjához csak Mesaana tomboló indulatai voltak foghatóak.

Egwene elkomorodott.

– Azt gondolnám, hogy a Kitaszítottakat kivétel nélkül majd' szétveti a gyűlölet.

– Nem a gyűlölet – ellenkezett Saerin –, hanem a harag. Lannis úgy vélte, hogy Mesaana mérges volt saját magára, a világra, a többi Kitaszítottra, mivel nem ő állt az élükön. Emiatt aztán nagyon veszélyessé vált.

Egwene lassan bólintott. Ellenségünk remek szervező, gondolta. Egy főhivatalnok, aki iszonyúan dühös azért, hogy ebbe a helyzetbe került.

Akkor talán éppen ezért maradt a toronyban, miután leleplezték a Fekete nővéreket? Talán arra vágyik, hogy valamilyen fényes sikerrel nyűgözze le a Sötét Nagyurat? Verin arról beszélt, hogy csupán egyetlen dolog volt jellemző valamennyi Kitaszítottra: az önzésük.

Megpróbálta végzetesen megosztani a Fehér Tornyot, töprengett Egwene. Ezzel azonban csődöt mondott. Valószínűleg szerepet játszott Rand elrablásában is. Újabb kudarc. És mi van azokkal a nőkkel, akiket azért küldtek, hogy elpusztítsák a Fekete Tornyot?

Mesaana kénytelen lesz valami hatalmas sikert felmutatni, hogy ellensúlyozza a rengeteg kudarcát. Az ő meggyilkolása ilyen valami volna. A Fehér Torony akkor talán újra meghasonlana.

Gawyn valósággal elszörnyedt, amikor megtudta, hogy Egwene csaléteknek akarja felhasználni magát. De tényleg meglesz ehhez a bátorsága? Miközben ott állt, magasan, fent a Torony tetején, az amyrlin megragadta a korlátot. Körülnézett és látta a várost, amelyik számított rá, és látta a világot, amelyiknek szüksége volt Egwene-re.

Nem habozhatnak tovább, elő kell csalni Mesaanát a rejtekhelyéről! Ha igaz volt az, amiről Saerin mesélt, akkor az ellenfelük készen áll arra, hogy személyesen is harcba szálljon. Nem fog rejtőzködni, és az árnyékból acsarkodni. Az ő feladata ebben az esetben nem volt más, mint hogy olyan csábító lehetőséget tárjon a Kitaszított elé, amelyik nem tűnik egyértelmű csapdának, de ugyanakkor egyszerűen ellenállhatatlan.

– Gyertek! – bólintott, és elindult a lefelé vezető ajtó irányába. – El kell kezdenünk az előkészületeket.

Tizenhatodik fejezet

Shanna'har

Már halványodott az esti fény, amikor Faile keresztülsétált a táboron. Éppen a szállásmester sátra felé tartott. Perrin egy Kapun át elküldte a felderítőket Cairhienbe. Másnap reggelre várták a visszatérésüket.

A férjét még mindig komor gondolatok gyötörték a fehérköpenyek miatt. Az elmúlt napok során a két hadsereg között többször is levélváltásra került sor. Perrin megpróbálta elérni azt, hogy második alkalommal is hivatalosabb körülmények között üljenek le tárgyalni. A fehérköpenyek ragaszkodtak a csatához. Faile persze alaposan lehordta a férjét azért, hogy volt képe a felesége nélkül kiosonni és tárgyalni a fehérköpenyekkel.

Perrin az időt húzta. Átküldte Elyast és az aiel felderítőket a fehérköpenyek táborához, hátha találnak valamilyen módot arra, hogy megszöktessék a foglyokat. Nem tűnt túl valószínűnek, hogy sikerrel járnak. Ez a módszer annak idején a Folyóközben bevált, ám akkor csupán egy maréknyi rabot kellett kimenteni. Most viszont több százan voltak.

Perrin nem igazán tudott megbirkózni a lelkiismeret-furdalásával. Persze Faile nemsokára majd ezt is megbeszéli vele. A fiatal nő határozott léptekkel haladva elsietett a mayene-iek táborrésze mellett. Bal kéz felől, a magasban ott lobogtak a zászlóik.

Azzal a némberrel is tisztáznom kell a dolgokat, gondolta Faile, és metsző pillantást vetett Berelain lobogójára. Gondot okozott, hogy az emberek összeboronálták a nemesasszonyt és Perrint.

Faile gyanakodott arra, hogy a távollétében Berelain majd próbálkozni fog valamivel, ám az túlzottan is rámenős megoldásnak tűnt, hogy a férjét éjszakára csak úgy berángatta a hálósátrába.

Faile tudta, hogy rendkívül óvatosan kell viselkednie. Igencsak bizonytalan lábakon állt a férje követőinek és a szövetségeseiknek a viszonya. Az ifjú nő azon kapta magát, hogy vágyakozva gondol az anyja jó tanácsaira.

Ettől annyira megdöbbent, hogy önkéntelenül is megtorpant a letaposott, sárga füvön és sáros mezőn át vezető keskeny ösvényen. A Fényre, gondolta, nézze meg az ember, mi történt velem!

Két esztendővel korábban Faile – akit akkoriban Zarine-nak hívtak – elszökött saldaeai otthonából, hogy beálljon a Kürt vadászai közé. Fellázadt a rárótt kötelességek ellen. Nem érdekelte, hogy ő a legidősebb gyermek. Elege volt az anyja kioktatásaiból is, abból a sok mindenből, amit el kellett sajátítania.

Nem azért szökött meg, mert lusta lett volna. Éppen ellenkezőleg, kiválóan elvégezte a rá kirótt összes feladatot. Hogy akkor miért jött el otthonról? Részben a kalandvágy miatt, részben viszont – és most már ezt hajlandó is volt beismerni magának – azok miatt az iszonyatos elvárások miatt. Saldaeában mindenki azt tette, amit elvártak tőle. Az emberekben fel sem merült annak a gondolata, hogy Faile ne teljesítené legjobb tudása szerint a kötelességét. Mindenki megfelelt az elvárásoknak, azok meg különösen, akik a királynő rokonságába tartoztak.

Így aztán… elszökött. Nem azért, mert nem akart azzá válni, amit elvártak tőle, hanem azért, mert mélységesen felháborította a tény, hogy a változás elkerülhetetlennek látszott. Most meg itt állt a tábor közepén, és pontosan azokat a módszereket használta, amelyekre az anyja oly nagy erőfeszítések árán megtanította. Kis híján kacagni kezdett. Képes volt arra, hogy egyetlen pillantást vetve a táborra, meglássa a legfontosabb dolgokat is. Hamarosan jó minőségű bőrt kell szerezniük a tímárok számára. A víz nem okozott gondot. Az elmúlt napokban éppen elég alkalommal esett rövid záporeső. A száraz tűzifa viszont egyre nagyobb fejtörést jelentett. Ezenfelül gondosan oda kellett figyelni a menekültek egyik csoportjára. Ezek a vízföldiek korábban gai'shainok voltak. Mostanában nem titkolt ellenszenvvel figyelték Perrin aieljeit. Miközben Faile folytatta az útját, elhatározta, ügyelni fog arra, hogy a táborban megteremtsék a megfelelő tisztálkodási lehetőségeket. A katonák kénytelenek lesznek odafigyelni magukra. Jól tudta, hogy a férfiak egy része sokkal jobban törődött a lovával, mint saját magával. Néha még az evésről is elfeledkeztek. Vagy legalábbis arról, hogy egészséges dolgokat egyenek. És akkor még meg sem említette azt az idegesítő szokásukat, ahogy hajnalig ott pletykálkodtak a tábortüzek mellett.

Megcsóválta a fejét és továbblépdelt. Eljutott a tábor ellátásáért felelős egység területére. Cselédlányok és szakácsok hada pakolta ki az élelmet szállító szekereket. Ez a részleg majdnem akkora volt, mint egy jókora falu. Az itt dolgozó sok száz ember gyorsan széles ösvényeket taposott a sáros fűbe. Faile mocskos arcú fiatalemberek mellett lépdelt tovább. A legények vermek kiásásával voltak elfoglalva. Utánuk jókedvűen beszélgető vagy halkan dúdolgató asszonyok hámozták a krumplit. Gyerekek gyűjtötték össze és dobálták a vermekbe a héjakat. A táborban nem élt túl sok gyerek. A környező vidékről azonban számtalan éhező család könyörögte be magát Perrin hadoszlopába.

A szolgák meghámozott krumplival teli kosarakat cipeltek az üstökhöz. Ezeket lassacskán megtöltötték a közeli patakból vizet hordó fiatal nők. A szakácslegények a szén előkészítésével voltak elfoglalva, miközben az idősebb szakácsok a legkülönfélébb fűszerekből ízletes önteteket készítettek. Olyan mennyiségű étel készült a tábor szívében, hogy az erős öntetek nélkül egyszerűen lehetetlen lett volna valamilyen elfogadható ízt adni a sok ennivalónak.

Faile néhány öregasszonyt is észrevett. Belőlük sem volt túl sok a táborban. A hajlott hátú nénikék könnyű, fonott kosarakban gyógynövényeket gyűjtöttek. A szél belekapott a kendőjükbe, miközben reszelős hangon beszélgettek egymással. A szekerek között katonák is mozgolódtak, elejtett vadállatokat hoztak. A gyerekkorból éppen csak hogy kinőtt fiúk gallyakat gyűjtöttek gyújtósnak. Faile épp olyan legények mellett sétált el, akik mindenről megfeledkezve újra gyerekekké változtak, és óriási lelkesedéssel próbálták elkapni a megzavart pókokat.

A táborban egyszerre létezett a zűrzavar és a rend. Olyan volt ez, mint egy pénzérme két oldala. Különös, hogy Faile mennyire otthon érezte itt magát. Visszagondolva néhány évvel ezelőtti saját magára, az ifjú asszony elképedve ismerte fel, hogy milyen elkényeztetett, önző gyermek is volt. Hát nem otthagyta a Határvidéket, hogy beálljon a Kürt vadászai közé? Hátat fordított a kötelességének, az otthonának és a családjának. Mégis, hogyan volt képes erre?

Gabonát őrlő asszonyokat látott. Mellettük a földre terített takarón nagy halom vad mogyoróhagyma hevert. Nemsokára belekerülnek a levesbe. Faile amúgy nagyon is örült annak, hogy elszökött otthonról, mert így találkozhatott Perrinnel. Ez azonban nem jelentett felmentést a felelőtlenség alól. Savanyú képpel gondolt vissza arra, milyen is volt, amikor arra kényszerítette a férfit, hogy egyedül útra keljenek az Átjárók sötétjébe. Még arra sem tudott volna igazából visszaemlékezni, hogy pontosan mi miatt is figyelt fel a fiúra. Ezt persze soha az életben nem fogja beismerni Perrinnek.

Az anyja egyszer elkényeztetett kölyöknek nevezte. Mennyire igaza volt! Ráadásul ahhoz is ragaszkodott, hogy Faile tanulja meg, hogyan kell a birtokaikat irányítani. Nem számított, hogy a lánya közben arról álmodozott, hogy feleségül megy a Kürt egyik vadászához, és az életét attól kezdve távol a seregektől, a főurak unalmas kötelességeitől, majd a kalandozásnak szenteli.

A Fény áldjon meg téged, anyám! – gondolta Faile. Mégis mitévők lennének Perrinnel e nélkül a tudás nélkül? Az anyja rengeteg dologra megtanította. Semmit sem érne, ha nem lenne tisztában velük. Az egész tábor irányítása akkor Aravine vállára nehezedne. Bármilyen tehetséges nőszemély is volt Perrin háznagya, egyedül ez még neki sem sikerülhetett volna. Ezenkívül nem is lett volna szabad rázúdítani ezt a hatalmas terhet.

Faile megtorpant a szállásmester hivatala előtt. A főzőgödrök között parányi bódé állt. A szellőben valósággal kavarogtak az illatok. Zsír sercegett a lángban, krumpli főtt, az ételeket fokhagymás, borsos öntetekkel ízesítették. Jól érződött a krumplihéj nedves, ragadós szaga, miközben a szolgák megetették a sertéseket. Maldenből sikerült egy kisebb kondát magukkal hozniuk.

A tábor fő szállásmestere, Bavin Rockshaw sápadt képű cairhieni férfi volt. Őszülő barna hajába szőke tincsek keveredtek. Pont úgy nézett ki, mint egy korcs kutya bundája. A görbe lábú fickó leginkább egy pálcikaemberre hasonlított volna, ha nincs a tökéletesen gömb alakú hasa. Biztosra lehetett venni, hogy legalább az aiel háború óta szállásmesterként kereste meg a kenyerét. Igazi szakértőnek számított. Legalább akkora tudással irányította a hadsereg ellátását, ahogy egy ügyes kezű asztalosmester gyönyörű díszekkel faragja tele a munkáját.

Mindez persze azzal is járt, hogy a főszállásmester kitűnően értett a kenőpénzek bezsebeléséhez is. Amikor megpillantotta Faile-t, szélesen elmosolyodott, majd egyenes háttal meghajolt. Udvarias volt, de nem túl alázatos. A köszönéssel azt akarta mutatni, hogy ő csupán egy egyszerű katona, aki a kötelességét végzi.

– Faile úrnő! – kiáltotta, és odaintett a szolgáinak. – Feltételezhetem, hogy a listákat kívánja ellenőrizni?

– Így igaz, Bavin – felelte a nő, bár tudta, hogy a feljegyzések között semmi gyanúsat sem fog találni. Bavin ahhoz túlzottan is ügyes volt.

Ennek ellenére megvizsgálta a feljegyzéseket. Az egyik szolga odahozott neki egy háromlábú széket, a másik egy apró asztalkát, hogy legyen mire rárakni a vaskos köteteket, a harmadik pedig egy csésze teával sietett oda. Faile elismerő biccentéssel nyugtázta a nyílegyenes oszlopokban sorakozó egyértelmű számokat. Az anyja annak idején részletesen elmagyarázta, hogy a legtöbb szállásmester igyekezett a lehető legjobban áttekinthetetlenné tenni a főkönyveket és a készletjegyzékeket. Telerakták kereszthivatkozásokkal, rövidítésekkel, elmosódott megjegyzésekkel az oldalakat. A különféle készleteket más-más könyvekben jegyezték fel. Ha egy parancsnokot sikerült megtéveszteniük ezzel a porhintéssel, akkor a sereg és a tábor ura azt gondolhatta, hogy a fő szállásmestere kiválóan érti a dolgát.

Mindezeknek itt nyomát sem látta. Bavin mester bármilyen szemfényvesztés segítségével is titkolta el a sikkasztásait, az alkalmazott módszerek egyszerűen csodálatosnak tűntek, mert Faile azt viszont biztosra vette, hogy Bavin úgy lop, mint a szarka. Más szóval rendkívül talpraesett módon gazdálkodik a készletekkel. Ez persze elkerülhetetlen volt. A legtöbb szállásmester nem is tartotta lopásnak azt, amit csinált, hiszen rábízták a tábor készleteit, ő pedig a legjobb belátása szerint élt velük.

– Különös, nagyon különös – töprengett Faile, miközben átnézte a feljegyzéseket. – A véletlen kiszámíthatatlan útjai.

– Úrnőm? – csodálkozott Bavin.

– Tessék? Ja, semmi az egész, csak feltűnt, hogy Torven Rikshan táborrésze egy jó órával hamarabb kapja meg az adagját, mint az összes többi alegység. Le merném fogadni, hogy ez csak a véletlen műve.

Bavin habozni látszott.

– Bizonyára, úrnőm.

Faile továbblapozott. Torven Rikshan cairhieni nagyurat az egyik menekülttábor élére állították. Vagy húsz ilyen táborrész is létezett. A nemes úr szokatlanul sok más urat gyűjtött maga köré. Erre a tényre Aravine hívta fel Faile figyelmét. Abban nem volt egészen biztos, hogy Torven milyen ellenszolgáltatást nyújtva jutott mindenki másnál gyorsabban ellátmányhoz. Ám akkor sem engedhette meg a kivételezést. A hadsereg egyetlen egysége sem gondolhatta azt, hogy Perrin kivételezik valakivel.

– Bizonyára – biccentett, és halkan felnevetett. – Hát nem ilyen a véletlen? Egy ilyen hatalmas táborban annyi minden megtörténhet. Képzelje, mester, a minap nem arra panaszkodott nekem Varkel Tius, hogy már több mint egy hete kért vásznat a szakadt sátrak kijavítására, de még semmit sem kapott? Ugyanakkor viszont pontosan tudom, hogy Soffi Moraton sátra éppen csak, hogy kiszakadt, amikor átkeltünk a folyón, és aznap estére már rendbe is hozták.

Bavin nagyon hallgatott.

Faile nem kezdett el vádaskodni. Az anyjától megtanulta, hogy egy jó főszállásmester többet ér annál, hogy börtönbe vessék. Főleg, ha figyelembe vesszük, hogy az utódja legalább ugyanakkora tolvaj, de csak feleannyira tehetséges lesz. Faile nem akarta leleplezni vagy megalázni Bavint. Csak annyira akart ráijeszteni a férfira, hogy az tartózkodjon a túlzásoktól.

– Ha lenne kedves utánanézni ezeknek a szabálytalanságoknak, Bavin! – jelentette ki, miközben becsukta a könyvet. – Annyira nem szeretném ilyen ostoba apróságokkal megterhelni, de az ilyenfajta nehézségek híre nem juthat az uram fülébe. Maga is tudja, hogy milyen, amikor dühbe gurul.

A valóságban ugyanannyi esélye volt annak, hogy Perrin kezet emeljen egy Bavinhoz hasonló emberre, mint annak, hogy Faile a kezével csapkodva a magasba repüljön. A táborlakók azonban mindezt nem így gondolták. Hallották hírét annak, hogy Perrint milyen öldöklő düh fogta el a csatában. Ezenfelül nem kevesen tanúi voltak annak is, amikor a vezérük időnként hangosan veszekedett a feleségével. Ezeket az összecsapásokat Faile provokálta ki, ha már hiányzott neki egy rendes veszekedés. Mindezek miatt úgy vélték, hogy vezetőjük hirtelen haragú ember. Nem is volt ezzel semmi baj mindaddig, amíg tudták Perrinről, hogy becsületes és megértő. Olyan, aki megvédi a népét, de irtózatos haraggal sújt le arra, aki megpróbálja becsapni.

Faile felkelt a székről. A vaskos köteteket odaadta az egyik szolgának. A férfi zubbonyán és ujjain is tintafoltok látszottak. Faile rámosolygott Bavinra, majd elindult kifelé az ellátó részlegből. Rosszkedvűen vette észre, hogy az ösvény mellett heverő vad mogyoróhagyma megrothadt az eltelt néhány perc alatt. Száruk valósággal megolvadt és összeráncosodott. Mintha már hetek óta aszalódtak volna a tűző napon. A tábor területén viszonylag rövid ideje tapasztalták a készletek megromlását. A jelentések szerint viszont a fenyegető jelenség elég gyakori volt odakint a külvilágban.

A felhős égre pillantva elég nehéz lett volna megmondani, hogy milyen késő lehet. A sötétedő látóhatárra pillantva azonban Faile úgy érezte, lassan itt az ideje, hogy találkozzon Perrinnel. Elmosolyodott. Az anyja éppen elégszer figyelmeztette arra, hogy milyen sors vár majd rá. A fejébe véste, hogy milyen elvárásoknak kell megfelelnie. Faile nagyon félt attól, hogy sírig tartó rabság lesz a sorsa.

Deira azonban egyetlen alkalommal sem említette meg, hogy milyen csodálatos dolog megfelelni az elvárásoknak. Ennek pedig kizárólag Perrin volt az oka. Faile egy pillanatig sem érezte magát fogolynak a férje oldalán.

Perrin egyik lábával egy kidőlt fa törzsére támaszkodva észak felé nézett. A hegy tetejéről a síkságon át, egészen Garen falának bérceiig ellátott. Azok a csúcsok úgy hevertek a messzeségben, mint egy alvó óriás öklén a bütykök.

Megnyitotta az elméjét, és keresni kezdte a farkasokat. A távolban jártak néhányan, de olyan messzire, hogy szinte alig érezte őket. A farkasok igyekeztek távol maradni a nagy embercsoportoktól.

A háta mögött jókora területen terpeszkedett a tábor. A peremén őrtüzek lobogtak. Ez a hegyoldal eléggé messzire volt a nyüzsgéstől ahhoz, hogy itt nyugalom honoljon, de nem elég távoli, hogy Perrin magára maradjon. Nem tudta, hogy Faile miért itt akart vele találkozni napnyugtakor. Mivel azonban a nőnek egészen izgatott illata volt, ezért Perrin nem kíváncsiskodott. A nők imádják a kis titkaikat.

Hallotta, ahogy Faile elindul felfelé a hegyoldalon. A felesége halk léptekkel közeledett a nedves fűben. Kifejezetten ügyesen mozgott. Persze nem annyira nesztelenül, mint Elyas vagy az aielek, de akkor is meglepően ügyesen. Perrin azonban már messziről érezte a nő illatát, a levendulából készült szappan aromáját. Faile ezt a szappant csak a különösen fontos napokon vette elő.

A gyönyörű, lenyűgöző fiatal nő már fel is ért a hegy tetejére. Ibolyaszínű mellényt viselt a valamivel halványabb árnyalatú, hosszú selyemblúz fölött. Honnan szerezhette ezt az öltözéket? Perrin még sosem látta korábban ilyen gyönyörű ruhában.

– Férjuram – szólalt meg Faile, és odalépett a fiatalember elé. Perrin halkan másokat is hallott a hegy tövében, valószínűleg a Cha Faile tagjait. A kísérők nem jöttek közelebb. – Valamiért aggódsz.

– Az én hibám, hogy Gill és társai csapdába estek, Faile – magyarázta a férfi. – Túl sokszor mondtam csődöt. Fel nem foghatom, hogy bárki is hajlandó követni.

– Perrin – figyelmeztette a nő, és a tenyerét a férje karjára tette –, ezt már megbeszéltük. Nem beszélhetsz így.

– Miért nem?

– Mert ha ilyesmit mondasz, akkor azt fogom hinni, hogy hazudsz – felelte Faile halk, szemrehányó hangon.

Perrin a feleségére pillantott. Már alkonyodott, de mégis mindent világosan látott. A nő viszont már nem tudta kivenni a sötétben a részleteket.

– Miért nem hagyod abba ezt az értelmetlen küzdelmet? – kérdezte Faile. – Te igenis jó vezető vagy, Perrin!

– Nem mentem volna bele abba, hogy a foglyokért cserébe megkapjanak engem.

Faile összehúzta a szemöldökét.

– Ennek meg mi köze…

– Otthon, a Folyóközben hajlandó voltam a cserére – válaszolta Perrin, aztán elfordult a nőtől, és ismét észak felé nézett. – Amikor a fehérköpenyek elfogták Mat családját meg Luhhanékat, a kezükre adtam volna magamat. Most viszont már nem. Ezt akkor is tudtam, amikor a vezetőjükkel tárgyaltam. Megkérdeztem, hogy mit kér a foglyokért, de magamat már nem adtam volna a kezükre.

– Mert egyre jobb vezető válik belőled.

– Hogy mondhatsz ilyet? Kezd megkérgesedni a szívem, Faile. Ha tudnád, hogy milyen szörnyűségeket csináltam csak azért, hogy visszaszerezzelek! Meg azt, hogy mi mindenre lettem volna képes…

Perrin végigsimította az oldaláról lógó kalapácsot. Fog vagy karom, Ifjú Bika, nem számít. Eldobta a bárdot, de tényleg a fegyvert vádolhatja a saját könyörtelensége miatt? Hiszen az csak egy szerszám. A kalapáccsal is ugyanolyan szörnyűségeket követhetne el.

– Nem vagy te sem kérges szívű, sem önző – ellenkezett Faile. – Nagyúr lett belőled, és nem engedheted meg magadnak, hogy az alattvalóid fogságba ejtésével aláássák az uralmadat. Gondolod, hogy Morgase királynő lemondott volna azoknak a zsarnokoknak a kedvéért, akik elrabolták az alattvalóit? Úgy nem lehetne uralkodni. Csak azért, mert nem tudod megállítani a gonoszakat, még nem jelenti azt, hogy te magad is az lennél.

– Nagyon nem kell nekem ez a felelősség, Faile. Sohasem kellett.

– Tudom.

– Néha olyan jó volna, ha sosem jöttem volna el a Folyóközből. Bárcsak hagytam volna Randet elmenni oda, ahova a sorsa szólította! Az egyszerű emberek meg folytathatták volna a nyugodt kis életüket.

Azonnal megérezte a felesége illatába keveredő ingerültséget.

– Ha viszont maradtam volna, akkor sohasem találkozhattam volna veled – tette hozzá sietve. – Úgyhogy örülök annak, hogy eljöttem. Csak azt akarom mondani ezzel, hogy mennyire boldog leszek majd, ha ez az egész összevisszaság véget ér, és visszatérhetek oda, ahol egyszerű emberként élhetek.

– Úgy véled, hogy a Folyóköz lehet valaha is olyan, mint amilyenre emlékszel?

Perrin nem válaszolt. A feleségének igaza volt. A változás jelei már akkor látszottak, amikor útra keltek. A hegyeken túlról egyre több menekült érkezett. Növekedésnek indultak a falvak. Ez a rengeteg ember meg mind felsorakozott Perrin mögött. Valahogy a fejükbe vették, hogy szükségük van egy vezérre…

– Talán valahol másutt – ellenkezett makacsul. – Másutt is vannak falvak. Nem mindegyik változott meg.

– És engem is magad után vonszolnál egy olyan faluba, Perrin Aybara?! – csattant fel az asszony.

– Én… – Perrin nem tudta, hogy mit mondjon. Mi is történne Faile-lal, az ő gyönyörű feleségével, ha bezárulna körülötte egy álmos kis falu kalitkája? Perrin váltig ragaszkodott ahhoz, hogy ő csupán egy egyszerű kovács. De Faile egy kovács felesége volna?

– Semmire sem kényszerítenélek téged, Faile.

Két kezébe fogta a felesége arcát. Mindig is zavarba jött, ha vaskos, érdes ujjaival megérintette a fiatal nő bársonyos arcát.

– Veled mennék, ha tényleg ezt akarnád – jelentette ki Faile halkan. Ez meglepte Perrint. Igazából arra számított, hogy a felesége kiabálni fog vele. – De tényleg ez az, amit akarsz? Valóban?

– Nem is tudom, hogy mit akarok – felelte őszintén a fiatalember. Nem, nem akarta maga után vonszolni Faile-t egy faluba. – Talán… ha valahol egy nagyvárosban lennék kovács?

– Ha ez a kívánságod – felelte az asszony. – Persze, ebben az esetben vezető nélkül maradna a Folyóköz. Kénytelenek lennének valaki mást találni.

– Dehogyis, nincs is szükségük vezetőre. Éppen ezért nem engedhetem meg azt, hogy úgy bánjanak velem, mint egy nagyúrral.

– És azt hiszed, hogy olyan könnyen kiverheted az ötletet a fejükből? – kérdezte Faile és az illatába vidámság vegyült. – Miután látták, hogy mindenki másnak megvan a maga gazdája? Azok után, ahogy annyira odavoltak azért a bolond Lucért? Miután befogadták azt a rengeteg embert az Almoth-alföldről, akik mind hozzászoktak a nagyurak irányításához?

Mihez kezdene a Folyóköz népe, ha ő többet nem állna az élükön? A fiatalembernek valósággal görcsbe rándult a gyomra, amikor felismerte, hogy a feleségének van igaza. Biztos, hogy olyan valakit választanának, akiből jobb nagyúr lenne, mint belőlem, gondolta, például al'Vere mestert.

De vajon biztos lehetett ebben? Az al'Vere mesterhez vagy a Tamhoz hasonló férfiak elutasítanák a magas rangot. Mi van, ha olyan valakit választanának, mint amilyen az öreg Cenn Buie? Egyáltalán, lesz alkalmuk választani? Nem történhet meg az, hogy az ő visszalépése után valaki egészen egyszerűen magához ragadja a hatalmat, mert úgy véli, hogy ehhez joga van?

Ne legyél bolond, Perrin Aybara! gondolta. Szinte bárki többet érne, mint te!

Ennek ellenére elképesztően felidegesítette annak a gondolata, hogy valaki más kerül hatalomra, hogy másból lesz a vezető. Az elkeseredettséghez jókora adag szomorúság is társult.

– Most azonban fejezd be a búslakodást! – figyelmeztette Faile. – Ma estére nagy dolgokat terveztem.

Háromszor hangosan tapsolt. Odalent mozgás támadt. Nemsokára szolgák bukkantak fel a hegy tetején. Perrin felismerte őket. A felesége a menekültek közül válogatta ki a szolgáit. Ez a társaság legalább annyira hűségesen követte, mint a Cha Faile tagjai.

Sátorvásznat hoztak magukkal, amit leterítettek földre. A vászonra vastag pokróc került. És minek volt ilyen nagyon kellemes illata, csak nem sonkát hoztak?

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte.

– Kezdetben még azt hittem, hogy valamilyen különleges meglepetéssel készülsz a shanna'harunkra – magyarázta az asszony. – Mivel azonban egy szóval sem említetted, kezdtem nyugtalanná válni és utánanéztem a dolognak. Bármennyire is különösnek tűnik, de kiderült, hogy ti nem ünneplitek meg a Folyóközben.

– Shanna'har? – kérdezte Perrin a fejét vakargatva.

– A jövő héten lesz egy esztendeje, hogy összeházasodtunk – magyarázta Faile. – Ez a mi első shanna'harunk, a házasságunk évfordulója.

Összefont karral nézte az ételeket elrendező szolgákat.

– Saldaeában minden évben a nyár elején ünnepeljük meg a shanna'hart, hiszen egy újabb esztendőt töltöttünk el együtt. Eltelt egy év, és sem a férj, sem a feleség nem lett a trallokok áldozata. A fiatal házasoknak elmondják, hogy úgy élvezzék az első shanna'harjukat, ahogy az ember az ínycsiklandozó étel első falatját élvezi. Hiszen nem leszünk újra ifjú házasok.

A szolgák már megterítettek. Több üvegkupát is állítottak a pokrócra, amelyekben gyertyák égtek. Majd Faile mosolyát és intését látva a cselédek levonultak a hegy aljába. Az ifjú feleség szemmel láthatóan gondosan ügyelt arra, hogy valóságos lakomában legyen részük. A dús hímzésekkel díszített pokrócot valószínűleg a shaidóktól zsákmányolták. Az ételt ezüsttálcákra és -tálakra helyezték. A jókora sonka körül főtt árpa volt a köret és a tetejét olajbogyók díszítették. Még bort is hoztak.

Faile Perrin mellé lépett.

– Tisztában vagyok vele, hogy az elmúlt esztendő során sok kellemetlenség is történt. Malden, a próféta, meg a könyörtelen tél. Ha azonban ezekkel a szörnyűségekkel kellett fizetnem azért, hogy veled lehessek, Perrin, akkor hajlandó lennék ezt az árat még egy tucatnyi alkalommal is megfizetni.

Békésebb körülmények között a következő hónapot azzal töltenénk, hogy ajándékokkal kedveskedünk egymásnak, bizonyosságot teszünk a szerelmünkről és megünnepeljük, hogy első nyarunkat tölthetjük együtt férjként és feleségként. Most viszont erősen kétlem azt, hogy egy hónapnyi nyugalom vár ránk. Ezért aztán ha többet nem is, de ezt az éjszakát szenteljük egymásnak!

– Nem tudom, hogy képes lennék-e mulatozni, Faile – tiltakozott Perrin. – A fehérköpenyek, az égbolt… A Fényre! Nyakunkon van az Utolsó Csata. Az Utolsó Csatáról beszélek, Faile! Hogyan tudnék úgy mulatozni, hogy közben kivégzéssel fenyegetik az embereimet és esetleg az egész világra pusztulás vár?

– Ha valóban elpusztulna az egész világ – töprengett Faile –, akkor az embernek nem éppenséggel ilyen helyzetben kell értékelnie azt, amije van, mielőtt minden semmivé foszlik?

Perrin habozni kezdett. A felesége végigsimította a karját. Olyan lágy volt az érintése. Faile nem is veszekedett. Talán azt akarta, hogy ő kiabáljon? Olyan ritkán tudta megmondani, hogy a felesége mikor akart veszekedni, és mikor nem. Talán Elyastól kaphatna néhány jó tanácsot.

– Kérlek, próbálj meg legalább egyetlen estére felengedni! – suttogta a felesége. – A kedvemért.

– Megpróbálom – felelte Perrin, és a tenyerébe vette a nő kezét.

Faile odavezette a pokróchoz. Egymás mellett leültek, szemben az ezüstedényekkel. Néhány gyertya már eddig is égett, de Faile most új fényeket gyújtott. Körülfogta őket a hűvös éjszaka. Ezek a felhők mintha csak magukba szívták volna a nyár melegét.

– Miért jöttünk ki a szabadba? – kérdezte Perrin. – Miért nem a sátrunkban ünneplünk?

– Megkérdeztem Tamtól, hogy felétek, a Folyóközben hogyan tartják meg a shanna'hart – válaszolta a nő. – Pontosan, ahogy tartottam tőle, kiderült, hogy nem ünneplitek meg. Ez azért csúnya, elmaradott dolog. Ezt ugye te is belátod? Sürgősen változtatnunk kell rajta, miután elcsitultak a dolgok. Ennek ellenére Tam szerint akad valami, ami egy kicsit hasonlít rá. A feleségével együtt évente egy alkalommal összeszedték a legfinomabb ételeket, de tényleg mindenből a legjavát, és elvonultak az erdőbe. Minden évben egy új helyre. Ott aztán szépen lakomáztak és elmulatták az időt.

A fiatal nő odabújt a férjéhez.

– Mivel a Folyóköz hagyományainak megfelelően házasodtunk össze, ezért úgy döntöttem, hogy ezt a napot is a ti hagyományaitoknak megfelelően töltsük.

Perrin elmosolyodott. Bármennyire is tiltakozott az előbb, a feszültség mintha csak elszállt volna belőle. Az ételből kellemes illat áradt. A hasa akkorát kordult, hogy Faile azonnal felült, megpakolta a tányérját és a férje kezébe nyomta.

Perrin enni kezdett. Megpróbált odafigyelni a helyes viselkedésre, ám az étel nagyon finom volt, és igencsak fárasztó nap állt mögötte. Azon kapta magát, hogy valósággal belemart a sonkába. Persze arra azért odafigyelt, hogy ne koszolja össze a díszes pokrócot.

Faile megfontoltan falatozott. A jókedv illata összekeveredett a szappanéval.

– Mi az? – méltatlankodott Perrin, és megtörölte a száját. A feleségét valósággal beragyogta a gyertyák fénye, most, hogy a nap már lenyugodott.

– Erősen él benned a farkas, férjuram.

Perrin megdermedt. Most éppen azon kapta magát, hogy tisztára nyalogatta az ujjait. Dühösen felmordult, és egy szalvétába törölte a kezét. Bármennyire is kedvelte a farkasokat, ennek ellenére nem fogja meghívni őket vacsorázni a terített asztalhoz.

– Túlságosan is sok a farkas bennem – felelte végül.

– Az vagy, ami vagy, drága férjem. Mivel pedig olyannak szeretlek, amilyen vagy, így nincsen ezzel semmi gond sem.

Perrin újra beleharapott a sonkába. A két fiatalt körülölelte az éjszaka csendje. A szolgák olyan messzire elhúzódtak, hogy Perrin nem hallotta őket és a szagukat sem érezte. Valószínűleg Faile meghagyta nekik, hogy ne zavarják meg kettőjüket, és a hegycsúcsot övező fák miatt attól sem kellett tartaniuk, hogy valaki leskelődik.

– Faile – szólalt meg Perrin újra halkan. – Tudnod kell, hogy mit műveltem, amíg fogságban voltál. Olyan dolgokat tettem, hogy utána aggódni kezdtem, mert féltem, hogy úgy megváltozom, hogy többé már nem kellek neked. Nem csak lepaktáltam a seanchanokkal. Ott voltak azok az emberek a városban, So Haborban. Nem tudok megfeledkezni róluk. Talán segítenem kellett volna. Segíthettem volna rajtuk. Aztán meg ott volt az a shaidó is, akinek a keze…

– Hallottam erről. Úgy tűnik, hogy azt tetted, amit meg kellett tenned.

– Semmitől sem riadtam volna vissza – ismerte be Perrin. – Miközben végig valósággal gyűlöltem magamat. Éppen te beszéltél arról, hogy egy erős nagyúr nem engedi meg azt, hogy bábuként rángassák. Hát én sosem voltam ennyire erős. Nem, mert elraboltak tőlem.

– Akkor figyeljünk oda arra, hogy többé ne kerüljek fogságba.

– Az egyszerűen tönkretenne engem, Faile – felelte Perrin halkan. – Azt hiszem, bármi mást el tudnék viselni. De ha téged próbálnának meg felhasználni ellenem… akkor semmi sem számítana. Mindenre hajlandó vagyok azért, hogy megvédjelek, Faile. Mindenre.

– Akkor mi lenne, ha puha vattába bugyolálnál? – válaszolta savanyú arccal a felesége. – És gondosan elzárnál egy erős ajtó mögé.

Furcsa, de az illata nem azt mutatta, hogy megsértődött.

– Semmi ilyet nem tennék! – tiltakozott Perrin. – Te is tudod! Viszont nyilvánvaló, hogy van egy gyenge pontom. Sebezhető vagyok. Egyetlen vezető sem lehet ennyire sebezhető.

Faile valósággal felhördült.

– Talán azt hiszed, hogy más fejedelmeknek nincs gyenge pontjuk, Perrin? Saldaea minden királyának vagy királynőjének megvolt a maga gyengesége. Nikiol Dianatkhah ivott, mint a gödény, ám ezzel együtt az egyik legnagyobb királyunknak tartják. Belairah pedig négyszer házasodott meg, miután sorra elzavarta a férjeit. Állandóan bajba sodorta a nagy szíve. Jonasim fia a szerencsejátékok rabja lett. Ez majdnem a nemzetség bukásához vezetett. Lyonford pedig valósággal felrobbant a legkisebb kihívás hallatára is. Mégis mindannyian fontos uralkodók voltak. Ugyanakkor kivétel nélkül valamennyiüknek megvolt a maguk gyenge pontja.

Perrin elgondolkodva újra beleharapott a húsba.

– A Határvidéken van egy jó mondásunk – folytatta Faile. – „A kardod pengéje ezer szónál többet árul el a jellemedről.” – Hiába hangoztatja valaki azt, hogy szorgalmasan eleget tesz a kötelezettségeinek, ha berozsdásodott a kardja, az jól mutatja, hogy valójában mihaszna és lusta.

A te kardod pedig, férjuram, fényesen csillog. Az elmúlt néhány hét során másról sem panaszkodtál, mint hogy rossz vezetőnek bizonyultál, amíg én fogságban voltam. El akartad hitetni velem, hogy valósággal tönkretetted az egész tábort. Ám ebből egy szó sem igaz. Összefogtad a követőidet. Fellelkesítetted őket, ott álltál mindenki előtt és úgy viselkedtél, ahogy az egy vezértől elvárható.

– Ennek jelentős részét Berelainnek köszönhetem! – tiltakozott Perrin. – Szerintem még a végén saját kezűleg csutakolt volna meg, ha csak egy nappal is halogattam volna a fürdést.

– Le merném fogadni, hogy emiatt további pletykák kaptak volna szárnyra – felelte Faile hűvös hangon.

– Faile, én…

– Lesz pár szavam Berelainhez – folytatta a nő. A hangja olyan volt, mint egy éles penge suhanása. – Ezzel a dologgal neked igazán nincs mit foglalkoznod.

– De hát…

– Majd én mindent elintézek! – vágott a szavába Faile határozott arckifejezéssel. Perrin tudta, hogy nem igazán tanácsos ilyenkor ellenkeznie. Amikor a feleségéből ilyen illat áradt, akkor csak a legnagyobb nehézségek árán lehetett elkerülni a hangos veszekedést. Faile azonban elmosolyodott, és evett egy falat árpát. – Amikor arról beszéltem, hogy a drága férjem olyan, mint a farkas, akkor nem elsősorban arra gondoltam, ahogy eszel. Sokkal inkább az járt az eszemben, ahogy kezeled a dolgokat. Szinte megszállottan. Ha végre kell hajtanod egy feladatot, akkor nem számít a kihívás nagysága, addig nem nyugszol, míg túl nem jutsz rajta.

Hogy nem lehet ezt felfogni? A legjobb vezérek éppen ilyenek. Pontosan erre van szüksége a Folyóköznek. Feltéve persze, hogy van egy feleséged, aki majd elintézi a kisebb ügyeket.

A nő savanyú képet vágott.

– Bárcsak beszéltél volna velem, mielőtt elégettetted azt a zászlót! Nehéz lesz újra a magasba emelnünk anélkül, hogy ostobának látszanánk.

– Nem akarom újra kitűzni a zászlót! – tiltakozott Perrin. – Hiszen éppen ezért égettettem el.

– De hát miért?

A férfi nagyot harapott a sonkába. Látványosan elfordult a feleségétől. A nő illatába kíváncsiság vegyült. Szinte már kétségbeesett kíváncsiság.

Nem vezethetem őket, gondolta Perrin. Addig nem, amíg nem vagyok képes uralmam alatt tartani a farkast. Hogy a csudába lehetne ezt elmagyarázni? Talán ismerje be, mennyire megrémült, amikor harc közben a farkas átvette az uralmat? Vagy ahogy maga alá gyűrte őt, ha ő túlzottan akart valamit?

Nem fog hátat fordítani a farkasoknak. Már túlságosan is hozzá tartoztak. De mi történne a követőivel, mi történne Faile-lal, ha ő elveszne a belsejében élő lényben?

Ismét eszébe jutott az a régen látott, mocskos teremtmény. Valaha ember volt, de végül bezárták egy ketrecbe. „Ebben már semmi sem maradt, ami visszaemlékezne arra, hogy valaha is ember volt…”

– Férjuram! – szólalt meg Faile, és a tenyerét Perrin karjára tette. – Kérlek!

A fiatalember sajgó szívvel érezte meg felesége illatában a fájdalmat.

– Fontosak ezek a fehérköpenyek – jelentette ki.

– Tessék? Perrin, hiszen arról beszéltem…

– Nagyon is fontosak – jelentette ki a férfi határozottan. – Meg az is, ami akkor történt, amikor először találkoztam velük. Alig néhány nappal korábban kezdtem megismerni önmagamat.

Faile elkomorodott.

– Elmeséltem neked, hogy megöltem két fehérköpenyt – folytatta Perrin. – Mielőtt találkoztam volna veled.

– Igen.

– Helyezkedj el kényelmesen, mert itt az ideje, hogy megismerd az egész történetet!

Így aztán Perrin mindent elmesélt. Először még habozott, de aztán egyre könnyebben jöttek a szavai. Beszámolt Shadar Logoth-ról, meg arról, ahogyan a társaságuk szétszóródott. Egwene döntéséről, ami miatt neki kellett vezetni. Életében talán akkor kényszerült először arra, hogy mások élére álljon.

Faile már tudott arról, hogy a férje miként találkozott Elyassal. Olyan dolgokkal is tisztában volt, amelyekről a fiatalember soha senki másnak nem beszélt. Még olyasmit is elmondott Faile-nak, amibe még Elyast sem avatta volna be. A felesége tudott a farkasról. Azt is tudta, hogy Perrin attól tartott, a fenevad esetleg teljesen elnyeli.

Faile ugyanakkor még csak nem is sejthette, hogy a férje mit érzett harc közben. Nem tudta, milyen érzés volt végezni azokkal a fehérköpenyekkel. Mit jelentett megkóstolni a vérüket? Vagy a saját szájával, vagy a hozzá kapcsolódó farkasokon keresztül. A fiatal nő még csak nem is sejthette, milyen volt, amikor elsöpörte őt a harag, a rémület és a kétségbeesés, mert elrabolták a feleségét. Az ifjú férj most ezekről a titkairól beszélt.

Beszámolt arról is, hogy milyen őrjöngés fogta el, amikor farkasálomban kereste a feleségét. Szólt Noamról is. Meg arról, hogy attól tartott, hasonló sors vár majd rá is. Azt sem titkolta el, hogy úgy véli, a változás összefüggésben áll a harctéri viselkedésével.

Faile csendben, mozdulatlanul ült a hegy tetején. Két karjával átölelte a térdét. Csak a gyertyák világítottak. Az illatában nem érződött felháborodottság. Lehet, hogy hiba volt mindent elmondani neki. Hiszen egyetlen nő sem akarta tudni azt, hogy milyen szörnyeteggé vált a férje, ha gyilkolnia kellett. Most azonban, amikor elkezdte kiönteni a szívét, Perrin nem akart megtartani egyetlen titkot sem. Elege volt a titkolózásból.

Miközben beszélt, egyre jobban megnyugodott. A vallomása elérte azt a hatást, amire ez a finom vacsora sem volt képes. Miközben beszámolt a feleségének a küzdelmeiről, úgy érezte, mintha súlyos kő gördült volna le a szívéről.

Végül Ugróról is beszélt. Nem tudta volna megmondani, miért hagyta a farkast a végére. Ugró jelentős szerepet játszott mindabban, amiről korábban mesélt. Találkozott a fehérköpenyekkel és ott járt a farkasálomban is. Valahogy mégis az tűnt helyénvalónak, hogy Ugróról csupán a legvégén beszéljen. Így is tett.

Amikor befejezte, némán bámulta az egyik gyertya lángját. Két gyertya már kialudt, és a többiből sem sok volt hátra. Perrin ennek ellenére mindent élesen látott. Már nem is nagyon emlékezett vissza azokra az időkre, amikor olyan érzékszervek segítségével kellett elboldogulnia a világban, melyek ugyanolyan gyengék voltak, mint a közönséges embereké.

Faile odabújt hozzá, megragadta a karját és a dereka köré fonta.

– Köszönöm – szólalt meg végül.

Perrin vett egy mély lélegzetet. Nekidőlt a fatörzsnek, és érezte a fiatal nőből áradó meleget.

– Mesélni akarok neked Maldenről – folytatta Faile.

– Nem kell mesélned! – ellenkezett Perrin. – Csak azért, mert én…

– Csitt legyen! Én sem szólaltam meg, amíg te meséltél. Most én jövök.

– Hát rendben.

Perrinnek tulajdonképpel elszoruló szívvel kellett volna hallgatnia a maldeni beszámolót. Miközben a fatörzsnek támaszkodott, odafent a magasban a rettenetes erők kis híján szétfeszítették az égboltot. Az egész Mintát az a veszély fenyegette, hogy szálaira hullik. Közben pedig a felesége arról mesélt, hogy milyen volt a fogság és a verés. Bármilyen furcsának is tűnt, de a fiatal nő szavait hallgatva Perrin elképesztő mértékben megnyugodott.

Faile igen fontosnak tartotta mindazt, ami a városban történt. Az események talán jót is tettek neki. A férfi attól még igencsak dühbe gurult, amikor megtudta, hogy Sevana meztelenül kiköttette és éjszakára kinn hagyta a feleségét. Egyszer majd ellátja annak a némbernek a baját.

De nem ma. Ma este magához ölelhette a feleségét. A nő határozott hangja megvigasztalta. Igazán tudhatta volna, hogy Faile fel fog készülni a szökésre. Ahogy a felesége beszámolóját hallgatta, és megismerkedett a gondos felkészülés történetével, kezdte magát bolondnak érezni. Faile annyira aggódott, hogy ő halálos veszélybe sodorja magát, amikor megpróbálja kimenteni. Ezt ugyan szavakkal nem mondta ki, de Perrin mégis tudta, hogy pontosan így van. Lenyűgözte, hogy a felesége ennyire ismeri.

Persze Faile pár dolgot kihagyott. Perrin ezt nem is bánta. A felesége olyan lett volna, mint egy verembe esett állat, ha nem őrizhette volna meg a titkait. A fiatalember persze azért valamit így is megsejtett az eltitkolt dolgok közül. Alighanem fontos szerepet játszott bennük az a kitaszított aiel harcos, aki elfogta Faile-t. Ez érződött abban, ahogy Faile megpróbálta rászedni a férfit meg a barátait arra, hogy elősegítsék a szökést. Talán egy kicsit meg is kedvelte a harcost, és most nem akarta, hogy Perrinnek lelkiismeret-furdalása támadjon, amiért végzett vele. Az aiel halála szükségszerű volt. A számkivetettek csatlakoztak a shaidókhoz. Megtámadtak és megöltek olyan embereket, akik Perrin védelme alatt álltak. Bármilyen rendes is volt a harcos, az ilyen bűnökért ez nem jelentett feloldozást. Megérdemelték a halált.

A férfi összeborzongott. Ebben a pillanatban a fehérköpenyek valószínűleg ugyanilyen dolgokat mondhatnak róla is. Csak hát először a fehérköpenyek támadtak rá.

A nő elhallgatott. Befejezte a mesét. Már nagyon későre járt. Perrin odahúzta magukhoz azt a csomagot, amelyet még Faile szolgái hoztak fel a hegyre. Előszedett egy pokrócot.

– Szóval? – kérdezte Faile, amikor a férje ismét hátradőlt és átölelte a derekát.

– Nagyon csodálkozom, amiért nem hordtál le a sárga földig, mert csak úgy berontottam a városba, és így semmivé foszlottak a gondosan előkészített terveid.

Faile illatába elégedettség vegyült. Perrin nem éppen erre az érzelemre számított, bár az is igaz, hogy már régen feladta azt, hogy valaha is megértse a nők gondolkodásmódját.

– Ma éjjel amúgy is szóba akartam hozni mindezeket – folytatta Faile. – Mert akkor tisztességes módon kiveszekedhettük volna magunkat, és akkor semmi akadálya nem lett volna a megbékélésünknek.

– És akkor miért nem veszekedtünk?

– Úgy döntöttem, hogy a mai ünnepséget a Folyóköz szokásainak megfelelően tartjuk meg.

– Mégis miből gondolod, hogy a Folyóközben nem veszekszenek a férjek és a feleségek? – kérdezte Perrin jókedvűen.

– Hát előfordulhat, hogy ott is veszekszenek. Te viszont, férjuram, kényelmetlenül érzed magad, amikor kiabálunk egymással. Persze én boldog vagyok, hogy végre hajlandó vagy kiállni az igazad mellett, ahogy az helyénvaló. Ugyanakkor viszont nagyon sok mindent elfogadtál az én szokásaim közül. Azt gondoltam, hogy ma éjjel megpróbálok alkalmazkodni a ti hagyományaitokhoz.

Perrin soha sem gondolta volna, hogy valaha is ilyen szavakat hall Faile szájából. Úgy érezte, mintha egészen meghitt ajándékot kapott volna a feleségétől. Valósággal zavarba jött, amikor megérezte, hogy könnycseppek jelentek meg a szeme sarkában. Átölelte Faile-t.

– Azt viszont tudnod kell, hogy nem vagyok éppenséggel egy játékos bárányka! – figyelmeztette a nő.

– Fel sem merülne bennem az ilyesmi! – tiltakozott Perrin. – Soha az életben.

A feleségéből csak úgy áradt az elégedettség illata.

– Annyira sajnálom, hogy nem igazán gondoltam arra, hogy te a saját erődből szöksz majd meg! – szólalt meg végül a fiatalember.

– Megbocsátom.

Perrin lehajtott fejjel belenézett Faile ragyogó, sötét szemébe. Ott tündökölt benne a gyertya fénye.

– Ez akkor most azt jelenti, hogy a kibéküléshez nem kell előtte csúnyán veszekednünk?

– Ez egyszer elfogadom ezt a megoldást – mosolyodott el Faile. – A szolgák persze szigorú parancsot kaptak arra, hogy ügyeljenek a zavartalan magányunkra.

Perrin megcsókolta Faile-t. Annyira természetes érzés volt, hogy a fiatalember azonnal megértette, végleg semmivé foszlott az a kellemetlenség, bizonytalanság, ami Malden óta ott lebegett kettőjük között. Függetlenül attól, hogy csak képzelte a dolgot, hogy valami tényleg megváltozott a fogság miatt, a rossz érzésnek immár vége volt.

Végre valóban visszakapta Faile-t.

Tizenhetedik fejezet

Búcsúzások és egy találkozás

A gholam támadását követő reggelen Mat fájó háttal, összetörve ébredt fel. Nem emlékezett pontosan vissza a rémálmaira, de azt biztosra vette, hogy semmi jóról sem álmodott. Az éjszakát Aludra készletekkel megrakott szekere alatt, egy mélyedésben töltötte. Amikor alvóhelyet keresett magának, a véletlen vezette. Egy kockával döntötte el, hogy hol fog lefeküdni.

Nagy nehezen kimászott a szekér alól. Kihúzta magát és megfeszítette a vállát. Valami hangosan megreccsent. Fényverte hamu! Ha valakinek pénz csörög a zsebében, annak igazán nem kellene útszéli árkokban aludnia. Még a koldusok is kényelmesebb körülmények között tölthetik az éjszakájukat.

A kocsiból salétrom és a különféle porok bűze áradt. Matben feltámadt a kísértés, hogy megpróbáljon bekukucskálni a rakteret borító olajos vászon alá, de nem lett volna semmi értelme az egésznek. Aludrát ugyanúgy nem értette, mint a nő porait. Amennyiben ezek a sárkányok működni fognak, őt nem zavarta, ha nem ismeri a pontos működési elvüket. Na jó, nem nagyon zavarta. Annyira biztosan nem, hogy emiatt magára haragítsa a nőt.

Az illuminátor Mat nagy szerencséjére nem tartózkodott a kocsijában. Ha meglátja őt, egészen biztosan panaszkodni kezd azért, hogy még mindig nem kerített harangöntőket. Szinte már úgy viselkedett, mintha Mat a fullajtárja lett volna. Mégpedig egy makacs fullajtár, aki nem volt hajlandó rendesen elvégezni a rábízott munkát. Az ilyen bolondóra persze időnként a legtöbb nőre rájött.

Mat elindult az ösvényen. Megpróbálta a hajából az ujjaival kifésülni a szalmaszálakat. Azon kapta magát, hogy Lopint keresi. Milyen jó lett volna egy fürdő! Ekkor azonban eszébe jutott, hogy Lopint meghalt. Fényverte hamu! Szegény ember.

Amúgy sem volt túlzottan jó a kedve, de Lopinra gondolva még inkább elkomorodott, miközben keresztülvágott a táboron, hogy reggelit találjon. Juilin azonban megelőzte. A zömök teari fürkész megszokott lapos tetejű, henger alakú kalapját és sötétkék kabátot viselt.

– Mat, igaz a hír? – kérdezte. – Megengedted az aes sedaioknak, hogy visszatérjenek a toronyba?

– Nekik aztán nincs szükségük az én engedélyemre – felelte ő, és gyorsan körülnézett. Igencsak komoly gondjai támadhatnának, ha azok a némberek meghallják, hogy valaki úgy vélte, bármihez is az ő engedélyére van szükségük. – Viszont úgy gondoltam, hogy adok nekik lovakat.

– Már fel is nyergeltek – válaszolta Juilin, és a karámok irányába pillantott. – Azt mondták, hogy a te engedélyeddel.

Mat nagyot sóhajtott. A hasa hatalmasat kordult, de a reggelivel még várnia kellett. Elindult az őrszemek vonala felé. Ellenőrizni akarta az ott őrzött lovakat. Nem lehetett biztos abban, hogy az aes sedaiok nem a legjobb paripáival akarnak-e lelépni.

– Azon tűnődöm, hogy velük kellene mennem – folytatta Juilin, és felzárkózott mellé. – Elvinném Therát Tar Valonba.

– Bármikor mehettek, amikor csak akartok. Nem tartanálak itt benneteket – válaszolta Mat.

Juilin a maga módján egészen derék cimbora volt. Időnként persze egy kicsit visszafogott. Vagyis hát, ami azt illeti, nagyon is visszafogott. Hozzá képest még egy fehérköpeny is olyan volt, mint a testet öltött jókedv. Mat nem kifejezetten ilyen társaságra vágyott, amikor kockázni ment. A teari férfi egész éjjel savanyú arccal gubbasztana a fogadóban és az orra alatt mormolva, hangosan részletezné azokat a bűnöket, amelyeket így ránézésre a többi vendég mostanában követhetett el. Ugyanakkor viszont megbízható ember volt, akire harc közben is lehetett számítani.

– Igazából Tearbe akarok hazatérni – folytatta Juilin. – A seanchanok azonban nagyon közel vannak oda és Thera… aggódik miattuk. Tar Valonba sem igazán szívesen menne, csak hát nincsen túl sok választási lehetőségünk. Az aes sedaiok, ugye, meg azt is megígérték, hogy szereznek nekem munkát, ha velük megyek Tar Valonba.

– Akkor most búcsút intünk egymásnak? – kérdezte Mat.

Megállt és a férfi felé fordult.

– Egy időre – felelte Juilin. Habozott egy darabig, aztán a fiú felé nyújtotta a kezét. Mat megragadta és megszorította. Majd a fürkész már indult is, hogy összegyűjtse a holmiját és szóljon az asszonyának.

Mat töprengve nézett utána, de aztán meggondolta magát és elindult a főzősátor felé. Juilin majd feltartja az aes sedaiokat, ő először még magához akart venni valamit.

Nem sokkal később tele hassal, a hóna alatt jókora, vászonba tekert csomaggal bukkant fel a lovak mellett. Az aes sedaiok természetesen megpróbálták kisajátítani Mat legjobb lovait. Hatalmas karaván készülődött az indulásra. Úgy tűnt, hogy Teslyn és Joline is rátette a kezét néhány teherhordó állatra. Elkaptak pár katonát, akik felmálházták a hátasokat. Mat nagyot sóhajtott és belevetette magát a zűrzavarba. Savanyúan nézte a lovakat.

Joline Holdfény hátán ült. A zömök teari telivér kanca gazdája akkor vesztette életét, amikor Mat csapata harcolva vonult vissza a seanchanok elől. A némileg visszafogottabb Edesina Tűzgomolyt választotta. A nő időnként gyors pillantást vetett a kicsit arrébb álló két asszonyra. A sötét bőrű Bethamin és a sápadt, szőke Seta azelőtt sul'damok voltak.

A seanchan asszonyok mindent megtettek azért, hogy megőrizzék a hidegvérüket. Mat odasétált a kis csoporthoz.

– Fenség! – szólította meg Seta. – Tényleg igaz? Megengedi ezeknek, hogy gazdátlanul elkószáljanak?

– Örülök, hogy megszabadulok tőlük – felelte komor arccal Mat, mert végigfutott a hátán a hideg Seta megszólítása miatt. Mi a csudáért kellett az ilyen nagy szavakkal dobálózni? Amúgy a két seanchan asszony igencsak megváltozott az elmúlt idő során. Ennek ellenére még mindig nagyon furcsának tartották azt, hogy Mat nem akarta fegyverként használni az aes sedaiokat. – Ti menni akartok, vagy inkább maradtok?

– Menni fogunk – jelentette ki Bethamin határozottan. Úgy tűnt, hogy nagyon elszánta magát a tanulásra.

– Igen – bólintott Seta is. – Bár néha úgy vélem, hogy talán jobb lenne, ha egyszerűen meghalnánk, nem pedig… szóval mi egész egyszerűen veszélyt jelentünk a birodalomra.

Mat bólintott.

– Tuon is sul'dam – jelentette ki.

A két nő lesütötte a szemét.

– Menjetek az aes sedaiokkal! – folytatta az ifjú. – Adok nektek lovakat, így nem lesztek hozzájuk kötve. Tanuljatok meg fókuszálni! Az sokkal hasznosabb, mint ha meghalnátok. Egy napon talán nektek kettőtöknek sikerülni fog meggyőzni Tuont az igazságról. Segítsetek nekem rendbe hozni a dolgokat, anélkül hogy közben romba döntenénk a birodalmat!

A két hajdani sul'dam tekintetével a fiatalember szemét kereste. Hirtelen sokkal határozottabbaknak és magabiztosabbaknak látszottak.

– Igenis, fenség! – válaszolta Bethamin. – Ez egy nagyon jó cél lesz számunkra. Köszönjük fenségednek!

Jól látta, hogy Seta szemében könnycseppek csillogtak? A Fény szerelmére! Mégis, mit gondoltak? Mire tett nekik ígéretet? A fiatalember gyorsan továbbsétált, mielőtt valami újabb bolondság jutott volna a két nő eszébe. Fényverte nőszemélyek! Ennek ellenére önkéntelenül sajnálta őket. Mit érezhettek, amikor kiderült, tudnak fókuszálni? Azóta attól rettegtek, hogy bajba sodorják a környezetükben élő összes embert.

Rand is ugyanezt érezte, gondolta Mat. Szegény bolond! Szokás szerint ismét kavargó színeket látott maga előtt, amikor Randre gondolt. Persze igyekezett elkerülni azt, hogy ebbe az irányba kalandozzanak a gondolatai, ám most mielőtt a fejét rázva megszabadult volna a furcsa fényektől, még megpillantotta Randet, ahogy egy finom, csillogó tükör előtt állva egy gyönyörű fürdőszobában borotválkozott.

Mat utasította az embereit, hogy hozzanak lovakat a sul'damoknak, majd továbblépdelt az aes sedaiok felé. Thom ebben a pillanatban bukkant fel.

– A Fényre mondom, Mat! – kiáltott fel a mutatványos. – Úgy nézel ki, mint aki a toronyból fejest ugrott egy szalmakazalba, és utána még meg is hempergett a disznók között, a sárban.

Az ifjú önkéntelenül is megpróbálta rendbe hozni a haját. Igencsak mulatságos látványt nyújthatott.

– Először is, túléltem ezt az éjszakát, másodszor pedig távoznak az aes sedaiok. Már csak egy kicsi kell ahhoz, hogy örömömben táncra perdüljek.

Thom felhorkant.

– Aztán azt tudtad, hogy ez a két pintyőke is itt lesz?

– A sul'damok? Kitaláltam.

– Nem. Én arra a kettőre gondoltam.

Mat megfordult, és savanyú arccal figyelte a közeledő Leilwint és Bayle Domont. Gondosan becsomagolt holmijukat a nyergük mögé erősítették. Leilwint nem is olyan régen még Egeaninnek hívták. Tuon azonban megfosztotta nemesi nevétől a seanchan úrhölgyet. Oldalt erősen felvágott, halványszürke színű szoknyát viselt. Korábban rövidre nyírt, sötét haja már megnőtt, már egészen a füléig ért. A nő leszállt a nyeregből és elindult Maték felé.

– A Fény égessen meg! – suttogta az ifjú Thomnak. – Ha tőle is meg tudok szabadulni, akkor kénytelen leszek belátni, hogy az életem váratlanul kedvező fordulatot vett.

Domon a nő nyomában közeledett, ahogy azt egy so'jhientől el is lehetett várni. Vagyis hát… még mindig so'jhiennek számított, miután megfosztották a nemesi címétől? Bárhogy is legyen a dolog, Domon amúgy Leilwin férje is volt. Az igencsak terebélyes derekú és erős illiani a maga módján nem is volt rossz cimbora, kivéve persze olyankor, ha Leilwin is ott volt a közelében. Vagyis mindig.

– Cauthon! – szólalt meg a nő, amikor megállt Mat előtt.

– Leilwin! Csak nem távoznak? – kérdezte Mat.

– De igen.

Az ifjú szélesen elmosolyodott. Úgy tűnt, nem kerülheti el, hogy ma táncra ne perdüljön!

– Mindig is szándékomban állt ellátogatni a Fehér Toronyba – folytatta a nő. – Ezt azon a napon döntöttem el, amikor magam mögött hagytam Ebou Dart. Ha az aes sedaiok útra kelnek, én is velük megyek. A bölcs kapitány csatlakozik a konvojhoz, ha arra kedvező lehetőség nyílik.

– Annyira kár, hogy mennie kell! – hazudta Mat mosolyogva, és búcsúzásképpen megérintette a kalapja peremét. Leilwin olyan kemény teremtés volt, mint egy százéves tölgyfa, amelyik oldalából még mindig kiállt a belevágott fejszék nyele. Csak egy bolond próbálkozott volna meg azzal, hogy ledöntse ezt a szálfát. Mat igen valószínűnek tartotta azt, hogy abban az esetben, ha Tar Valonba tartó úton elveszett volna Leilwin lova lábáról a patkó, akkor ez a nőszemély egyszerűen a vállára kapta volna a hátasát, hogy magával cipelje úti céljuk felé.

Ezzel együtt az asszonyság cseppet sem kedvelte őt, annak ellenére, hogy a fiatalember mit meg nem tett a megmentése érdekében. Talán azért utálta annyira, mert nem engedte meg neki, hogy magához ragadja a vezetést. Persze az is lehet, hogy akkor vívta ki a nő ellenszenvét, amikor kénytelenek voltak úgy viselkedni, mint egy szerelmespár. Őszintén szólva Mat sem élvezte igazán azt a színjátékot. Olyan volt, mintha a pengéjénél fogva szorongatott volna egy kardot, és közben megpróbálta volna elhitetni magával, hogy az nem is fáj.

Ugyanakkor persze mulatságos volt látni, hogy közben mennyire mérgelődött a nő.

– Jókívánságaim, Matrim Cauthon! – folytatta Leilwin. – Nem irigylem azért a helyzetért, amibe került. Egyre inkább azt hiszem, hogy a vitorláját dagasztó szelek kegyetlenebb vihar előfutárai, mint azok, amelyek mostanában az én árbocomat rengették meg.

Biccentett és megfordult. De Domon Mat karjára tette a kezét.

– Megtetted, amit megígértél, ősz öreganyámra mondom! Igencsak viharos volt az utunk, de álltad a szavadat rendületlenül. Őszinte köszönetem!

Mat fejcsóválva figyelte két egykori útitársa távozását. Intett Thomnak, aztán odasietett az aes sedaiokhoz.

– Teslyn, Edesina, Joline – minden rendben?

– Minden rendben – válaszolta Joline.

– Hát az nagyszerű! – lelkendezett Mat. – Kaptak elegendő teherhordó állatot is?

– Elégedettek vagyunk, Cauthon mester – bólintott Joline, majd pedig erőt vett magán és még hozzátette: – Köszönöm, hogy ideadtad a lovakat!

Mat szélesen elvigyorodott. El sem tudta volna képzelni, hogy ilyen mulatságos lehet, ahogy ez a nőszemély megpróbált tisztelettel beszélni vele! Joline bizonyára arra számított, hogy Elayne majd tárt karokkal fogadja őt és a társait. Nem gondolt arra, hogy esetleg kapuk zárják el a palotába vezető utat. Joline, érzéki ajkait összeszorítva, alaposan felmérte a fiatalembert.

– Szívesen megszelídítettelek volna, Cauthon – jelentette ki. – Még mindig ott motoszkál a fejemben, hogy egy napon visszatérek és befejezem a megkezdett munkát.

– Lélegzet-visszafojtva várok arra a napra – bizonygatta Mat, majd a nő felé nyújtotta a vászonba tekert csomagot, amit eddig a hóna alatt tartott.

– Ez meg micsoda? – kérdezte az aes sedai, de nem nyújtotta a kezét.

Mat megrázta a göngyöleget.

– Búcsúajándék – jelentette ki. – Ahol én felnőttem, nem szokás útravaló nélkül felkerekedni hagyni az utazót. Udvariatlanság volna.

A nő vonakodva átvette a csomagot és belenézett. Jól láthatóan meglepődött, amikor kiderült, hogy a vászon egy tucatnyi cukrozott, édes süteményt rejtett.

– Hát, köszönöm! – szólalt meg végül savanyú arccal.

– Adok kísérő katonákat önök mellé – folytatta Mat. – Akik majd visszahozzák a lovaimat, miután ez a társaság elért Tar Valonba.

Joline már szóra nyitotta volna a száját. Talán panaszkodni akart. Végül csendben maradt, hiszen mivel is érvelhetett volna?

– Elfogadható javaslat, Cauthon – biccentett Teslyn, és közelebb léptetett fekete heréltje hátán.

– Megparancsolom nekik, hogy engedelmeskedjenek önöknek! – felelte Mat, és felnézett Teslynre. – Így aztán majd lesz, akit ugráltathatnak, és nem kell saját kezűleg felverni a sátrakat. Van azonban egy feltételem.

Teslyn felhúzta az egyik szemöldökét.

– Azt akarom, hogy adják át az üzenetemet az amyrlinnek! Ha Egwene lesz az, akkor könnyen megy a dolog. De ha esetleg nem ő az amyrlin, akkor is adják át az üzenetemet! A Fehér Toronyban van valamim. Már majdnem eljött az ideje annak, hogy visszakapjam. Amúgy annyira kell nekem, mint púp a hátamra, de mostanában a kutya fülének sem számít, hogy mi jó nekem. Szóval előbb-utóbb menni fogok, és átkozottul nem akarom, hogy elzavarjanak a kapuból!

Mat elmosolyodott.

– Pontosan ezeket a szavakat használják.

Teslyn becsületére legyen mondva, halkan nevetni kezdett.

– Megígérem, hogy így lesz, bár kételkedem abban, hogy igaz a szóbeszéd. Elaida semmiképpen sem mondana le az Amyrlin-trónról.

– Azért majd ne lepődjön meg túlzottan!

Annak idején Mat leesett állal hallotta, ahogy azok a nőszemélyek amyrlinnek szólították Egwene-t. Nem tudhatta ugyan, mi történt a Fehér Toronyban, de erősen tartott attól, hogy szegény Egwene nyakig merült már a kiállhatatlan aes sedaiok körmönfont cselszövéseiben. Felmerült benne, hogy esetleg el kellene vágtatnia Tar Valonba, hogy kimentse onnan azt a szegény lányt.

Egyelőre azonban más feladatai is akadtak. Egwene kénytelen lesz egy darabig a saját ügyességére támaszkodni. Amúgy talpraesett lány. Valószínűleg egy kis ideig még az ő segítsége nélkül is a helyzet ura marad.

Thom töprengő arccal állt a fiú mellett. Nem lehetett biztos abban, hogy Mat fújta meg a Kürtöt. A fiú maga soha sem mesélt erről. Legszívesebben el is felejtette volna azt az átkozott kalandot. De lehet, hogy Thom amúgy is mindent kitalált.

– Hát igazán nem akarom elodázni az indulásukat – folytatta Mat. – Hol van Setalle?

– Ő itt marad – felelte Teslyn. – Azt mondta, hogy szemmel akar tartani, nehogy túlzottan sok baklövést kövess el.

Ismét felhúzta az egyik szemöldökét, Joline és Edesina pedig sokatmondóan bólintott. Mind a hárman úgy vélték, hogy Setalle valamikor a Fehér Toronyban szolgálhatott, és ifjú lány korában talán azért szökött meg onnan, mert valamilyen súlyos hibát követett el.

Ez akkor azt jelentette, hogy Mat mégsem szabadul meg az egész társaságtól. Igaz, ha választhatott volna, hogy melyikőjük maradjon, akkor ő is Anan asszonyságra gondolt volna. Alighanem amúgy is csak az járhatott az asszonyság fejében, hogy valamilyen módon megtalálja a férjét meg a családját, akik hajóval szöktek meg Ebou Darból.

Thera kezét fogva Juilin is odasétált hozzájuk. Ez a rémült kis asszonyka valamikor tényleg Tharabon úrnője volt? Mat gyakran találkozott olyan egerekkel, akik bátrabbnak tűntek Theránál. A katonái ennek a két utazónak is hoztak lovat. Egészében véve az útra kelő sokadalom jó negyven lóba és egy egész szakasznyi katonába fog kerülni. Nem mintha nem érne meg minden árat. Ezenfelül Mat amúgy is vissza szándékozta szerezni az embereket és a lovakat is. Ráadásul így friss értesüléseket kap majd arról, hogy mi a csuda történik mostanában Tar Valonban.

Odabiccentett Vaninnak. A terjedelmes derékbőségű lótolvaj nem perdült táncra a gyönyörűségtől, amikor Mat megparancsolta neki, hogy menjen el a többiekkel Tar Valonba és alaposan nézzen szét. Az ifjú azt hitte, hogy a fickó odalesz az örömtől. Hiszen valósággal csöpögött az aes sedaiok társaságában. Akkor majd milyen savanyú képet fog vágni, amikor rájön, hogy Juilin is elkíséri a társaságot! Vanin igyekezett széles ívben elkerülni a fürkészt.

A kövér férfi felült egy barna herélt hátára. Az aes sedaiok csak annyit tudtak róla, hogy a vörösök vezetői közé tartozik és gyakran indul felderítő útra. Nem valószínű, hogy gyanakodtak volna rá. A férfi nem tűnt igazán veszélyesnek. Talán úgy vélték, hogy nem szabad őrizetlenül hagyni a frissen főtt étellel teli kondér mellett. Alighanem ez is szerepet játszhatott abban, hogy Vanin elképesztően sikeresnek bizonyult abban, amit csinált. Mat ugyan mostanában nem akart lovakat lopni, ám a sokoldalú Vanin tehetségét más területeken is lehetett kamatoztatni.

– Na, akkor kérem, nem is tartanám fel önöket! – folytatta Mat visszafordulva az aes sedaiok felé.

Hátralépett és tekintetével gondosan elkerülte Joline pillantását. A csinos nő szemében olyan ragadozó fények villogtak, ami miatt az ifjúnak önkéntelenül is Tylin jutott az eszébe. Teslyn búcsúzóul felemelte a kezét és meglepő módon Edesina is biccentett. Juilin lendületesen búcsút intett Matnek és Thomnak, és még Leilwin is megbiccentette a fejét. Bár ez a nő reggelire alighanem kősziklát rágcsált, vacsorára pedig rozsdás szögeket, a maga módján azért egészen rendes volt. Talán Mat majd rá tudja beszélni Tuont arra, hogy visszaadja a rangját, vagy valami ilyesmit.

Ne legyél már ekkora bolond! – korholta magát, és visszaintegetett Bayle Domonnak. Először talán arról kellene meggyőznöd Tuont, hogy ne csináljon belőled da'covalet. Matben nagyon erősen élt a gyanú, hogy Tuon a rabszolgájává akarta tenni, függetlenül attól, hogy egyben a férje is volt. Már a puszta gondolattól kirázta a hideg.

A távozók nemsokára már alig látszottak a messzeségben. Thom odalépett Mat mellé, aki elmélyülten bámulta a halványuló porfelhőt.

– Édes sütemény?

– Mi folyóköziek már csak ilyen derék atyafiak vagyunk.

– Soha nem hallottam erről a szokásról.

– Mert már kiveszőfélben van.

– Világos. És pontosan mit is tettél azokba a buktákba?

– Kökényfüvet – felelte Mat. – Egy hétig kék lesz tőle a szája. Vagy talán kettőig. De nem lesz baj belőle, mert úgysem kínál meg senkit sem a süteménnyel. Kivéve talán az őrzőit. Joline annyira odavan az édességért. Amióta elértünk Caemlynbe, legalább hét- vagy nyolczsáknyi süteményt kebelezett be.

– Ügyes – biccentett Thom, és végigsimította a bajuszát. – Ugyanakkor persze gyerekes is.

– Csak megpróbálok visszatérni a gyökereimhez! – méltatlankodott Mat. – Tudod, valahogy pótolnom kell az elveszett fiatalságomat.

– De hiszen épp csak, hogy túl vagy a huszadik teleden.

– Az igaz, viszont ifjabb legénykoromban valóságos aranyéletem volt. Na, gyere, menjünk! Anan asszonyság itt marad, és erről eszembe jutott valami.

– Meg kellene borotválkoznod, Matrim Cauthon! – csattant fel Anan asszonyság, és a karját a mellén összefonva szúrós pillantást vetett Matre.

A fiatalember önkéntelenül is végigsimította az arcát. Régebben reggelente Lopin borotválta meg. A fickó képes volt úgy duzzogni, mint az esőbe kizavart kutya, ha Mat nem engedte meg, hogy ő végezze el az ilyen apróságokat. Persze a fiatalember mostanában szándékosan növesztette meg a szakállát. Hiszen nem akarta, hogy felismerjék. Az arca továbbra is úgy viszketett, mintha csalánnal dörzsölgették volna.

Setallét az ellátórészleg sátrai mellett találta meg. A nő az ebéd előkészítését irányította. Körülötte katonák sürgölődtek. Felaprították a zöldséget, és elszánt arckifejezéssel a babot főzték. Látszott rajtuk, hogy határozott és világos utasításokat kaptak. Igazából nem is lett volna szükség itt Setallére. A sereg szakácsai nélküle is nagyon elfogadható ételeket tudtak készíteni. A nők azonban valósággal imádtak lecsapni a lustálkodó férfiemberre, akit azután határozott parancsokkal küldhették a dolgára. Ráadásul Setalle nem csupán egyszerű asszony volt, de valamikor egy egész fogadót irányított. Ezenfelül pedig – és igazából ez számított – valamikor aes sedai is volt. Mat gyakran tapasztalta, ahogy az asszonyság megpróbált olyan dolgokat is rendbe hozni, amelyeknek semmi szükségük nem volt arra, hogy rendbe tegyék őket.

A fiatalember nem először kívánta azt, hogy bárcsak Tuon is itt lenne vele. Setalle többnyire Tuon pártját fogta, viszont általában nagyon is lekötötte a Kilenc Hold Leányának a társasága. Semmi sem volt veszélyesebb a férfiember ép elméjére, mint egy olyan fehércseléd közelsége, aki nem tudott mit kezdeni a sok szabadidejével.

Setalle még mindig Ebou Dar-i öltözéket viselt. Mat ezt igen kellemesnek találta, különös tekintettel a blúz mély kivágására. Az ilyenfajta öltözék kifejezetten kiemelte a Setalléhez hasonló, terjedelmes keblű nőszemélyek bájait. Nem mintha Mat odafigyelt volna rájuk. Az enyhén őszülő hajú nő fülében arany fülbevalók csillogtak. Két keble között megpihent a nyakából lógó, drágakövekkel díszített esküvői kés. Ezt akár figyelmeztető jelnek is lehetett volna tekinteni. Nem mintha Mat sokat bámulta volna.

– Éppen megnövesztem a szakállamat – válaszolta a fiatalember. – Arra készülök…

– Mocskos a kabátod – vágott a szavába az asszonyság, miközben odabiccentett egy katonának, aki éppen frissen meghámozott hagymát hozott. A harcos zavart arckifejezéssel egy üstbe öntötte a hagymát, és a tekintetével igyekezett elkerülni Matet. – A hajad pedig elképesztően rendetlen! Úgy nézel ki, mint aki már túl van egy verekedésen, pedig még csak dél felé sem jár az idő.

– Semmi bajom! – ellenkezett Mat. – Később majd rendbe szedem magamat. Miért nem kísérte el az aes sedaiokat?

– Tar Valon felé haladva csak még jobban eltávolodnék attól a helytől, ahol lennem kellene. Üzennem kell a férjemnek. Amikor elköszöntünk egymástól, még csak nem is sejtettem, hogy végül éppenséggel Andorban fogok kikötni.

– Ha jól sejtem, nemsokára kapcsolatba lépek valakivel, aki majd Kapukat tud nyitni nekünk – vigasztalta Mat. – Akkor majd…

Elakadt a szava, mert ismét felbukkant egy csapatnyi katonája. Vadászatból jöttek meg. Néhány méreten aluli fürjet hoztak a konyhára. A harcosok iszonyúan szégyellték magukat a nyomorúságos zsákmány miatt.

Setalle megparancsolta nekik, hogy tisztítsák meg a madarakat. Közben még egy pillantásra sem méltatta Matet. A Fényre! A lehető leghamarabb meg kell szabadulni ettől a nőszemélytől. Addig úgysem áll helyre a rend, amíg akár egyetlen ilyen némber is itt lófrál.

– Ne nézz már így rám, nagyságos Mat uraság! – fortyant fel Setalle. – Noram bement a városba szétnézni, hogy milyen ellátmányt tudna felhajtani. Én meg észrevettem, hogy amíg odavan a szakács, és nincsen, aki munkára ösztönözze az embereket, addig ez a sok étel nem fog ám magától elkészülni. Legalábbis nem időre. Nem mindenki szeret napnyugta után ebédelni.

– De hát egy szót se szóltam! – tiltakozott az ifjú, és megpróbálta megőrizni a hidegvérét. A sátrakon túlra biccentett. – Válthatnánk pár szót?

Setalle habozni látszott, aztán bólintott és Mat oldalán arrébb sétált a többiektől.

– Mi történik itt valójában? – kérdezte halkan. – Úgy nézel ki, mintha egy szalmaboglyában aludtál volna.

– Ami azt illeti, valójában egy szekér alatt aludtam. A sátramat meg elborítja a vér. Valahogy nincs kedvem ahhoz, hogy visszamenjek oda átöltözni.

A nő tekintete valamelyest megenyhült.

– Együttérzésem a veszteséged miatt! Ez azonban még nem ok arra, hogy olyan külsővel mászkálj, mintha egy bűzös sikátor volna az otthonod. Fel kell fogadnod egy új inast!

– Eleve nem is lett volna szükségem inasra! – fortyant fel Mat. – Tudok én magammal törődni. Nézze, egy szívességet kell kérnem! Valakinek vigyáznia kellene Olverre egy darabig.

– És mégis mire fel?

– Az a szörnyeteg visszajöhet – magyarázta Mat. – És megpróbálhatja bántani a fiút. Ezenfelül nemsokára elmegyünk Thommal. Talán visszatérek. Nagyon is vissza akarok térni, de ha nem… szóval azt szeretném, hogy az a legényke ne maradjon magára.

Setalle alaposan végigmérte a fiatalembert.

– Olver nem lesz egyedül. Úgy tűnik, hogy a katonák ebben a táborban valósággal odavannak azért a gyerekért.

– Ez igaz, de nagyon nem tetszik, hogy milyen disznóságokra tanítják. Annak a gyereknek jobb példaképre van szüksége ennél a Bandánál.

A nő valami oknál fogva hihetetlenül mulatságosnak tartotta a hallottakat.

– Egy ideje már írni-olvasni tanítom Olvert. Azt hiszem, nem fog gondot okozni, hogy egy darabig vigyázzak is rá. Ha már erre van szükség.

– Remek! Csodálatos! – sóhajtott fel Mat megkönnyebbülve. A nők mindig is kapva kapnak az alkalmon, ha ifjú korától taníthatnak egy fiúgyermeket. Ő úgy vélte, azért ilyen lelkesek, mert megpróbálják rávenni a kölköt arra, hogy inkább tanuljon, ahelyett hogy igazi férfi legyen belőle. – Adok majd pénzt is. Bemehetnek a városba, egy jó fogadóba.

– Már jártam bent a városban! – ellenkezett Setalle. – Nem igazán akad odabent olyan fogadó, ami ne volna csordultig tele.

– Keresek majd egy jó helyet – ígérte Mat. – Csak vigyázzon Olverre! Nemsokára majd fogunk tudni Kapukat nyitni. Ígérem, hogy akkor majd elmehet Illianbe, ahol megtalálhatja a férjét.

– Megegyeztünk! – jelentette ki Setalle. Habozva észak felé pillantott. – A… a többiek elmentek?

– Igen.

Szerencsére.

Az asszony bólintott és némi csalódottság látszott az arcán. Lehet, hogy mégsem azért basáskodott itt az ebédet előkészítő férfiak fölött, mert zavarta a lustaságuk látványa. Talán inkább azért jött ide, hogy valamivel leköthesse magát.

– Nagyon sajnálom! – szólalt meg Mat. – Ami magával történt. Bármi legyen is az.

– A múlt lezárult – felelte a nő. – Nem érdemes megbolygatnom. Nem lett volna szabad azt kérnem, hogy megnézzem azt a dolgodat. Az elmúlt néhány hét során kezdtem megfeledkezni magamról.

Mat egy biccentéssel elköszönt a nőtől, majd elindult, hogy megkeresse Olvert. Ha majd megtalálta a fiút, akkor tényleg át kell öltöznie. A Fény égetné meg, kénytelen lesz megborotválkozni is! Az sem számít, hogy akkor majd egyből a torkának ugrik az a sok átkozott gazfickó, aki csak a képmásait lesi. Még egy elvágott torok is jobb, mint ez az iszonyatos viszketés.

Elayne végigsétált a királynői palota napkeleti kertjén. Ez a kisebb kert volt az anyja kedvenc helye. A palota keleti szárnyában, az épület tetején alakították ki. Ovális, fehér kőkorlát ölelte körbe, hátul pedig egy magasabb, ívelt fal emelkedett.

Innen fentről remekül láthatta a várost. Korábban éppen azért kedvelte a lejjebb fekvő kerteket, mert ott elbújhatott a külvilág elől. Mégis éppen az egyik lenti kertben találkozott először Randdel. A hasára tette a kezét. Hiába érezte úgy, hogy valósággal felfúvódott, valójában még csak a terhessége kezdeti időszakában járt. Sajnálatos módon kénytelen volt kicserélni a teljes ruhatárát. Aminek a megismétlése alighanem elkerülhetetlen lesz a következő hónapok során. A fészkes fenébe!

Továbbsétált a kertben. Az edényekben rózsaszínű kutyalábak és fehér hajnalcsillagok nőttek. Virágaik távolról sem voltak akkorák, mint amekkoráknak lenniük kellett volna, és jó páran máris fonnyadni kezdtek. A kertészek arról panaszkodtak, hogy semmi sem segített. Odakint a városban haldoklott a fű és a sok növény. A falakon túl a szántóföldek és a gabonatáblák foltjai is lehangolóan barnának látszottak.

Közel az idő, gondolta Elayne. Továbblépdelt. Keresztülsétált a gondosan karbantartott, rövidre nyírt pázsiton. A kertészek erőfeszítései nem voltak teljesen eredménytelenek. A fű nagy része zöld színű volt, és a levegőben ott úszott az oldalsó falakra felkúszó rózsák illata. A rózsákon ugyan barna foltok is látszódtak, de akkor is virágba borultak. A kert közepén keskeny patak csörgedezett. Két oldalról gondosan elhelyezett kavicsok szegélyezték. A patakban csak akkor folyt a víz, ha a királynő a kertben tartózkodott. A folyadék a gondos munkával feltöltött felső víztárolóból származott.

Elayne megtorpant. Erről a helyről is remek kilátás nyílott a városra. A királynő nem bújhatott el a falak mögött úgy, ahogy azt annak idején a leányörökös tette. Birgitte odalépett mellé. A testőrség vezetője összefonta a karját. Tekintete végigsiklott Elayne-en.

– Mi az már megint? – méltatlankodott a királynő.

– Valósággal közszemlére teszed magad – felelte Birgitte. – Ha akadna odalent egy fickó, akinek erős az íja és jó a szeme, az könnyedén visszalökhetné a nemzetedet az örökösödési háború zűrzavarába.

– Biztonságban vagyok, Birgitte. Nem lesz semmi baj – jelentette ki Elayne, az ég felé fordítva a tekintetét.

– Ne haragudj, amiért szóvá tettem a dolgot! – folytatta Birgitte kenetteljes hangon. – Miért is gondoltam, hogy veszélyben lennél? Csupán a Kitaszítottak akarják a fejedet, meg a Fekete ajah dühöng, hiszen elfogtad az ügynökeiket, meg persze az a néhány főnemesi ház, akiket megaláztál, amikor el akarták orozni a trónodat. Nyilvánvaló, hogy teljes biztonságban vagy. Megyek is, beülök valahová ebédelni.

– Menj csak! – mérgelődött Elayne. – Ugyanis tényleg biztonságban vagyok. Minnek volt egy látomása. Egészséges gyermekeknek adok majd életet. Min pedig sohasem téved, Birgitte.

– Min csupán arról beszélt, hogy a gyerekeid lesznek erősek és egészségesek – ellenkezett az őrző. – Arról viszont egy szót sem szólt, hogy a születésükkor te is egészséges leszel.

– Hogy a csudában lehetne másként?

– Én már láttam olyasmit, hogy valakit úgy fejbe kólintottak, hogy utána rá sem lehetett ismerni – magyarázta Birgitte. – Volt, aki a sérülés után még évekig is elélt, de egyetlen szó sem hagyta el a száját. Az ágyban fekve maga alá csinált, és csak azért nem halt éhen, mert húslevessel etették. Attól még nyugodtan szülhetsz egészséges gyerekeket, ha elveszíted az egyik karodat vagy mind a kettőt. És akkor még nem is beszéltem a környezetedben lévő emberekről. Nem jutott még az eszedbe, hogy milyen bajba sodorhatod őket?

– Fájt a szívem Vandene és Sareitha miatt – felelte Elayne. – Meg azokért a férfiakért, akik meghaltak, amikor próbáltak megmenteni. Ne merészelj arra célozgatni, hogy nem figyelek oda rájuk! A királynőnek azonban el kell fogadnia azt, hogy mások az ő nevével az ajkukon halnak meg. Ezt már megbeszéltük, Birgitte. Megállapodtunk abban, hogy egyszerűen képtelenség lett volna rájönnöm arra, hogy Chesmal meg a társai éppen így zúdulnak a nyakunkba.

– Abban állapodtunk meg – felelte Birgitte összeszorított foggal –, hogy nincs értelme tovább vitázni e miatt a dolog miatt. Ugyanakkor viszont nagyon jó lenne, ha tisztában lennél azzal, hogy még így is számos dolog okozhat gondot.

– Nem lesz semmi baj – legyintett Elayne, és a város felé fordult. – A gyermekeim biztonságban lesznek, és ez azt jelenti, hogy nekem sem lesz bajom. Megvárjuk, amíg megszületnek.

Birgitte lemondóan felsóhajtott.

– Ostoba, makacs…

A szőke nő azonban elhallgatott, amikor a közelben álló őrök egyike integetni kezdett. A Vérség két tagja lépett ki a tetőre. Elayne javasolt nekik egy megbeszélést.

Birgitte a mellén összefont karral megállt az egyik alacsony cseresznyefa mellett. A két érkező egyszerű ruhát viselt. Sumeko sárga, Alise kék színt választott. Kettőjük közül Alise volt az alacsonyabb. Barna hajába ősz tincsek keveredtek. Mivel gyengébb volt az Egyetlen Hatalomban, ezért jobban meglátszott rajta az idő múlása, mint Sumekón.

Mostanra már mind a ketten jóval magabiztosabbak voltak, mint korábban. A Vérség egyetlen tagja sem tűnt el, és senkivel sem végeztek gyilkosok. A merényletekért ezek szerint Careane volt a felelős. Egy Fekete nővér rejtőzködött közöttük. Elayne hátán végigfutott a borzongás, amikor erre gondolt.

– Felség! – köszöntötte Alise, és pukedlizett. A nyugodt, kellemes hangú nő kiejtésén halványan lehetett érezni, hogy taraboni származású.

– Felség – csatlakozott társához Sumeko.

Mind a ketten udvariasan viselkedtek. Sokkal nagyobb tiszteletet tanúsítottak Elayne irányába, mint ahogy a többi aes sedait kezelték. Nynaeve mindent megtett azért, hogy a Vérség felszegett fejjel forduljon az aes sedaiok és a Fehér Torony felé. Nem mintha Alise-nak szüksége lett volna bátorításra vagy még több önérzetre.

Az ostrom során Elayne gyakran volt ingerült a Vérség viselkedése miatt. Mostanra azonban kezdte más szemmel nézni ezeket az asszonyokat. A jelenlétük rendkívül hasznosnak bizonyult. Újdonsült önbizalmukra támaszkodva vajon milyen magasra jutnak majd?

Egy-egy biccentéssel viszonozta a két nő köszönését. Utána intett, hogy foglaljanak helyet a cseresznyefa árnyékában elhelyezett három széken. A kis patak a három szék bal oldalán folydogált. A beszélgetőket borsmentatea várta. A két vendég kezébe vette a csészéjét, ám előtte igen sok mézet kevertek az italba. Mostanában édesítés nélkül borzasztóan keserű volt az ital.

– Hogy érzi magát a Vérség? – kérdezte Elayne.

A két asszony összenézett. A fenébe! Túlságosan távolságtartó volt velük szemben. Tudták, hogy valamire készül.

– Jól vagyunk, felség – felelte Alisé. – Legtöbbünk már nem fél. Legalábbis azok nem, akiknek megvolt a magukhoz való eszük arra, hogy észrevegyék: volt okunk megijedni. Azt hiszem, csak azok nem látták be a veszélyt, akik továbbra is egyedül mászkáltak, és utána gyilkosság áldozatává váltak.

– Jó, hogy már nem kell olyan sok időt Gyógyítással töltenünk – biccentett Sumeko. – Nagyon kimerítő volt az a sok sebesült. Nap-nap után.

Savanyúan elmosolyodott.

Alise-t keményebb fából faragták. Szelíd arckifejezéssel belekortyolt a teájába. Nem is hasonlított a hűvös és dermedt aes sedaiokra. Visszafogottan viselkedett, ám a tekintetéből megfontoltság és barátságosság áradt. A Vérség tagjai ezen a területen előnyben voltak az aes sedaiokkal szemben. Az emberek nem néztek rájuk ugyanolyan gyanakvással, mint azokra, akik egyértelműen a Fehér Tornyot szolgálták. Ugyanakkor persze nem is voltak olyan tekintélyt parancsolóak, mint a nővérek.

– Bizonyára rájöttetek arra, hogy valamit kérnem kell tőletek – nézett a királynő Alise szemébe.

– Bizonyára? – kérdezte meglepetten Sumeko.

Lehet, hogy túlságosan is nagyra tartotta ezt a nőt, gondolta Elayne. Alise viszont megfontoltan bólintott.

– Amióta itt vagyunk, számos dolgot kértél tőlünk, felség. Persze úgy vélem, hogy csak olyasmit, ami jogos volt. Mindeddig.

– Azt akartam, hogy jól érezzétek magatokat Caemlynben – felelte Elayne. – Mivel világossá vált számomra, hogy nem térhettek haza. Addig nem, amíg a seanchanok Ebou Dar urai.

– Ez így igaz – bólintott Alisé. – Azonban Ebou Dart nem igazán lehetne az otthonunknak tartani. Az a város csupán egy hely volt, ahol egy időre megtelepedhettünk. Nem annyira az otthonunk, mint inkább egy lehetőség. Sokan közülünk amúgy is távoztak a városból, hogy elkerüljük a feltűnést.

– Gondolkoztatok azon, hogy most majd hova mentek?

– Tar Valonba megyünk – szólt közbe Sumeko gyorsan. – Nynaeve sedai azt mondta…

– Biztosra veszem, hogy a toronyban akad majd hely néhányotok számára – vágott Elayne a nő szavába. – Otthonra lelnek azok, akik beállnak az aes sedaiok közé. Egwene örömmel ad még egy lehetőséget, ha a Vérség valamelyik tagja ismét megpróbálja megszerezni a kendőt. De mi lesz a többiekkel?

– Beszéltünk erről – felelte óvatosan Alise. Összevonta a szemöldökét. – Hivatalos kapcsolatba lépünk a toronnyal. Mi leszünk az a hely, ahová az aes sedaiok nyugalomba vonulhatnak.

– Akkor viszont csak nem költöztök át Tar Valonba, igaz? Hiszen milyen hely volna a Vérség a Fehér Torony árnyékában, a politizálás központjában? Hogy vonulhatna ott bárki is nyugalomba?

– Azt feltételeztük, hogy itt fogunk maradni – jelentette ki Alise.

– Én magam is ezt feltételeztem – válaszolta Elayne óvatosan. – Nem elég azonban feltételezésekre hagyatkoznunk. Ehelyett megígérek nektek néhány dolgot. Hiszen ha úgy döntötök, hogy itt maradtok Caemlynben, akkor nem látom be, hogy miért is ne ajánlhatnám fel nektek a korona közvetlen támogatását?

– És mi lenne ennek az ára? – kérdezte Alise, miközben Sumeko zavart arccal figyelte a párbeszédet.

– Nem lenne magas az ár – magyarázta Elayne. – Igazából szó sincs fizetségről. Néha persze tehetnétek egy-egy szívességet, ahogy a múltban is segítettétek a koronát.

Csend támadt a kertben. A lent fekvő város felől felhallatszott néhány halk kiáltás. A fák ágai megremegtek a szellőben. Néhány megbámult levél odahullott Elayne és a Vérség tagjai közé.

– Ez elég veszélyesnek tűnik – töprengett Alise, és belekortyolt a teájába. – Ugye nem azt akarod javasolni, hogy itt Caemlynben hozzuk létre a Fehér Torony vetélytársát?

– Fel sem merült bennem a gondolat! – válaszolta Elayne sietve. – Hiszen aes sedai volnék magam is. Egwene pedig éppenséggel arról beszélt, hogy nem szól bele a Vérség életébe, amennyiben az elismeri az uralmát.

– Nem vagyok biztos abban, hogy továbbra is úgy viselkedhetünk, mint azelőtt – nézett fel Alise. – A Fehér Torony árnyékában rettegés volt az életünk. Féltünk, hogy felfedeznek minket. Ugyanakkor viszont kihasználták a Vérséget. Minél többet töprengünk ezen a dolgon, annál kevésbé… örülünk a felfedezésnek.

– Csak a magad nevében beszélj, Alise! – figyelmeztette Sumeko. – Jómagam készen állok az újabb vizsgára és arra, hogy visszatérjek a toronyba. Jól jegyezd meg, én bizony beállok a Sárgák közé!

– Ahogy gondolod. Én viszont nem kellek nekik – folytatta Alise. – Nem vagyok elég erős. Ugyanakkor viszont nem fogom beérni félmegoldásokkal. Talán az életem végéig hajlongjak és megalázkodjak, ha egy nővér kegyeskedik odajönni hozzám, hogy kimosassa velem a szennyesét? Nem vagyok hajlandó abbahagyni a fókuszálást sem. Nem fogok lemondani róla. Egwene sedai arról beszélt, hogy a Vérség tovább működhet. Ha ezt tesszük, akkor képesek leszünk arra, hogy nyíltan használjuk az Egyetlen Hatalmat?

– Úgy vélem, hogy erre a kérdésre igen a válasz – felelte Elayne. – Hiszen valami ilyesmi volt Egwene elképzelése is. Mi értelme volna nyugállományba vonuló aes sedaiokat küldeni közétek, ha megtiltanák a fókuszálást? Nem. Elmúlt már az az idő, amikor a Torony falain kívül egy nő csak titokban fókuszálhatott. A szélkeresők meg az aiel tudós asszonyok is megmutatták, hogy haladnunk kell a korral.

– Talán így van – felelte Alise. – Viszont az egészen más dolog lenne, ha az andori korona szolgálatába állnánk.

– Gondosan odafigyelnénk arra, hogy ne keresztezzük a torony érdekeit – magyarázta Elayne. – Ti pedig elfogadjátok az amyrlin vezető szerepét. Akkor mi okozhatna gondot? Az aes sedaiok mindenütt segítik az uralkodókat.

Alise ismét ivott a teájából.

– Megfontolandó dolgokat ajánlottál. A lényeg azonban mégiscsak az, hogy az andori korona miféle szívességeket kér.

– Én csupán két dolgot kérnék tőletek – nézett rá Elayne. – Utazást és Gyógyítást. Nem kell részt vennetek a konfliktusainkban. Nem kell bekapcsolódnotok a politikánkba. Tökéletesen elegendő, ha meggyógyítjátok a beteg embereimet és minden nap a rendelkezésemre bocsátotok egy csapatnyi asszonyt, akik Kapukat nyitnak, ha a korona ezt kéri tőlük.

– Ez még mindig nagyon úgy hangzik, mintha megteremtenéd a saját Fehér Tornyodat – ellenkezett Alise.

Sumeko feszült arckifejezéssel figyelt.

– Dehogy is! Távolról sem – felelte Elayne. – A Fehér Torony egy tekintélyes, politizáló szervezet. Belőletek valami egészen más lenne. Képzeld el, hogy Caemlynben lenne egy hely, ahová bárki eljöhet, és anélkül részesülne Gyógyításban, hogy fizetnie kellene érte! Képzeld csak el! Egy város, ahol senki sem beteg. Milyen volna egy olyan világ, ahol az élelmiszer azonnal eljuthatna a rászorulókhoz?

– És ahol egy királynő azonnal csapatokat küldhetne oda, ahol szüksége van rájuk – vette át a szót Alise. – A királynő katonái ma még harcolnak, holnapra viszont már el is tűntek a sebeik. Az uralkodó pedig igen tisztes bevételre tehetne szert, amikor megvámolja a királyi Kapukat használó kalmárokat.

Ismét ivott a teából.

– Hát igen – ismerte be Elayne. Egyelőre még nem volt egészen biztos abban, hogyan fogja tudni meggyőzni Egwene-t arról, hogy engedélyezze ez utóbbi dolgot.

– A felét akarjuk – jelentette ki Alise. – A felét kérjük annak a pénznek, amit az Utazásért vagy a Gyógyításért kapsz.

– A Gyógyítás ingyenes! – jelentette ki Elayne elszántan. – Mindenki meggyógyulhat, függetlenül a rangjától. A betegeket az állapotuk alapján fogják sorba állítani, és nem számít, hogy kinek mi a rangja.

– Ezt el tudnám fogadni – felelte Alise.

Sumeko tágra nyílt szemmel fordult a társa felé.

– Nem hozhatsz döntést a közösségünk nevében! Hiszen éppen te magad vágtad a képembe, hogy a Kötögetőkör feloszlott, miután eljöttünk Ebou Darból. Ráadásul a szabályaink…

– Éppenséggel a saját nevemben beszélek, Sumeko – szakította félbe Alise. – Meg azoknak a nevében, akik csatlakozni fognak hozzám. A régi Vérség már nem létezik. Azelőtt kénytelenek voltunk titokban működni. Annak vége.

Sumeko elhallgatott.

– Te be akarsz állni az aes sedaiok közé, barátom – folytatta Alise, és a társa karjára tette a kezét. – Én viszont nem kellek nekik, és nekem sem kellenek ők. Valami másra van szükségem nekem is, és a többieknek is.

– De azzal, hogy az andori korona szolgálatába állunk…

– Elfogadjuk a Fehér Torony vezető szerepét – vágott ismét a szavába Alise. – Viszont Caemlynben élünk. Mindkét dolognak megvan a maga előnye. Nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy megálljunk a saját lábunkon. Andor van annyira jó hely, mint bármelyik másik. Baráti viszonyban áll a Fehér Toronnyal és az Újjászületett Sárkánnyal is. Ezenfelül éppen itt vagyunk.

– Újjászervezhetnétek magatokat – jelentette ki növekvő izgalommal Elayne. – Kidolgozhatnátok az új vezérelveiteket. Akár úgy is dönthetnétek, hogy a Vérség tagjai mostantól férjhez is mehetnek. Azt hiszem, ez volna a legjobb.

– Miért is? – tudakolta Alise.

– Mert ez lekötné ezeket az asszonyokat – magyarázta a királynő. – Akkor majd nem lehet azt gondolni róluk, hogy veszélyeztetik a Fehér Tornyot. Ráadásul nyilvánvaló lesz a különbség is. A Fehér Torony lakói csak a legritkább esetben mennek férjhez. Ha házasodhattok, akkor a Vérség még több nőnek lehetne vonzó választás.

Alise elgondolkozva bólintott. Úgy tűnt, hogy Sumeko sem ellenzi a dolgot annyira. Elayne nem titkolta el saját maga elől, hogy nem fog szomorkodni, ha Sumeko itt hagyja őket. Azt tervezte, hogy ráveszi a Vérséget arra, változtassák meg vezetőik kiválasztásának a módszerét. Sokkal kézenfekvőbb volna olyanokkal együttműködni, mint Alise. Nincs értelme, hogy az legyen a vezető, aki éppen a legidősebb a jelenlévők közül.

– Még mindig aggódom az amyrlin miatt – szólalt meg Alise. – Az aes sedaiok nem kérnek pénzt a szolgálataikért. Mit fog szólni, ha mi így teszünk?

– Majd én beszélek Egwene-nel – nyugtatta meg Elayne. – Biztosra veszem, meg tudom győzni arról, hogy sem a Vérség, sem Andor nem jelent veszélyt a számára.

Legalábbis remélte, hogy így lesz. A Vérség lélegzetelállítóan nagy lehetőséget jelentett. A segítségükkel Andor folyamatosan és olcsón hozzájuthatna a Kapukhoz. Akkor gyakorlatilag egyenrangúként nézhetnének farkasszemet a seanchanokkal.

Még egy darabig elbeszélgetett a két vendégével. Jelezni akarta, hogy megadja nekik a megfelelő tiszteletet. Végül elbocsátotta a látogatókat. De azon kapta magát, hogy továbbra is fent andalog a kertben. Megállt két jókora tartóedény között. A harangvirág apró csengettyűkre emlékeztető virágai lágyan mozogtak a szélben. Elayne megpróbált tudomást sem venni a mellettük álló üres cserépről. Nemrég abban is ugyanilyen virágok nőttek. A színük váratlanul vérvörösre változott, és ha valaki beléjük metszett, akkor vöröses folyadék csöpögött belőlük. A kertészek kihúzták ezeket a növényeket.

A seanchanok egyszer majd eljutnak Andorig. Addigra Rand seregeit alighanem megviseli a küzdelem. Talán meg is semmisülnek. Elképzelhető, hogy a vezetőjük is meghal. Erre gondolva a királynő szívébe mart a fájdalom, ám koronával a fején nem engedhette meg magának, hogy ne készüljön fel erre a lehetőségre.

Andor valósággal kincset érne a seanchanok számára. A birodalom bányái és gazdag termőföldjei ugyanúgy felkelthetik a mohóságukat, mint Tar Valon közelsége. Ezenfelül Elayne nagyon is úgy vélte, hogy Sasszárny Artur állítólagos leszármazottai nem fogják beérni annál kevesebbel, mint hogy elfoglalják ősük egykori, teljes birtokát.

De ő meg fogja védeni az országát. Andor az övé. Az alattvalói abban bíznak, hogy megvédi és megoltalmazza őket. Trónigényét sok olyan erő is támogatta, amelyik nem igazán bízott benne. Azért sorakoztak fel mögötte, mert még így is ő volt a legjobb választás. Az egyedüli esély. Bebizonyítja nekik, hogy mennyire bölcsen döntöttek.

Ebben fontos szerep juthat a Vérség megnyerésének. Előbb vagy utóbb a seanchanok is kitanulják az Utazást. Nem kell ehhez mást tenniük, mint hogy elfogjanak egy olyan nőt, aki ismeri a megfelelő fonatokat. Utána az összes kellően erős damane képes lesz arra, hogy Kapukat nyisson. Ezekre a Kapukra Elayne-nek is szüksége volt.

Azt viszont nem tudta, honnan szerezhetne csatatéren is bevethető fókuszálókat. A Vérségtől nem kérhetett ilyesmit. Ebbe sem ők, sem Egwene nem egyezne bele. Meg hát ő maga sem. Ha arra kényszerítene egy nőt, hogy fegyverként használja fel az Egyetlen Hatalmat, akkor semmivel sem volna különb, mint maguk a seanchanok.

Ugyanakkor sajnálatos módon nagyon is tisztában volt azzal, hogy milyen pusztításra képesek az Egyetlen Hatalmat felhasználó nők. Egy kocsiba zárva kellett átélnie, ahogy Birgitte támadásba lendült azok ellen a Fekete nővérek ellen, akik elrabolták védencét itt, Caemlynben. Nem lehetett szemtanúja a küzdelemnek, viszont látta a következményeit. A sok száz halottat, a sebesültek tömegét és azokat, akik szénné égtek. A kifacsart, füstölgő testeket.

Valamire szüksége volt, amivel ellensúlyozhatja a seanchanok fegyvereit. Valamivel szembe kell szállnia a harctéren fókuszáló nőkkel. Bárhogy is töprengett, csak a Fekete Torony jutott az eszébe. Hiszen az Andor területén működött. Világosan az értésükre adta, hogy a saját országa részének tekinti őket, ám eddig nem futotta többre az erejéből, mint hogy időnként szemlézőket küldjön oda.

Mi lesz a Fekete Toronnyal, ha Rand meghal? Elég bátor lesz ő ahhoz, hogy magának követelje azokat a férfiakat? Elég bátor lesz ahhoz, hogy kivárja, amíg esetleg valaki más teszi ezt?

Tizennyolcadik fejezet

E hely ereje

Perrin sötétben rohant. Nedves ködfoltok súrolták az arcát és vízcseppek jelentek meg a szakállán. Nem igazán tudta, hogy hol is van. Ködös volt az elméje. Mit is csinált itt? Miért is futott?

Felüvöltött és még gyorsabban kezdett rohanni. Átszakította a sötétség függönyét, és kirobbant a szabad levegőre. Mély lélegzetet véve egy alacsony, megsárgult fűvel borított, meredek hegy csúcsán ért földet. A hegy alját fák vették körbe. A magasban hangosan dübörgött az ég, és a sötét, kavargó felhők az üstben fortyogó szurokra emlékeztették.

Egy farkasálomban járt. A valódi világban teste egy hegy tetején, Faile oldalán szendergett. A fiatalember elmosolyodott és mélyen beszívta a levegőt. Ugyanannyi teher nehezedett a vállára, mint korábban. Sőt, a fehérköpenyek kihívását figyelembe véve még több is volt a gondja, mint azelőtt. Viszont ami Faile-t illeti, minden rendbe jött. Ez az apróság olyan sok mindent megváltoztatott! A feleségével az oldalán bármire képes volt.

Hatalmas ugrásokkal elindult lefelé a hegyoldalon, és átszelte azt a nyílt térséget, ahol a hadsereg táborozott. Elég régóta tartózkodtak itt már ahhoz, hogy nyomot hagyjanak maguk utána a farkasálomban. Az ébren lévők világát jól mutatták a sátrak. A bejárati ponyváik azonban más-más helyzetben voltak, valahányszor csak rájuk pillantott. Időnként a semmiből főzőgödrök bukkantak elő, meg ösvények, néha pedig egy szeméthalom, vagy éppen a félredobott szerszámok. Amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan el is tűntek.

Perrin sietve átszelte a tábort. Minden lépéssel jó tíz hosszt tett meg. Valamikor régen borzongott volna a háta, látva, hogy sehol egy ember, de mostanra már hozzászokott a farkasálomhoz. Így volt ez rendjén.

Odaért a tábor túloldalán fekvő szoborhoz. Alaposan megnézte magának a fekete, narancssárga és zöld mohával benőtt, viharvert, ősöreg faragványt. Elég furcsa helyzetben állhatott annak idején, ha így dőlt a porba. Egy pillanatra úgy gondolta, hogy a szobrot eleve ebben a helyzetben helyezték ide. Talán a termőföldből előtörő hatalmas kar miatt.

Délkeleti irányba fordult, a fehérköpenyek tábora felé. Szembe kell néznie velük. Egyre inkább úgy érezte – sőt szinte biztosra vette –, hogy addig nem folytathatja az útját, míg le nem számol a múltja árnyékaival.

Tudta is, hogyan intézhetné el örökre őket. Ha gondosan csapdát állítana az asha'manek és a tudós asszonyok segítségével, akkor szétzúzhatná a gyermekeket. Elképzelhető, hogy akár az egész sereget meg tudná semmisíteni.

Megvoltak ehhez az eszközei, a lehetősége, de még az oka is. Többé nem kellene üldözőktől tartania. Nem kellene részt vennie a fehérköpenyek kirakatpereiben. Hatalmas ugrással megindult. Jó harminclábnyi magasba felemelkedett, majd lágyan földet ért. Mozgásba lendült, és az út mentén délkeleti irányba futott.

A fehérköpenyek táborára egy erdős völgyben bukkant rá. Sok ezer fehér sátor sorakozott itt szűk körökben. Legalább tízezer gyermeket szállásoltak el ezen a helyen. A zsoldosok és a többi katona létszámát ugyancsak tízezerre becsülte. Balwer becslése szerint itt vonták össze az életben maradt gyermekek legnagyobb részét. Igaz, a férfi azt nem magyarázta meg, hogy miből vonta le ezt a következtetést. Perrin csak remélni tudta, hogy a gyűlölet nem homályosította el annyira Balwer ítélőképességét, hogy meggondolatlan döntésre ösztökélje.

Perrin elindult a sátrak között. Talán észrevesz valamit, ami elkerülte Elyas és az aielek figyelmét. Ezt nem tartotta különösebben valószínűnek, de úgy vélte, érdemes szétnézni, ha már amúgy is itt jár. Ezenfelül a saját szemével is látni akarta a tábort. Felemelte a sátrakat elzáró vásznat. Végigsétált a kijelölt utakon. Gondosan megvizsgálta a helyet, és megpróbált rájönni arra, hogy milyen emberek táboroztak itt. A tábort igen nagy gonddal alakították ki. A sátrak belseje ugyan nem látszott túl sokáig, de ha megpillantott valamit, az mind rendről és fegyelemről árulkodott.

A fehérköpenyek szerették gondosan rendbe rakva, összehajtva, szabályosan tartani a holmijukat. Elhitették magukkal azt is, hogy ugyanilyen módon az egész világot határozott szabályok közé lehetne szorítani. Azt gondolták, hogy egy vagy két szóval minden embert meg lehet határozni.

Perrin megcsóválta a fejét, és elindult a főparancsnok sátra felé. A sátrak elhelyezkedését figyelembe véve könnyen odatalált. A legbelső gyűrűben álló sátor nem volt sokkal tágasabb a többinél. Meghajolva lépett be. Talán itt majd talál valami használhatót. Csupán egyszerű berendezést látott. A priccsen az ágynemű mindig másutt volt, valahányszor csak abba az irányba nézett. Az asztalról hol eltűntek, hol meg felbukkantak a dolgok.

Odalépett és felemelte az éppen megjelenő tárgyat. Egy pecsétgyűrűt tartott a kezében. Nem ismerte fel a címert, a szárnyas tőrt, ám az emlékezetébe véste, mielőtt a gyűrű semmivé foszlott volna az ujjai között. Nem volt elég tartós ahhoz, hogy sokáig itt maradjon a farkasálomban. Bár Perrin már találkozott a fehérköpenyek parancsnokával, és leveleket is váltottak, mégsem tudott sokat ellenfele múltjáról. A címer talán segít.

Még egy darabig a sátorban maradt, de semmi hasznosat sem talált. Innen abba a nagyobb sátorba ment át, ahol Gaul jelentése szerint a foglyok nagy részét tartották. Odabent egy pillanatra felbukkant Gill mester kalapja, de aztán el is tűnt.

Perrin elégedetten kilépett a szabadba. Ekkor azonban eszébe jutott valami, amitől elromlott a kedve. Nem kellett volna valami ilyesmivel próbálkoznia, amikor elrabolták a feleségét? Akkor rengeteg felderítőt küldött Maldenbe. A Fényre! A többiek csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudták megakadályozni azt, hogy ne saját maga induljon el a felesége nyomában! Az viszont eszébe sem jutott, hogy a farkasálomban nézzen szét a városban.

Lehet, hogy nem lett volna semmi értelme sem. Az viszont most igencsak zavarta, hogy eszébe sem jutott ez a lehetőség.

Éppen a fehérköpenyesek sátrai között álló szekér mellett haladt el, amikor valósággal megdermedt. A jármű nyitott rakterében egy viharvert külsejű, ezüstfehér farkas hevert.

– Túlságosan is beszűkültem, Ugró! – szólította meg a farkast. – Olyan nagyon összpontosítok egy-egy cél elérésére, hogy óvatlanná válók miatta. Ez veszélyes lehet. Pont úgy, mint a csatában, ahol csak a szemben álló ellenségre figyelve kiszolgáltatom az oldalamat az oldalt elhelyezkedő íjászoknak.

Ugró szája leheletnyit kinyílt. Felvillant arcán a farkasok jellegzetes mosolya. Kiszökkent a kocsiból. Perrin megérezte a közelben járó többi farkast is. Ezzel a falkával futott korábban. Itt volt Tölgytáncos, Szikrázó és Zabolátlan is.

– Hát rendben – folytatta a fiatalember, és Ugróra nézett. – Készen állok a tanulásra.

Ugró leült a földre. Végignézett Perrinen.

Kövess!

A farkas eltűnt.

Perrin káromkodva körülnézett. Hova tűnhetett? Keresztülsietett a táboron, és gondosan figyelve kereste a farkast. Sehol nem találta Ugrót. Ekkor megnyitotta az elméjét. Semmi.

Ifjú Bika. Ugró hirtelen ott állt a háta mögött. Kövess!

Újra eltűnt.

Perrin felmordult, és villámsebesen keresztülrohant a táboron. Amikor a sátrak között nem találta meg a farkast, egy gondolattal átváltott arra a gabonatáblára, ahol legutóbb Ugróval találkozott. A farkas azonban nem volt ott. Perrin a növények között állva, csalódottan nézett körül. Ugró néhány perccel később bukkant fel. A farkas illata jelezte az elégedetlenségét.

Kövess!

– Nem tudom, mit kell tennem! – kiáltott fel Perrin. – Ugró, nem tudom, hova mész!

A farkas letelepedett. Egy farkaskölyök képét küldte Perrin elméjébe. Az ifjú állat csatlakozni akart a falka többi tagjához. Megfigyelte az idősebbeket, és azt tette, amit a többiek.

– Én nem vagyok farkas, Ugró! – méltatlankodott Perrin. – Én nem úgy tanulok, mint ti. Meg kell magyaráznod, ha valamit akarsz tőlem.

Kövess ide! A farkas újabb képet küldött. Meglepő módon ez Emondmező volt. Utána köddé vált.

Perrin a nyomába eredt és már elő is bukkant az ismerős, zöld környéken. A legelőt épületek hosszú sora szegélyezte. Ezt furcsának találta. Hiszen Emondmező valamikor egy aprócska falu volt. Nem pedig egy kőfallal körülvett város, ahol kikövezett úton lehetett eljutni a legfontosabb csapszékbe. Nagyon sok minden megváltozott az alatt a rövid idő alatt, hogy eljött onnan.

– Miért jöttünk ide? – tudakolta.

Ingerülten látta, hogy a farkasfejes zászló még mindig ott lobog az árbocon, a legelő fölött. Lehet, hogy csak a farkasálom csapta be az érzékszerveit, ám ebben erősen kételkedett. Nagyon is jól emlékezett arra, hogy a folyóközi emberek milyen lelkesedéssel sorakoztak fel Aranyszemű Perrin zászlaja mögé.

Az emberek furcsák.

Az idős farkas felé fordult.

Az emberek nagyon különös dolgokra gondolnak, üzente a farkas. Meg sem próbáljuk megérteni őket. Miért menekül a szarvas? Miért repül a veréb? Miért nőnek a fák? Csak úgy. Ez a dolguk.

– Na, szép – felelte Perrin.

Nem taníthatom vadászni a verebet, folytatta Ugró. A veréb pedig nem oktatja repülésre a farkast.

– Itt te is tudsz repülni! – ellenkezett Perrin.

Így igaz. Pedig nem tanítottak meg rá. Tudom, hogyan kell.

Ugró illatába zavar és más erős érzelmek vegyültek. Valamennyi farkas vissza tudott emlékezni mindarra, amit fajtájuk bármelyik tagja is megtanult. Ugrót azért fogta el a csalódottság, mert tanítani akarta Perrint, de nem nagyon tudta, miként adhatná át tudását úgy, ahogy azt az emberek szokták.

– Kérlek, próbált meg elmagyarázni nekem, hogy mire is gondolsz! – kérlelte Perrin. – Gyakran mondogatod azt, hogy túlságosan is „erősen” vagyok itt. Meg, hogy ez veszélyes. De miért?

Most éppen alszol, válaszolta Ugró. A másik éned. Nem maradhatsz itt túl sokáig. Nem szabad elfeledkezned arról: nem természetes az, hogy itt vagy. Ez itt nem a te vackod.

Ezután a közeli házak felé fordult. Az ott az almod, a szüleid tanyája. Ez a hely. Emlékezz rá! Akkor majd nem fogsz elveszni. Valamikor a fajtád pontosan ezt a módszert használta. Meg fogod érteni.

A farkas nem kérdésnek szánta ezeket a szavakat, bár mintha valamiért könyörgött volna. Nem tudta, miként magyarázhatná el jobban a dolgokat?

– Megpróbálhatom – válaszolta gondolatban Perrin.

Igyekezett a lehető legjobban felfogni Ugró üzenetét. A farkas azonban tévedett. Nem ez a hely volt az ő otthona. Ő Faile oldalán érezte otthon magát. Erre kell majd emlékeznie ahhoz, ha el akarja kerülni, hogy túlságosan erősen magába szívja a farkasálom.

Látom elmédben a nőstényedet, Ifjú Bika, gondolta Ugró félrehajtott fejjel. Olyan a társad, mint egy méhkas. Tele van édes mézzel és szúrós fullánkokkal. A farkas elméjében Faile egy igencsak zavarba ejtő nőstény farkasként jelent meg. Ez az állat az egyik pillanatban még barátságosan odadörzsölte az orrát Perrin arcához, majd a következő percben dühösen a fiúra morgott és megakadályozta, hogy ő is egyen a zsákmányból.

Perrin elmosolyodott.

Az emlékezés a dolog egyik kulcsa. A másik viszont te magad vagy. Ifjú Bikának Ifjú Bikának kell maradnia. A farkas elméjében csillogó víztükör jelent meg. A hullámok miatt nem lehetett látni benne a dolgok képmását.

– Nem értem.

E helynek az ereje valójában a te erőd. Ugró egy kőbe faragott farkas képmását mutatta meg. Az idős állat rövid ideig töprengett. Állj fel! Maradj itt! Legyél az, aki vagy!

Ezt követően a farkas felállt és elhátrált, mintha csak arra készült volna, hogy lerohanja a fiút.

Perrin enyhe zavarral elképzelte saját magát. Megpróbálta ezt a képet a lehető legerősebben az elméjébe vésni.

Ugró mozgásba lendült és teljes erővel nekivágódott Perrinnek. Ilyet már korábban is tett. Akkor valahogy kitaszította őt a farkasálomból.

Ezúttal azonban Perrin résen volt, és készen állt. Ösztönösen ellenállt a lökésnek. A farkasálom hullámzani kezdett körülötte, de aztán ismét megszilárdult a világ. Ugró egyszerűen visszapattant, pedig a súlyos farkasnak valójában fel kellett volna löknie Perrint.

Ugró úgy rázta meg a fejét, mint aki elkábult.

Remek! Jól van. Tanulsz. Újra!

Perrin megfeszítette az izmait, éppen a kellő időben, mert Ugró ismét nekicsapódott. A fiú felmordult, de szilárdan kitartott a helyén.

Ide megyünk, jelezte Ugró, és felvillantotta a gabonatábla képét. Eltűnt, és Perrin a nyomába eredt. Abban a pillanatban azonban, ahogy előbukkant az új helyen, a farkas elmében és testben egyaránt újra nekiugrott.

Perrin a földre zuhant. Körülötte elhomályosultak a formák és minden elködösült. Érezte, ahogy kilökik. Valósággal kiszakadt a farkasálomból, vissza a hétköznapi álmai közé.

Nem! – gondolta, és a saját képmására összpontosított, ahogy ott térdel a gabonaföldön. Hiszen ott volt. Képzeletében minden kézzelfogható és valódi volt. Érezte a búzát, a nedves levegőt, a szélben kavargó földszagot és a lehullott leveleket.

Megszilárdult a táj. Ő lihegve térdelt a földön. Sikerült a farkasálomban maradnia.

Jól van. Gyorsan tanulsz, gondolta Ugró.

– Nem tehetek mást – felelte Perrin, és feltápászkodott.

Közeledik az Utolsó Vadászat, gondolta Ugró, majd felvillantotta a fehérköpenyek táborának a képét. Perrin a nyomába eredt és felkészült az összecsapásra. Nem ugrottak neki. Körülnézett és a farkast kereste.

Ekkor valami az elméjébe vágódott. Semmi sem mozdult, mert csupán gondolatban érte támadás. Nem volt olyan erős, mint korábban, viszont nem is számított rá. Éppen csak vissza tudta verni.

Ugró elegáns mozdulattal a magasból ért földet. Mindig figyelned kell! Mindig, de legfőképpen akkor, amikor mozogsz, üzente. Elméjében kibontakozott egy óvatos farkas képe, aki gondosan beleszimatol a levegőbe, mielőtt kimerészkedne a mezőre.

– Értem.

De akkor se legyél túl erősen itt! – figyelmeztette Ugró.

Perrin abban a pillanatban megpróbált Faile alakjára összpontosítani, meg arra a helyre, ahol épp aludtak. Az otthonára. Ekkor… mintha elhalványodott volna. A bőre ugyan nem vált áttetszővé és a farkasálom is ugyanolyan maradt, mint korábban, de ő valahogy kiszolgáltatottabbnak érezte magát.

Ügyes! Mindig figyelned kell, de nem szabad túl erősen ragaszkodnod a jelenléthez. Mintha egy kölyköt tartanál a fogaid között, gondolta Ugró.

– Nem lesz könnyű megőriznem az egyensúlyomat – felelte Perrin.

Ugró illatából enyhe zavar áradt. Még szép, hogy nehéz az ilyesmi. Perrin elmosolyodott.

– Hogyan tovább?

Fussunk! Aztán majd még gyakorlunk, gondolta Ugró.

A farkas eliramodott. Ezüstszürke nyílként süvített az út irányába. Perrin a nyomába eredt. Érezte Ugró elszántságát. Különös módon ez az illat Tam szagára emlékeztette. Az idős férfinak volt ilyen illata, amikor felkészítette a menekülteket a küzdelemre. Perrin ismét elmosolyodott.

Az út mentén rohanva megpróbált kellő mértékben ott maradni az álomban, miközben készen állt arra, hogy a legkisebb veszély jelére is határozottan és erősen vissza tudja vetíteni önmagát. Ugró időnként rátámadt. Megpróbálta kitaszítani tanítványát a farkasálomból. Egészen addig folytatták a gyakorlást, amikor Ugró váratlanul megtorpant.

Perrin nem tudott azonnal megállni. Néhány lépéssel megelőzte a farkast. Valami volt ott előttük. Az áttetsző, ibolyaszínű fal egyszerűen kettévágta az országutat. Mindkét irányban egészen a messzeségbe nyúlt, fent pedig magasba, az égbe.

– Ugró, ez meg mi a csuda? – kérdezte Perrin.

Valami rossz dolog. Nem lenne szabad itt lennie, gondolta a farkas. A szagába düh vegyült.

Perrin közelebb lépett és egyik kezével meg akarta érinteni a csillogó felszínt. Megtorpant. A fal mintha üvegből lett volna. Még csak hasonló dologgal sem találkozott a farkasálomban. Talán olyasmire bukkantak, mint a gonosz buborékjai? Felnézett a magasba.

A fal hirtelen felvillant, majd eltűnt. Perrin pislogva hátratántorodott. Ugró felé fordult. A farkas leült a hátsó lábára, és feszülten figyelte a fal helyét.

Gyere, Ifjú Bika! Valahol máshol fogunk gyakorolni, gondolta végül, és felkelt.

Ügetve futni kezdett. Perrin egy pillantást vetett az útra. A fal semmilyen nyomot nem hagyott maga után a sárban.

Rosszkedvűen Ugró nyomába eredt.

– A Fény égessen meg! Hát hol vannak azok az íjászok? – bömbölte Rodel Ituralde, miközben felért a hegy legtetejére. – Már egy órával ezelőtt fel kellett volna sorakozniuk a legszélső bástyák tetején, hogy felváltsák a számszeríjászokat.

Odalent hangos dübörgéssel, üvöltéssel, hörgéssel, a csengő fém zajával tovább tombolt a csata. Újabb trallokhorda próbált átkelni a folyón. Tutajokkal vagy durván összeeszkábált úszó hidakkal akarták leküzdeni a gázlót. A trallokok gyűlölték a folyókat. Igencsak erős kéz kellett ahhoz, hogy folyóvízbe kényszerítsék őket.

Éppen ezért volt annyira fontos ez az erődítmény. A hegyoldal meredeken lejtett a környék egyetlen, viszonylag szélesebb gázlója irányába. Északon trallokok özönlöttek elő a Fertő felé vezető hágók irányából. Itt viszont útjukat állta az Arinelle folyó. Ha a vezetőiknek sikerül rákényszeríteni őket arra, hogy átkeljenek, akkor valahogy fel kellene jutniuk a hegyoldalon. A meredek lejtőt árkokkal és földsáncokkal erősítették meg. Legfelül íjászok várakoztak. A Fertőből egyetlen más út sem vezetett Maradon városa felé. A trallokoknak át kellett jönniük a hegyen.

Az erőd ideális helyen feküdt ahhoz, hogy védői megállítsák a túlerőben lévő ellenséget. Ám sajnos még a legerősebb várat is le lehet rohanni, főleg, ha a védelmezőket elcsigázta az elmúlt hetek szakadatlan küzdelme. A trallokok egy része már átkelt a folyón. A záporozó nyilakkal nem törődve a hegyoldalon harcoltak. Tetemeik ott hevertek az árkokban, a magas földsáncok előtt.

Ituralde a lapos hegycsúcson alakította ki a főhadiszállását. Itt volt a felső tábor is. Parancsokat kiabálva szemügyre vette odalent az árkok, mellvédek és tornyok rendszerét.

Az egyik mellvéden sorakozó pikások újabb tucatnyi trallokkal végeztek. Ituralde feszülten figyelte a küzdelmüket, míg három pika hegye nem végzett az utolsó trallokkal, egy hatalmas kosfejű bestiával is.

Nagyon úgy tűnt, hogy újabb roham várható. Az enyészek trallokok újabb hordáját hajtották maguk előtt a hágón át. Olyan sok hulla hevert a folyóban, hogy tetemeik egy időre elzárták a vörösre színeződött víz útját. A többiek viszont éppen a hullákra taposva törtek előre.

– Íjászok! – kiáltotta Ituralde. – Hol a fényverte…

Végre megérkeztek az íjászok. Ez a század is a tartalékba tartozott. Legtöbbjük rézbőrű domani volt, ám akadt közöttük néhány magányos taraboni is. A legkülönbözőbb fajta íjakkal voltak felszerelve: keskeny domani hosszúíjakkal, kígyóra emlékeztető saldaeai lovassági fegyverekkel, amelyeket a falvakban vagy az őrhelyeken szereztek, néhányuk pedig embermagasságú folyóközi íjat szorított a kezében.

– Lidrin! – kiáltotta Ituralde. A fiatal, kőkemény tekintetű katonatiszt odasietett parancsnokához a lapos hegytetőn át. Lidrin barna egyenruháját ráncok borították és igencsak bepiszkolódott a térdén. Nem azért, mert fegyelmezetlen lett volna, hanem mert olyan időket éltek át, amikor az embereinek nagyobb szüksége volt a parancsnokukra, mint a gyakori mosásra.

– Menj az íjászokkal a tornyokba! – parancsolta Ituralde. – Azok a trallokok ott újabb támadásra készülnek. Nem akarom, hogy egy osztaguk már megint feljusson egészen a hegytetőre, világos? Ha elfoglalják az állásainkat és felhasználják ellenünk, azzal nagyon elszúrnák a mai reggelemet.

Lidrin nem mosolyodott el parancsnoka megjegyzését hallva, ahogy azt valamikor tette. Mostanában már egyáltalán nem mosolygott. Csak akkor látszott halvány derű az arcán, ha megölt egy trallokot. Tisztelgett és kocogva az íjászok nyomába eredt.

Ituralde megfordult és lenézett a hegy oldalán. Az alsó tábort a meredek hegyoldal árnyékában alakították ki. Ez a hegy valamikor csupán egy természetes akadály volt, de a saldaeaiak az évek során fokozatosan kiépítették. Egyik oldala hosszan lejtett a folyó felé, míg a másik meredeken zuhant az ellenkező irányba. Az alsó táborban állomásozó csapatok zavartalanul alhattak és ehettek. Nem volt nehéz megvédeni az ott felhalmozott készleteket. A tábort megvédte az ellenfél nyílvesszőitől az a meredek hegygerinc, aminek a tetején most ő is állt.

Mindkét tábor, a fenti és a lenti is eléggé vegyes képet nyújtott. A sátrak egy részét saldaeai falvakból szerezték. Jó pár domani sátor is állt közöttük, meg olyan ideiglenes szállások tucatjai, amelyeket Kapuk segítségével a földrész legkülönbözőbb részeiről hozták. Nem kevés ormótlan, csíkos mintájú cairhieni pavilont is látott. Bárminek örült, ami megóvta az embereit az esőtől.

A saldaeaiak az erődépítés igazi nagymesterei voltak. Milyen jó lett volna, ha neki sikerült volna a helybélieket meggyőznie arról, hogy ne rejtőzködjenek Maradon városának falai mögött, hanem jöjjenek segíteni.

– Na, most! – kiáltotta a hadúr. – Hol a…

Elhallgatott, amikor hirtelen elsötétedett az égbolt. Alig maradt ideje arra, hogy káromkodva hasra vágja magát, és máris hatalmas tárgyak záporoztak a felső táborra. Becsapódásukat fájdalmas kiabálás és zavart üvöltözés követte. Nem sziklatömbökkel lőtték őket, hanem holttestekkel. Halott trallokok ormótlan tetemeivel. Az árnyfattyak serege végre csak hadrendbe állította a kővetőit.

Ituralde részben elégedettséget érzett azért, hogy sikerült erre kényszerítenie az ellenfelét. Az ostromgépeket kétségtelenül azért hozták magukkal, hogy felhasználják a valamivel délebbre fekvő Maradon bevétele során. Most viszont arra kényszerültek, hogy a harci gépeket a gázló túloldalán építsék fel. Miközben Ituralde arcvonalát támadták, az árnyfattyak előrenyomulása lelassult, ráadásul az ostromgépeik is sebezhetővé váltak.

Arra viszont nem számított, hogy dögöket fognak a magasba lőni. Káromkodva figyelte, ahogy az ég ismét elsötétedett. A becsapódó tetemek összedöntötték a sátrakat és agyoncsapták a katonákat.

– Gyógyítók! – bömbölte a parancsnok. – Hol vannak azok az asha'manek?

Keményen hajtotta az asha'manjeit, amióta csak kezdetét vette az ostrom. Szinte az összeomlás határáig. Most azonban visszatartotta őket. Csak akkor szálltak harcba, ha egy-egy tralloktámadás túlzottan is megközelítette a felső tábort.

– Nagyuram! – Egy fiatal, mocskos hírnök bukkant fel az arcvonal irányából. A holtsápadt domani fiatalember még nem volt elég idős ahhoz, hogy igazi hetyke bajuszt növesszen magának. – Finsas kapitány jelenti, hogy az árnyfattyak serege ostromgépeket fog bevetni. Tizenhat katapultot számolt meg.

– Üzenem Finsas kapitánynak, hogy legközelebb azért igyekezzen egy kicsit! – mordult fel Ituralde.

– Sajnálom, nagyuram, olyan gyorsan legördítették őket a hágóról, hogy először nem is jöttünk rá, mit látunk. Az első sortűz az őrhelyünket érte. Finsas nagyúr is megsebesült.

Ituralde biccentett. Rajabi bukkant fel, hogy átvegye a parancsnokságot a felső táborban és megszervezze a sebesültek mentését. Több tetem egészen az alsó táborig repült. Az ostromgépek képesek voltak arra, hogy átlőjenek a hegy fölött és veszélyeztessék a korábban védett helyen felsorakozó katonák életét. Kénytelen lesz hátrább helyezni az alsó tábort a síkság felé, Maradon irányába. Ez viszont lelassítja az ellentámadásokat. Fényverte hamu!

Azelőtt nem káromkodtam ennyit, gondolta Ituralde. Az a legény, az Újjászületett Sárkány, vele kezdődött. Rand al'Thor sok mindent ígért neki. Volt, amit nyíltan kimondott, más dolgokra csak utalt. Megígérte, hogy megvédi Arad Domant a seanchanok ellen, azt, hogy Ituralde életben maradhat, és nem kell meghalnia a seanchanok csapdájában. A legfőbb ígérete viszont arról szólt, hogy fontos feladatot ad neki. Életbevágóan fontosat. Lehetetlenül nagyot.

Vissza kell tartania az Árnyékot, addig kitartani, amíg meg nem jön a segítség.

Az égbolt ismét elsötétedett. Ituralde beugrott a parancsnoki harcálláspontra. Ezt pontosan az ostromgépek miatt védelmezte erős fatető. Nem tetemekre számított, hanem arra, hogy ellőnek idáig egy-egy kisebb kődarabot. Fent a katonák nem tömörültek egy helyen, hanem elkezdték lehordani a sebesülteket az alsó tábor viszonylagos biztonsága felé. Onnan az útjuk Maradon, a síkság felé folytatódott. Rajabi irányította a mentőket. A hatalmas termetű harcos nyaka olyan vastag volt, mint a tízéves kőrisfa. A karja sem maradt el semmivel mellette. Bicegve igyekezett a sebesültek mellett. A bal lábát korábban térdből amputálni kellett. Az asha'manek a legjobb tudásuk szerint meggyógyították, így már egy falábbal tudott járni. Rajabi egyszerűen megtagadta, hogy a többi sebesült társaságában ő is elmenjen az egyik Kapun keresztül. Ituralde nem is nagyon erősködött. Egy sebesülés miatt nem akart eldobni egy jó tisztet.

Egy fiatal tiszt összerezzent, amikor a harcálláspont fatetején hangos csattanással szétloccsant egy felfúvódott tetem. Bár nagyon is domani stílusú bajusz, sőt még egy nyílhegy alakú szépségjegy is ékesítette az arcát, a fiatal harcosnak, Zhellnek jóval sápadtabb volt a bőre, mint egy átlagos domaninak.

Már nem tudják sokáig tartani a hegyet a trallokok ellen. Az ellenség elképesztő erőt vetett be. Ituralde tudta: kénytelen lesz lépésről lépésre visszavonulni. Vissza, Saldaeába, aztán tovább Arad Doman felé. Furcsa, de mostanában állandóan hazafelé kellett visszavonulnia. Először délről, most meg északkeletről.

Arad Domant pedig szétzúzzák a seanchanok és a trallokok. Remélem, hogy betartod a szavadat, te legény!

Sajnálatos módon Maradonba viszont nem vonulhatott vissza. A várost védő saldaeaiak világosan az értésére adták, hogy megszállónak tartják őt, de még az Újjászületett Sárkányt is. Átkozott bolondok! Most viszont legalább megpróbálhatja lerombolni azokat az ostromgépeket.

Újabb tetem vágódott a tetőnek. Az ácsozat kitartott. A bűzből és időnként a loccsanó hangból egyértelműnek tűnt, hogy nem a legfrissebb holttesteket használták fel lövedékekként. Ituralde biztosra vette, hogy a tisztjei tudásuk legjavát nyújtva teljesítik a kötelességüket. Ilyenkor jobb nem beavatkozni. Kihúzta magát, és halálos nyugalommal hátratette a kezét. A katonák az építményen belül, de azon kívül is a vezérükre sandítottak, és önkéntelenül is kihúzták magukat. Még a legjobb terv is csak addig tart, amíg be nem vágódik az első nyílvessző, ám egy határozott fellépésű, elszánt parancsnok már azzal is megzabolázhatja a zűrzavart, ha nyugodt példaképül szolgál.

Odafent a magasban viharos felhők kavarogtak. Az ezüst-fekete örvénylés a tűzön felejtett üst tartalmára emlékeztette a megfigyelőket. Az üst fémje a széleken elővillant a rárakódott korom alól. Annyira természetellenes volt az egész! Ituralde meg akarta mutatni az embereinek, hogy nem fél a viharos égtől. Még akkor sem, ha eső helyett hullák zuhantak a magasból.

Folytatódott a sebesültek kimentése. Megkezdődött az alsó tábor lebontása. Elindult a menet, hogy valamivel hátrább újra felépítsék a tábort. Az íjászok és a számszeríjászok folyamatosan lőttek. A pikások készen álltak a sáncok mentén. Hiába volt jelentős erejű lovassága, idefent nem lehetett harcba vetni őket.

Azok az ostromgépek azonban sziklatömböket és kőzúzalékot lőve könnyedén felőrölték volna a védőket. Ituralde viszont úgy gondolta, hogy nem várja be ezt. A katapultok lángolni fognak. Egy Kapun át vagy egy asha'man, vagy tüzes nyílvesszőket kilövő íjászok fognak lecsapni rájuk.

Bárcsak visszavonulhatnék Maradonba! A város saldaeai ura azonban nem fogja beengedni. Ha oda vonul vissza, akkor a serege szétzúzódik a városfal és a trallokok között.

Átkozott, ostoba barmok! Hát milyen idiótának kell lenni ahhoz, hogy valaki ne adjon menedéket, amikor éppen az árnyfattyak serege közeledik a kapui felé?

– Jelentést kérek a veszteségeinkről! – fordult Nils hadnagy felé. – Az íjászok készüljenek fel arra, hogy lecsapjanak az ostromgépekre! Hívd ide a szolgálatban lévő két asha'mant is! Figyelmeztesd Creedin kapitányt, hogy a trallokok támadhatnak a gázlón keresztül! Az ostromgépek miatt megkétszerezik az erőfeszítéseiket, mert azt hiszik, hogy szétziláltak minket.

A fiatalember bólintott és sietve engedelmeskedett. Mellette széles állkapcsát dörzsölgetve Rajabi bicegett be az építménybe.

– Már megint igazad volt. Itt vannak az ostromgépek, tényleg bevetették őket ellenünk.

– Igyekszem eltalálni a dolgokat – válaszolta Ituralde. – Ha nem sikerül, akkor veszítünk.

Rajabi morgott valamit. Odafent tovább kavarogtak a felhők. A távolból Ituralde jól hallotta a trallokok üvöltözését, a harci dobok hangját, az emberek ordításait.

– Valami nincs itt rendben – jelentette ki.

– Felfoghatatlan ez az egész rohadt háború! – mérgelődött Rajabi. – Nem nekünk kellene itt állnunk, ez itt a saldaeaiak helye. Az egész hadseregüknek, nem csak annak a pár lovasnak, akit a Sárkány nagyúr mellénk állított.

– Valami más sincs rendben – töprengett Ituralde, és felnézett az égre. – Miért hullákkal lőnek, Rajabi?

– Hogy szétziláljanak minket.

Ennek talán még lett is volna értelme, de mi van akkor az első néhány sortűzzel? Először miért nem sziklatömböket lőttek? Azok is éppen elég sérülést okoztak volna, utána pedig már jöhettek volna a tetemek a meglepett védők nyakába. A trallokok képtelenek voltak az ilyen taktikai döntésekre, ám az enyészek… ők igencsak ravaszak. Ituralde ezt a saját bőrén tapasztalta.

Miközben a hadúr az égboltot bámulta, a magasból ismét zuhogni kezdtek a tetemek. Mintha csak a felhők között tenyésztették volna a hullákat. A Fényre, honnan szereztek ennyi ostromgépet? Hogy tudnak egyszerre több száz hullát kilőni?

A hírnök tizenhat ostromgépről beszélt. Annyi ehhez kevés. És némelyik hulla nem zuhant túlságosan is lassan?

Ituralde úgy érezte, mintha leforrázták volna. Ezek az átkozott, körmönfont szörnyetegek!

– Íjászok! – üvöltötte a főparancsnok. – Íjászok, figyeljétek az eget! Ezek nem hullák!

Elkésett a figyelmeztetéssel. Még be sem fejezte az üvöltést, amikor odafent kinyílott a draghkarok szárnya. A magasból lezúduló „tetemek” több mint a fele valójában eleven árnyfattyúnak bizonyult. A zuhanó dögök között rejtőzködtek. Amióta néhány nappal korábban az első draghkar megtámadta a sereget, Ituralde valamelyik íjászegysége folyamatosan – éjjel és nappal is – figyelte az eget.

Az íjászok azonban nem kaptak parancsot arra, hogy lőjenek a zuhanó testekre. Ituralde továbbra is parancsokat harsogott, amikor kirohant a fedezékből és kirántotta a kardját a hüvelyéből. A felső tábor valósággal szétesett, amikor a draghkarok földet értek a katonák között. Jó páran a parancsnoki harcálláspont körül szálltak le. Embertelenül nagy, fekete szemük ragyogva figyelte a környéket és édes dalukkal valósággal magukhoz csábították az embereket.

Ituralde torka szakadtából ordított. Megpróbált a saját hangjával minden más zajt kioltani. Az egyik szörnyeteg éppen őt vette célba. Harsogó üvöltése azonban megakadályozta, hogy meghallja a csábító éneket. Ellenfele embertelen arcán a meglepődéshez hasonló érzelem villant fel. Ituralde tántorogva elindul feléje. Úgy tett, mintha a lefegyverző dallam rabja lett volna. A következő pillanatban aztán egy mesteri mozdulattal keresztüldöfte a szörny nyakát. A parancsnok még akkor is üvöltött, amikor kirántotta a tetemből a pengét. A tejfehér bőrt elöntötte a túl sötét vér.

Ituralde megpillantotta Rajabit. A féllábú harcos a földre zuhant és az egyik árnyfattyú már rá is vetette magát. A főparancsnok nem tudott odasietni. Ekkorra már egy újabb szörnyeteggel találta szemközt magát. A szeme sarkából azonban megkönnyebbülten észrevette, hogy egyre több draghkar borult lángba a levegőben. Az asha'manek tűzlabdái.

Ugyanakkor a messzeségből jól hallotta, hogy felerősödött a harci dobok hangja. Ahogy azt megjósolta, már meg is indult a trallokok következő hulláma, hogy minden korábbinál nagyobb erővel törjenek át a gázlón. A Fényre, néha annyira utálta, ha igaza volt.

Nagyon remélem, hogy igazat mondtál és jön az a segítség, te legény! – gondolta, miközben a második draghkarra vetette magát. Iszonyúan fájt a torka az üvöltéstől. A Fényre, jobb, ha igyekszel!

Faile keresztülvágott Perrin táborán. A levegőben valóságos hangzavar úszott, lelkes üvöltözés és harsány parancsok. A férje ismét üzenetet küldött a fehérköpenyeknek. Tárgyalni akart. Egyelőre még nem jött válasz. Faile frissnek és kipihentnek érezte magát. Perrin oldalához bújva átaludta az egész éjszakát a dombtetőn. Éppen elég matracot és takarót vitetett oda. Különös, de a fűvel borított hegycsúcs sokkal kényelmesebb volt, mint a sátruk.

Reggel visszatértek a felderítők Cairhienből. Nemsokára megismerheti a jelentésüket. A reggelt azonban azzal töltötte, hogy megfürödjön és egyen.

Ideje volt rendezni a dolgot Berelainnel. Határozott léptekkel a mayene-i táborrész felé vette az irányt. Érezte, ahogy dühbe gurult. Berelain túl messzire merészkedett. Perrin ugyan azt állította, hogy a szóbeszédek Berelain szolgálólányai miatt keltek szárnyra, nem maga az úrnő tehetett róluk. Faile azonban átlátott a szitán. A városállam úrnője a cselszövések nagymestere volt, és remekül értett a szóbeszédek manipulálásához. Ez elkerülhetetlen volt akkor, ha valaki viszonylag gyengén próbálkozott egy ország irányításával. Mayene úrnője ezt tette odahaza is, és ugyanezt a módszert alkalmazta itt a táborban, ahol Faile Perrin feleségeként túlságosan is erős ellenfélnek bizonyult.

A mayene-i táborrész bejárata előtt két Szárnyas Őr állt. Mellvértjüket borvörösre festették. Fazék alakú, szárnyakkal díszített sisakjuk hátul a nyakukat is védte. Kihúzták magukat, amikor Faile odaért a közelükbe. A kezükben tartott lándzsák túl díszesek voltak ahhoz, hogy a harctéren használják őket. Hosszú, kék zászlóikat a magasban szárnyaló aranyhéja képmása díszítette.

Faile kénytelen volt hátrahajtani a fejét, hogy a szemükbe nézhessen.

– Kísérjetek az úrnőtökhöz! – parancsolta.

Az őrök bólintottak. Az egyik magasba emelte kesztyűs kezét és magához intett két katonát a tábor belsejéből, hogy vegyék át az őrhelyet.

– Szóltak, hogy számíthatunk az úrnőre – közölte az őr mély hangon Faile-lal.

A fiatal nő összehúzta a szemöldökét.

– Ma?

– Nem, az úrnőnk egyszerűen azt parancsolta, hogy ha úrnőm jön, akkor engedelmeskedjünk önnek.

– Még szép, hogy engedelmeskedtek nekem, hiszen ez itt a férjem tábora!

Az őrök nem álltak le vitatkozni a vendéggel. Valószínűtlennek tűnt, hogy egyetértettek volna vele. Berelain parancsnak engedelmeskedve csatlakozott Perrinhez. A fiatalember azonban arra nem kapott egyértelmű felhatalmazást, hogy vegye irányítása alá a mayene-i csapatokat.

Faile a két őr nyomába eredt. Csodálatos módon a talaj már kezdett kiszáradni. Azt mondta a férjének, hogy őt aztán nem zavarták a pletykák, de ennek ellenére felháborította Berelain vakmerősége. Ez a némber! gondolta Faile. Hogy volt bőr a…

Nem jó, megálljunk csak! Nem gurulhatott dühbe. Egy kiadós üvöltözés után persze sokkal jobban érezte volna magát, ám azzal csak megerősítették volna a szóbeszédeket. Mert mi másra gondoltak volna az emberek, ha látják, hogy beront Berelain sátrába, és utána ordítozik vele? Kénytelen lesz megőrizni a hidegvérét. Nem lesz éppen könnyű.

A mayene-i táborrész alaprajza egy sokküllős kerékre emlékeztetett. A pihenő férfiak egyenes sorai a központi pavilonból indultak ki. A Szárnyas Őrök sátrai odavesztek Gill mesterrel együtt. A katonák ennek ellenére ragaszkodtak a rendhez. Szinte már túlzottan is rendezettnek tűnt itt minden. Gondosan összehajtották a pokrócaikat. Szabályosan elhelyezték a lándzsákat. Nyílegyenes oszlopsor mellett kötötték ki a lovakat. A tábortüzek is szabályos távolságra sorakoztak egymástól. Berelain középen álló sátrát Maldenben szerezték. A levendulaszínű és barnásvörös építmény felé közeledve Faile igyekezett megőrizni a hidegvérét, miközben a két toronymagas őr között a bejárat felé vonult. Az egyik őr megkopogtatta a bejárat mellett földbe vert oszlopot.

Berelain csengő hangját meghallva a harcos félrehúzta a bejáratot eltakaró függönyt Faile elől. Az ifjú nő már éppen be akart lépni, ám bentről szövet zizegése hallatszott. Annoura bukkant elő a sátorból. Az aes sedai egy biccentéssel üdvözölte Faile-t. Arca két oldalán hintázni kezdtek a hajfonatok. Rosszkedvűnek látszott. Még mindig nem sikerült visszanyernie úrnője rokonszenvét.

Faile vett egy mély lélegzetet és belépett a pavilonba. Odabent hűvös levegő fogadta. A földet borító barnásvörös és zöld szőnyeget sötétzöld borostyán kacskaringós mintája díszítette. A sátor meglehetősen üresnek tűnt Berelain megszokott úti bútorzata nélkül, ám Maldenből így is sikerült szerezni néhány erős tölgyfa széket és egy könnyű asztalt.

A vendéget látva Mayene úrnője felállt.

– Faile úrnő! – üdvözölte nyugodtan.

Mayene koronája ragyogott a fején. A dísztelen diadém vékonysága ellenére is lenyűgöző ékszernek tűnt. Csupán az aranyhéja ragyogott rajta. A madár mintha a magasba akart volna lendülni a sátor tetején beszüremlő napfény foltjai irányába. Fent félrehúztak néhány vászondarabot, hogy akadálytalanul bejöjjön a fény. A városállam úrnője aranyzöld színű ruhát viselt. A mellrész merész kivágását csak kihangsúlyozta rendkívül egyszerű öve.

Faile leült az egyik székbe. Veszélyes szóváltás várt rájuk. Könnyen baj lehetett belőle. Ennek ellenére nem halogathatta tovább.

– Remélem, jól érzed magad! – szólalt meg az uralkodónő. – Ugye nem viseltek meg túlzottan az elmúlt napok esői?

– Azok az esők mindenkit megviseltek, Berelain – felelte Faile. – De nem azért jöttem, hogy az időjárásról csevegjünk.

Berelain elhúzta tökéletes alakú száját. A Fényre, hogy mennyire szép volt ez a perszóna! Faile kifejezetten hátrányos külsejűnek érezte magát mellette. Hát nem volt túl nagy orra és túl kicsi keble? A hangja csengését pedig össze sem lehetett volna hasonlítani Berelain mézédes hangjával. Miért alkotott a Teremtő olyan tökéletes embereket, mint ez a nőszemély? Talán, hogy kigúnyolja az emberiség fennmaradó részét?

Perrin azonban nem szerette Berelaint, ő belé volt szerelmes. Erre emlékezned kell!

– Hát legyen! – bólintott Berelain. – Feltételeztem, hogy erre a beszélgetésre majd sor kerül. Hadd jelentsem ki, hogy a szóbeszédeknek semmi alapjuk sincsen. A férjed és közöttem semmilyen illetlen dologra nem került sor.

– Perrin ezt már elmondta – jelentette ki Faile. – Neki pedig jobban hiszek, mint neked.

Berelain elkomorodott. A városállam úrnője igazi nagymesterként mozgott a politika csúszós talaján. Faile irigyelte ügyességét és érzékenységét. Berelain minden fiatalsága ellenére megőrizte apró hazája függetlenségét a lényegesen erősebb és hatalmasabb Tear árnyékában. Faile igazából el sem tudta volna képzelni, hogy ehhez milyen kötéltáncra, mekkora talpraesettségre és ösztönös ravaszságra volt szükség.

– De akkor miért vagy most itt nálam? – kérdezte Berelain, és maga is leült. – Ha a szíved megnyugodott, akkor nincsen semmi baj.

– Mind a ketten pontosan tudjuk, hogy nem az a kérdés, hogy tényleg lefeküdtél-e a férjemmel – mordult fel Faile, és az uralkodónő szeme tágra nyílt. – Nem az mérgesít, ami megtörtént, hanem az, amit az emberek gondolnak.

– A szóbeszéd meg a pletykálkodás elkerülhetetlen velejárója, ha valahol sok ember gyűlik össze – ellenkezett Berelain. – Különösen, ha a férfiak kezdenek el pletykálni.

– Nem támadhatott volna azonban ilyen erős, kitartó szóbeszéd kellő bátorítás nélkül – válaszolta Faile. – Mostanra már a táborban mindenki, még azok a menekültek is, akik felesküdtek rám, úgy vélik, hogy ágyba bújtál a férjemmel, amíg én nem voltam itt. Emiatt nem csupán én látszom bolondnak, de folt került Perrin becsületére is. Nem állhat az emberek élére, ha követői úgy vélik, hogy olyan fajta fickó, aki azonnal valamilyen fehérszemély karjaiba veti magát, mihelyt a felesége kilépett az ajtón.

– Számos uralkodóról terjedtek már el ilyen szóbeszédek – ellenkezett a királynő. – És a pletykák egy része nem is tévedett. A trónok nem inognak meg a hűtlenség miatt.

– Ez talán igaz Illianben vagy Tearben – felelte Faile. – Saldaea azonban ennél többet vár el az uralkodóitól. Ugyanez igaz a folyóközi emberekre is. Perrin nem hasonlít más uralkodókra. Valósággal darabokra szaggatja az, amit az emberei gondolnak róla.

– Azt hiszem, te lebecsülöd a férjedet – jelentette ki Berelain. – Túlteszi magát a dolgon és megtanulja, hogyan kell a szóbeszédet a saját javára felhasználni. Ez férfiként is és uralkodóként is egyaránt a hasznára lesz.

Faile tetőtől talpig végigmérte a másik nőt.

– Neked tényleg fogalmad sincs arról, hogy milyen ember is valójában Perrin, igaz?

Berelain úgy hőkölt hátra, mintha pofon csapták volna. Szemmel láthatóan nem tetszett neki a vita őszinte hangvétele. Ez halvány előnyt jelenthetett Faile számára.

– Azt hiszem, ismerem a férfiakat, Faile úrnő – folytatta Berelain hűvös hangon. – Ez alól a férjed sem kivétel. Mivel pedig úgy döntöttél, hogy őszinte leszel, magam is így teszek. Nagyon okos húzás volt megszerezni Aybarát, amikor lecsaptál rá. Saldaeát így hozzákötötted az Újjászületett Sárkányhoz. Azt azonban ne gondold, hogy többet már nem kell küzdened a férjedért!

Faile vett egy mély lélegzetet. Ideje volt törésre vinni a dolgot.

– Perrin jó hírnevén súlyos csorba esett azzal, amit tettél, felséges asszonyom. Azért talán megbocsáthatnék neked, amit ellenem vétettél, ezért viszont soha.

– Nem tudom, hogy mit tehetnénk.

– Én viszont igen! – csattant fel Faile. – És azt is biztosra veszem, hogy az egyikünknek meg kell halnia.

Berelain megőrizte a hidegvérét.

– Hogy mondtad?

– A Határvidéken megtörténhet, hogy egy nő rájön, egy másik asszony mászott be a férje ágyába. Ilyenkor joga van arra, hogy késpárbajra hívja ki a csábítót.

Alapvetően igazat mondott, ám ez a hagyomány meglehetősen feledésbe merült. Mostanában már nem igazán éltek vele.

– Csak akkor tudom tisztára mosni a nevemet, ha te meg én megküzdünk.

– És az mégis mit bizonyítana?

– Ha mást nem is, a halálod egyértelműen mindenki tudomására adná, hogy a hátam mögött már többé nem fogsz lefeküdni a férjemmel.

– Te most komolyan megfenyegettél a saját sátramban?

– Nem fenyegettelek meg – felelte Faile hűvösen. A Fényre, csak remélni tudta, hogy nem fajul el ez a beszélgetés. – Ez egy kihívás volt.

Berelain töprengő arccal nézett végig a vetélytársán.

– Kiadok egy hivatalos közleményt. Mindenki előtt össze fogom szidni a szobalányaimat a szóbeszéd miatt. Közlöm az egész táborral, hogy semmi sem történt.

– Tényleg azt hiszed, hogy ezzel véget vethetünk a pletykáknak? Hiszen nem tettél ellenük semmit sem, mielőtt visszatértem volna. Ezt pedig bizonyítéknak tekintik. Most pedig mindenki éppenséggel arra számít, hogy úgy teszel, mintha semmi sem történt volna.

– Nem gondolhatod komolyan ezt a… kihívást!

– Ha a férjem becsületéről van szó, Berelain, akkor mindig komoly vagyok.

A másik nő szemébe nézve észrevette az aggodalmat. Berelain nem akart párbajozni. Természetesen maga Faile sem akart megküzdeni a másik nővel, és nem csak azért, mert nem lehetett egészen biztos abban, hogy melyikőjük lesz a győztes. Amúgy mindig is szeretett volna bosszút állni Mayene úrnőjén azóta, hogy az elvette a kését.

– Ma éjjel az egész tábor színe előtt hivatalosan is párbajra hívlak – jelentette ki hűvös nyugalommal. – Egy napod lesz arra, hogy válaszolj vagy távozz.

– Nem veszek részt ebben az őrületben!

– Ezzel már elkéstél – felelte Faile, és felállt. – Akkor, amikor nem léptél fel a szóbeszéd elterjedése ellen.

A kijárat felé fordult. Csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta eltitkolni az idegességét. Észrevette vajon Berelain, hogy mennyire megizzadt a homloka? Úgy érezte, hogy ilyen lehet borotvaélen táncolni. Ha Perrin neszét veszi annak, hogy felmerült a párbaj gondolata, akkor dühöngeni fog. Csak abban reménykedhetett, hogy…

– Faile úrnő! – hallatszott Berelain hangja a háta mögül. Úgy tűnt, Mayene úrnője komolyan aggódott. – Csak találunk valamilyen más megoldást is! Kerüljük el a harcot.

Faile megtorpant és a szíve hangosan dobogott. Lassan megfordult. Berelain arcán őszinte aggodalom látszott. Igen, tényleg elhitte, hogy ő kellőképpen vérszomjas ahhoz, hogy valóban kihívja párbajozni.

– Azt akarom, hogy tűnj el Perrin életéből, Berelain! – jelentette ki Faile. – És ezt el is érem vagy így, vagy úgy.

– Azt akarod, hogy távozzak? – kérdezte Berelain. – Elvégeztük azokat a feladatokat, amelyekkel Sárkány nagyurunk megbízott. Azt hiszem, foghatnám az embereimet, hogy elvonuljunk valahova másfelé.

Faile azonban nem akarta, hogy a vetélytársnője eltávozzon. A csapataira igen nagy szükség volt a fenyegető fehérköpeny sereg árnyékában. És úgy sejtette, hogy Perrinnek később is szüksége lesz majd a Szárnyas Őrökre.

– Nem – válaszolta. – Ha elmész, az semmilyen hatással sem lesz a pletykákra, Berelain.

– Legalább annyit elérünk vele, mintha megölnél – felelte a másik nő száraz hangon. – Ha összecsapunk, és valahogy sikerülne megölnöd engem, akkor mindenki azt gondolná, hogy azért ragadtál fegyvert, mert felfedezted a férjed hűtlenségét és elöntött a harag. Egyszerűen nem értem, hogy azzal mennyiben erősödne a helyzeted. Éppenséggel olajat öntenél a szóbeszéd tüzére.

– Szóval akkor te is látod, hogy mi a baj – bólintott Faile, és nem is próbálta eltitkolni a kétségbeesését. – Egészen egyszerűen képtelenség megszabadulni a szóbeszédtől.

Berelain alaposan végigmérte a vetélytársát. Ez a némber egyszer azzal kérkedett, hogy megszerzi magának Perrint; majdhogynem esküt tett rá. Mostanában viszont, mintha legalábbis részben, már visszavonulót fújt volna, a szemében pedig látszott, hogy aggódik.

Kezdi felismerni, hogy elvetette a sulykot, gondolta Faile. Hát persze, világos, Berelain nem számított arra, hogy ő visszatér Maldenből, csupán azért volt ennyire vakmerő.

Most viszont rájött arra, hogy tovább nyújtózkodott annál, mint ameddig a takarója elért. Ráadásul teljes joggal vélekedett úgy, hogy Faile éppen elég kiegyensúlyozatlan ahhoz, hogy nyilvános párbajra hívja.

– Nem akartam, hogy idáig fajuljanak a dolgok, Berelain – sóhajtott fel, és visszatért a sátor közepébe. – Ahogy Perrin sem. A cselszövéseid komoly gondot okoznak mind a kettőnknek.

– A férjed semmit sem tett azért, hogy elbátortalanítson – felelte Berelain összefont karral. – A távolléted idején voltak pillanatok, amikor kifejezetten ösztönzött a cselekvésre.

– Te annyira nem ismered őt!

Faile-t egyszerűen lenyűgözte az, hogy ez a nő ennyire vak lehetett, miközben elképesztő talpraesettséggel mozgott az élet számos más területén.

– Legalábbis szerinted – ellenkezett Mayene uralkodónője.

– Ebben a pillanatban két út áll előtted, Berelain – válaszolta Faile, és odaállt a másik nő elé. – Megküzdhetsz velem, és akkor az egyikünk meghal. Abban igazad van, hogy ez nem vet véget a szóbeszédnek, viszont utána már nem udvarolhatsz Perrinnek. Vagy azért, mert meghaltál, vagy mert te vagy a felesége gyilkosa.

– A másik lehetőség viszont az – folytatta, és Berelain szemébe nézett –, hogy kitalálsz valamit, amivel egyszer és mindenkorra véget vethetünk ezeknek a szóbeszédeknek. Miattad támadt vihar, neked kell rendbe hoznod a dolgot.

Ez bizony hazárdjáték volt a javából. Ő maga képtelen volt kitalálni bármilyen kiutat is. Berelain azonban jóval körmönfontabb nőszemély volt, mint saldaeai vetélytársnője. Így aztán Faile eldöntötte, hogy besétál a sátorba és megpróbálja elhitetni a nővel azt, hogy nem fog visszariadni az értelmetlen erőszaktól. Utána pedig hagyja, hogy elképesztően ravasz vetélytársnője saját maga találja meg a kiutat.

Sikerülhet?

Faile továbbra is Berelain szemébe nézett. Már nem próbálta meg elfojtani a dühét, a felháborodottságát. Azért, ami történt. Hiszen megverték, majdnem megfagyott, és megalázta közös ellenfelük. Ez alatt az idő alatt pedig Berelainnek volt pofája ahhoz, hogy ilyesmire vetemedjen?

Tekintete rezzenéstelenül meredt a vetélytársa szemébe. Nem áltatta magát azzal, hogy annyira értett volna a politikai játszmákhoz, mint Berelain. Volt azonban valamije, ami teljesen hiányzott a másik nőből: szerelmes volt Perrinbe, őszintén és mélyen. Bármire hajlandó lett volna, hogy megóvja kedvesét a fájdalomtól.

Mayene úrnője komor arccal nézett vissza.

– Hát legyen – jelentette ki végül. – Büszke lehetsz magadra, Faile. Ritka az, hogy… lemondok arról a zsákmányról, amelyre már régóta vágytam.

– Arról még nem beszéltél, miként számoljuk fel a szóbeszédeket.

– Talán megvan ennek is a módja – válaszolta Berelain. – De nem fog neked tetszeni.

Faile kérdően felvonta a szemöldökét.

– Úgy kell tennünk, mintha legjobb barátok volnánk – magyarázta Berelain. – A párbaj vagy a veszekedés csak olajat öntene a tűzre. Ha azonban mindenki azt látja, hogy keressük egymás társaságát, azzal lefegyverezzük a fecsegőket. Ha még ezenfelül kiadok egy nyilvános közleményt, amiben tagadom a szóbeszédet, nos, úgy vélem, ez bizonyára elég lesz.

Faile valósággal lerogyott az előbb is használt székébe. Hogy barátok legyenek? De hiszen utálta ezt a némbert!

– Hihető színjátékot kell előadnunk – folytatta Berelain. Felkelt, odasétált a sátor sarkában álló tálalószekrényhez. Töltött magának a borból. – Csak akkor fog működni.

– És találsz magadnak egy másik férfit – tette hozzá Faile. – Valakit, aki leköti a figyelmedet, legalábbis egy időre. Ezzel is bebizonyíthatod, hogy már nem érdekel Perrin.

Berelain a magasba emelte a kelyhét.

– Hát igen – felelte. – Azt hiszem, ez is segíthetne. Képes vagy eljátszani egy ilyen szerepet, Faile ni Bashere t'Aybara?

Elhitted, hogy hajlandó vagyok elvágni a nyakadat, igaz? – gondolta Faile.

– Biztosra veheted.

Berelain megdermedt. A boroskehely ott lebegett az ajka előtt. Végül elmosolyodott, majd belekortyolt az italba.

– Akkor majd kiderül – biccentett, és leengedte a kelyhet –, hogy mi sül ki ebből az egészből.

Tizenkilencedik fejezet

Tárgyalás a Sárkányokról

Mat megrántotta erős, barna kabátja ujját. A gombok ugyan rézből készültek, ám a kabát semmilyen más díszítéssel nem büszkélkedhetett. A vastag, gyapjúból készült ruhadarabon jó pár olyan nyílvessző ütött lyukat, amelyeknek igazából végezniük kellett volna a fiatalemberrel. Az egyik ilyen rés pereme körül még látszott a vér nyoma, bár a nagy részét már sikerült lemosni. Jó kis kabát volt. Amikor még odahaza élt a Folyóközben, Mat örömmel vásárolt volna magának egy ehhez fogható ruhadarabot.

Az új sátor tükrébe pillantva megdörzsölte az arcát. Végül csak leborotválta azt az átkozott szakállat. Perrin vajon hogy a fészkes fenébe bírta ki ezt a szörnyű viszketést? Alighanem csiszolópapírból lehetett a bőre. Hát ő kénytelen lesz valamilyen más módon álcázni magát, ha úgy hozza a szükség.

Borotválkozás közben többször is belevágott a bőrébe. Ennek persze nem az volt az oka, hogy mostanra már elfeledkezett volna arról, hogyan is kell borotválkozni. Képes lesz ellátni magát. Semmi szükség egy újabb inasra, ha egyszer megáll a saját lábán is. A felismerést egy biccentéssel nyugtázva a fejébe csapta a kalapját és a sátor sarkából előhúzta az ashandareit. A pengét díszítő hollók mintha izgatottan készültek volna a következő csatákra.

– Rohadtul igazatok van – morogta Mat, majd a vállára vette az ashandareit, és kilépett a sátorból. Felemelte a földről a hátizsákját és a másik vállára vetette. Mostantól kezdve a városban tölti az éjszakáit.

Keresztülsétált a táboron. Odabiccentett a közeledő vörösök egyik osztagának. Megduplázta az őrség létszámát. Erősen tartott a gholamtól, és fejtörést okoztak a közelben elhelyezkedő katonai táborok is. A felükben zsoldosok állomásoztak, míg a többiben valamilyen kisebb nemes úr csatlósai várakoztak. Gazdájuk azért jött a fővárosba, hogy kifejezze hódolatát a királynő előtt. Figyelemre méltó módon azonban csak akkor érkeztek ide, miután már eldőlt a trónviszály.

Mat egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a sok nemes úr most éppen azt bizonygatja Elayne -nek, hogy a csatlósaival együtt az első pillanattól kezdve őt támogatták. Szükség is lesz a kellő meggyőzőerőre, mivel Mat három csapszékben is azt hallotta a részegektől, hogy Elayne csupán az Utazásnak köszönhette azt, hogy sikerült elegendő katonát toboroznia. Az italmérések megbízható forrásnak bizonyultak. Persze, ha valaki írásban kapta meg a hadba hívó parancsát, de nem akart harcolni, akkor kénytelen volt mindenféle mesével kimagyarázni a késlekedését.

– Mat! Mat!

Az ifjú megállt az ösvényen, amikor észrevette a rohanva közeledő Olvert. A fiú a tábor legtöbb katonájához hasonlóan egy ideje már vörös karszalagot viselt. Ennek ellenére ragaszkodott barna nadrágjához és kabátjához. Hóna alatt ott volt nála a Kígyók és rókák játéktáblájául szolgáló összehajtott szövetdarab. A válláról hátizsák lógott.

Lussin és Edder társaságában Setalle a közelből figyelte. Mat a két katonát azért rendelte az asszonyság mellé, hogy vigyázzanak rá is, meg a fiúra is. Nemsokára elindulnak a városba.

– Mat, csak nem mész? – kérdezte a kölyök lihegve.

– Most nem érek rá játszani veled, Olver – magyarázta Mat, és az ashandareit a válláról átvette a könyökhajlatba. – Találkozóm van egy királynővel.

– Tudom én azt – felelte Olver. – Viszont ha már úgyis mind a ketten bemegyünk a városba, akkor mehetnénk együtt, hogy kidolgozzunk egy jó tervet. Törtem a fejemet azon, hogyan lehetne legyőzni a kígyókat és a rókákat! Megmutatjuk nekik, Mat, a Fény égessen meg, de elintézzük a mocskos disznókat!

– Kitől tanultad ezt a mocskos beszédet?

– Mat, ez nagyon fontos! – bizonygatta a fiú. – Szükségünk van egy jó tervre. Még nem beszéltük meg, hogy mihez is kezdünk.

Mat csendben elátkozta magát azért, hogy Olver füle hallatára kezdték el megbeszélni Moiraine kiszabadításának a terveit. A kölöknek nagyon nem fog tetszeni, ha megtudja, hogy itt kell maradnia.

– Nekem most inkább azon kell gondolkoznom, hogy mit mondjak a királynőnek – felelte az állát vakargatva. – Persze, ettől még igazad van, a tervezés nagyon is fontos. Miért nem keresed meg Noalt? Mondd el neki a terveidet!

– Már elmondtam – válaszolta Olver. – Meg Thomnak is és Talmanesnek is.

Talmanesnek is? De hiszen ő nem is megy velük a toronyba. A Fényre, Olver vajon még kinek mondott el mindent?

– Figyelj, Olver! – szólalt meg Mat, és leguggolt, hogy a fiú szemébe nézhessen. – Nem mondhatsz el mindent mindenkinek, hiszen nem akarjuk, hogy túl sokan értesüljenek arról, hogy mire készülünk.

– Csak olyanokkal beszéltem, akikben megbízhatunk – bizonygatta Olver. – Ne aggódj, a legtöbben vörösök voltak!

Hát ez remek! – gondolta Mat. Mégis mit fognak szólni a katonák ahhoz, hogy a parancsnokuk csak úgy felkerekedik, mert le akarja győzni a gyerekkori mesék néhány szörnyetegét? Remélhetőleg azt hiszik, hogy csupán Olver tett tanúbizonyságot túlzottan is élénk képzelőerőről.

– Azért csak legyél óvatos! – kérte a fiút. – Holnap benézek hozzátok a fogadóba, akkor majd játszunk egyet és beszélünk is. Rendben?

– Rendben hát – bólintott Olver. – De addig is… vér és fényverte hamu! – Megpördült és elszaladt.

– És fejezd be végre a káromkodást! – kiáltott Mat a fejét csóválva a gyerek után. Az a sok idióta katona, hát nem elrontották ezt a gyereket? Pedig Olver még tizenkét éves sem volt. A fényverte rohadt életbe!

Folytatta az útját. Lándzsája ismét a vállán pihent. A tábor bejárata előtt találta meg Thomot és Talmanest. Nyeregben ültek egy ötven főből álló vörös osztag élén. Thom ugyancsak feltűnő borvörös kabátot és nadrágot viselt. A kabát ujját arany díszítette. Inge majdnem eltűnt a sok hófehér fodor alatt. Még egy selyem nyakkendőt is tekert a nyaka köré. Öltözékének gombjai aranyfényben ragyogtak. A bajuszát nem csupán megnyíratta, de meg is fésülte. Vadonatúj ruhát viselt. Még a belül aranyszínű szövettel bélelt fekete köpenye is új volt.

Mat valósággal megdermedt a látványtól. Hogy a csudába volt képes ez a vénség egyik pillanatról a másikra öreg, csavargó mutatványosból ilyen tökéletes, finom úriemberré változni? A Fényre!

– Arckifejezésedet látva úgy vélem, hogy új külsőm meglehetősen udvarképes – jelentette ki Thom.

– Vér és fényverte hamu! – kiáltotta Mat. – Mi történt veled? Csak nem romlott kolbászt ettél reggelire?

Thom elegáns mozdulattal hátravetette a köpenyét és megmutatta a válláról lógó hárfát. Pontosan úgy nézett ki, mint egy udvari dalnok!

– Azt gondoltam, hogy ha ily hosszú idő után személyesen teszem tiszteletemet Caemlynben, akkor illik megadnom a kellő külsőségeket is.

– Nem csoda, hogy nap mint nap felléptél a fogadókban – felelte Mat. – Szóval erre kellett a pénz. A sok részeg meg amúgy sem tudott mit kezdeni a vagyonával.

Talmanes felhúzta az egyik szemöldökét. Ettől a fickótól ez már egy széles vigyorral is felért volna. Néha bizony olyan komor volt az ábrázata, hogy hozzá képest még a viharfelhők is mintha mosolyogtak volna. Talmanes is előkelő ruhát vett fel. Öltözéke sötétkék és ezüstszínben pompázott. Mat önkéntelenül is végigsimította a kabátja ujját. Csak jó lett volna tenni rá egy kis fodrot! Ha Lopin itt lett volna, akkor ő kérés nélkül is odakészítette volna számára a megfelelő öltözéket. Egy kis fodor kifejezetten jól jött volna, elfogadhatóbbá tette volna a külsejét.

– Te ebben a gúnyában járulsz majd a királynő elé, Mat? – érdeklődött Talmanes.

– Még szép, hogy ebben.

A szavak olyan gyorsan hagyták el az ifjú száját, hogy maga is meglepődött.

– Semmi baj ezzel a kabáttal – tette hozzá, miközben az egyik katonától átvette a lova kantárát.

– Semmi baj, ha kocsmázni indultál! – méltatlankodott Talmanes.

– Elayne ma már Andor királynője, Mat – magyarázta Thom. – A királynők pedig nagyon igényesek tudnak ám lenni! Nagyobb tiszteletet kellene tanúsítanod.

– Rohadtul tisztelettudó módon viselkedem! – felelte Mat, miközben a lándzsáját az egyik katona kezébe nyomta és felült a nyeregbe. Visszavette a fegyvert, majd megfordult a lóval, hogy Thom szemébe nézhessen. – Bármilyen gazdának becsületére válna egy ilyen kabát!

– De te már nem vagy egyszerű földműves, Mat – figyelmeztette Talmanes.

– De igenis az vagyok! – makacskodott az ifjú.

– Pedig Musenge azt mondta rád, hogy… – kezdte volna Thom.

– Tévedett! – vágott a szavába Mat. – Csak azért, mert az emberfia feleségül vesz valakit, az még egyáltalán nem jelenti azt, hogy attól kezdve már nemesembernek számít.

Talmanes összenézett Thommal.

– Mat – kezdte magyarázni Thom. – De hát a házasság pontosan ezzel a következménnyel járt. Gyakorlatilag ez az egyetlen módja annak, hogy békeidőben nemesember legyen belőled.

– Lehet, hogy felénk ez így is van – szabadkozott Mat –, Tuon azonban Seanchanból jött. Ki tudhatja, hogy nekik milyenek a szokásaik? Ti is tudjátok, mennyire furcsán viselkednek. Nem lehetünk semmiben sem biztosak, amíg nem beszéltünk vele.

Thom elkomorodott.

– Mindabból, amit elmesélt, szerintem az következik…

– Nem lehetünk semmiben sem biztosak, amíg nem beszéltünk vele! – ismételte meg az ifjú, ezúttal jóval hangosabban. – Addig pedig én egyszerűen csak Mat vagyok, nem pedig akárminek is a hercege. Ostobaság!

Thom arcán zavar látszott, Talmanes szája viszont leheletnyit mintha a magasba görbült volna. A Fény égetné meg ezt a fickót! Mat néha komolyan gyanakodott arra, hogy Talmanes csak alakoskodik. Lehet, hogy a kőmerev pofa mögött valósággal fetreng a nevetéstől?

– Ami azt illeti, Mat – szólalt meg Talmanes –, te még sohasem viselkedtél ésszerű módon, úgyhogy miért számítottunk volna arra, hogy most kivételt teszel? Akkor hát induljunk és járuljunk az andori királynő színe elé! Nem gondoltál esetleg arra, hogy meghempergőzz egy pocsolyában?

– Így is jó leszek – felelte Mat szárazon, és mélyen a szemébe húzta a kalapját, miközben egy katona a nyeregre erősítette a zsákját.

Sarkával mozgásra ösztönözte hátasát, és a menet elindult az immár jól ismert úton Caemlyn felé. Útközben elsősorban a tervével foglalkozott. Aludra papírjai ott hevertek egy bőr irattartóban. Benne volt a nő követeléseinek a listája is. Aludra igényt tartott Caemlyn valamennyi harangöntőjére. Jókora adag bronzra és vasra, ezenkívül sok ezer korona értékű porokra. És még volt képe azt állítani, hogy ez a legkevesebb, amire szüksége van.

És ő hogy a fényverte életbe fogja Elayne Trakandot rávenni arra, hogy a Fény szerelmére, legyen kedves mindezt odaadni neki? Mosolyognia kell majd egész idő alatt. Sajnos azonban Elayne már korábban sem olvadt el az ő mosolyától. A királynők meg amúgy sem úgy viselkednek, mint az egyszerű emberek. A legtöbb nő vagy visszamosolyog, vagy dühös képet vág. Ilyenkor az ember egyből tudja, hogy hányadán állnak. Elayne viszont szélesen elmosolyodik, azután pedig úgy bevágatja az emberfiát a tömlöcbe, mintha az halálosan megsértette volna.

Mat ezúttal sokkal jobban örült volna annak, ha a jószerencse azt akarta volna, hogy valahol csendben elszívjon egy jó pipát, kockázzon egy keveset, és az sem lett volna túl nagy baj, ha egy csinos szolgálólány ült volna az ölébe. Jó lett volna, ha nem kellett volna csak a játék miatt aggódnia. Ehelyett mostanra egy seanchan főnemes férje lett, és kénytelen lesz segítségért könyörögni Andor királynőjének. Hogy a csudába kerülhetett ilyen helyzetbe? Néha úgy vélte, a Teremtő olyan alak lehet, mint ez a Talmanes. Kőmerev arccal néz maga elé, miközben titokban a térdét csapkodva nevet az ő rovására.

A menetoszlop elhaladt a Caemlynt övező nyílt síkság számos tábora mellett. A zsoldosok négy mérföldnél közelebb nem táborozhattak le a város falaitól. A nemes urak ennél jóval közelebb mehettek. Mat ennek nem igazán örült. A csatlósok és a zsoldosok amúgy sem kedvelték igazán egymást. Ilyen távol Caemlyn falaitól gyakran robbantak ki összetűzések. A saját serege pedig ott táborozott az egész kellős közepén.

Gyorsan megpróbálta felmérni a táborokban állomásozó seregek erejét. Elég volt egy pillantást vetnie az ösvények szélességére és a levegőben kavargó füstre. Legalább tízezer zsoldos táborozott a környéken. Elayne tisztában volt azzal, hogy bármelyik pillanatban kifuthat az üstben fortyogó leves? Ha nő a feszültség, itt még átkozottul nagy baj támadhat!

Mat osztagára sokan felfigyeltek. Az elöl haladó egyik ember kezében ott lobogott a Vörös Kéz zászlaja. A harcosai kivívták a többiek elismerését. Ő maga úgy vélte, hogy Caemlyn falain kívül nem akadt még egy ilyen erős sereg, mint az övék, sem a zsoldosok, sem pedig a nagyurak táboraiban. A vörösök fegyelme és szervezettsége semmivel sem maradt el bármelyik ország hadereje mögött. Ezenfelül a csapat élén az Újjászületett Sárkány egyik személyes barátja állt. Az emberei képtelenek voltak visszafogni magukat, ha erről volt szó, pedig Mat szívesebben vette volna, ha nem dicsekszenek mindenki előtt.

Sokan álltak az út mentén. Kíváncsian várták, hogy akár csak futólag is megpillanthassák „Mat nagyurat”. A fiatalember maga elé meredt. Úgy kellett nekik, ha arra számítottak, hogy valamilyen díszes kabátot viselő fajankó fog erre jönni! Persze, ami azt illeti, lehet, hogy felvehetett volna egy kevésbé kopott kabátot is. A vastag gyapjú ruhadarab túl merev volt, és már viszketett a nyaka benne.

Ráadásul a bámészkodók közül sokan úgy vélték, hogy Talmanes lehet „Mat nagyúr”. Mindenki rá mutogatott. Csak azért, mert annyira kifente magát. Fényverte hamu!

Nem lesz egyszerű meggyőzni Elayne-t. Mat zsebében azonban egy titkos nyerőlap is lapult. Nagyon remélte, hogy ennek segítségével a királynőt nem rázza meg különösebben az, hogy milyen sokba kerülnek Aludra kívánságai. Az ifjú valójában még ennél is jobban aggódott amiatt, hogy Elayne átlát a ködösítésen, és be akar szállni az ügyletbe. Ha pedig egy nő be akart szállni valamibe, akkor az természetesen azt jelentette, hogy valójában ő akart lenni annak a bizonyos dolognak a főnöke.

Ekkor már Caemlyn szürkésfehér falainak tövében, az egyik kapu előtt jártak. A lovasok átszelték a külső városnegyedet. Az őrök intettek, hogy haladjanak tovább. Mat üdvözlésképpen megérintette a kalapja peremét, Thom pedig pompás köpenyét meglengetve látványosan meghajolt a nyeregben. A kapu körül kisebb tömeg gyülekezett. A mutatványost látva harsány ujjongásban törtek ki. Nagyszerű, rohadtul kellemes!

Az Újvárost minden különösebb közjáték nélkül szelték át. Eltekintve persze a még hatalmasabb tömegtől.

Mi lesz, ha valaki felismeri az arcát azokról a körözvényekről? A fiatalember szeretett volna letérni a főútvonalról, ám Caemlyn tekergőző sikátorai valóságos útvesztőnek számítottak. Az ötven lovasból álló osztag egészen egyszerűen elakadt volna a szűk utcácskákban.

Végre áthaladtak a belső város hófehér falai alatt. Itt már kiszélesedtek az utcák. Tágas épületek sorakoztak egymás mellett, melyeket még az ogierek építettek. Itt már nem nyüzsgött olyan sok ember a szabadban. Egyre többször ügettek el fegyveresek csoportjai mellett. Felbukkantak a fehér és vörös egyenruhát viselő testőrök is. Mat egy pillantást vetett a táborukra. A testőrök sátrai és a lovak karámjai valósággal elborították a szürke kövekkel fedett széles udvart.

Caemlyn palotája azt a látszatot keltette, mintha valójában egy kisebb várost alakítottak volna ki a nagyobb település ölelésében. A palotát alacsony, erődített fal vette körbe. Bár a házak teteje és a tornyok csúcsa magasan az égre meredt, az összkép mégis leginkább egy háborús erődítmény képzetét keltette. Egész más volt, mint például a Nappalota. Furcsa, de ez elkerülte a figyelmét, amikor fiatalabb korában erre járt. Ha Caemlyn el is esne, a palota egyedül is kitarthatna. Persze nagyobb helyőrségre van szükség a falakon belül. Ez az udvari tábor egyszerűen nevetséges volt.

Mat innen Talmanes, Thom és tíz vörös társaságában folytatta az útját. A palota bejáratában ragyogóan kifényesített mellvértet viselő, magas férfi várt rájuk. A vállára vetett köpenyt összetartó zsinóron három aranycsomó látszott. Vendéglátójuk még fiatalember volt, ám ahogy ott állt – nyugodt, de mégis határozott testtartással, egyik kezét a kardja markolatán pihentetve –, jól érződött, hogy valójában viharvert harcos. Csak ne lett volna annyira csinos a képe! Ha hosszabb időt tölt el katonai táborokban, akkor ez persze nem marad így sokáig.

A férfi egy biccentéssel üdvözölte Matet, Thomot és Talmanest.

– Cauthon nagyúr? – kérdezte Mattől.

– Szólíts csak Matnek!

A harcos szemöldöke leheletnyit a magasba emelkedett, de csak ennyit mondott:

– A nevem Charlz Guybon. Elvezetlek benneteket őfelségéhez.

Szóval a királynő magát Guybont küldte Maték elé. A magas rangú főtiszt a második helyen állt a fegyveres erők rangsorában. Mat erre nem számított. Elayne talán félt tőle, vagy csak nagyon is udvariasnak bizonyult? Lehet, hogy Guybon saját maga akarta látni őt. Mert Elayne ugyan nem lesz udvarias hozzá, hiszen akkor nem kellett volna ilyen sokat várni arra, hogy fogadja őket! Hát illik így bánni egy régi jó baráttal? Mat úgy vélte, a gyanakvása beigazolódott, amikor Guybon nem a királynői fogadócsarnok, hanem a palota egyik csendesebb része felé vezette őket.

– Sokat hallottam rólad, Cauthon mester – szólalt meg Guybon. Úgy tűnt, ő is azok közé a karót nyelt katonák közé tartozik. Megbízható, de kőmerev fickó lehet, mint az íj, amiben nincs elég rugalmasság.

– Kitől? – tudakolta Mat. – Elayne-től?

– Leginkább csak városi szóbeszédeket. Az emberek imádnak rólad beszélni.

Tényleg? gondolta Mat.

– A fele se igaz annak, amit mesélnek rólam – morogta. – A másik fele pedig nem is az én hibámból történt.

Guybon elnevette magát.

– Mi igaz abból a történetből, amelyik szerint kilenc napon át lógtál egy fáról?

– Semmi ilyesmi nem történt! – vágta rá Mat, és csak a legnagyobb nehézség árán fogta magát vissza attól, hogy végigsimítsa a nyakát eltakaró kendőt. Kilenc napig? Honnan a csudából vették ezt az ostobaságot? Még kilenc rohadt percig sem kellett lógnia! Kilenc szívdobbanásnyi idő is túl sok lett volna!

– Az emberek ezenfelül azt beszélik – folytatta Guybon –, hogy sem a kockajátékban, sem a szerelemben nem ismered a vereséget, és hogy a lándzsád sohasem téveszti el a célját.

– Bárcsak igaz volna ez az utolsó kettő is! A Fény égessen meg, de jó is lenne!

– A szerencsejátékokban viszont tényleg mindig nyersz?

– Hát valahogy úgy – felelte Mat, és mélyen a szemébe húzta a kalapját. – Ez azonban maradjon titok, mert soha az életben nem fog senki sem leülni velem játszani!

– Azt mondják, hogy megölted a Kitaszítottak egyikét – tudakolódzott Guybon.

– Nem igaz! – vágta rá Mat. Na ezt meg honnan vehették?

– És mi van azzal a történettel, amelyik szerint becsületbeli ügy miatt halálos párbajt vívtál a megszálló aielek királyával? Az Újjászületett Sárkány tényleg neked köszönheti az aielek hűségét?

– Fényverte hamu! – fakadt ki Mat. – Megöltem Couladint, de szó sem volt semmilyen párbajról! Egyszerűen belefutottam a csatatéren, és az egyikünknek meg kellett halnia. Rohadtul nem akartam én ott maradni.

– Érdekes – biccentett Guybon. – Pedig azt hittem, hogy ez a történet akár igaz is lehetne. Hiszen erről még akár azt is feltételezni lehetett volna, hogy megtörténhetett a valóságban. Nem úgy, mint…

Sokatmondóan elhallgatott.

– Mint mi? – tudakolta Mat.

Áthaladtak egy belső kereszteződésen. Itt rengeteg szolga ácsorgott. Halkan suttogva figyelték az érkező vendégeket. Guybon habozni látszott.

– Biztosra veszem, hogy hallottál róla.

– Nem hinném.

A Fény égetné meg a fickót! Mégis miről hallhatott? Talán a vörösök terjesztik ezeket a szóbeszédeket? De hát az ilyesmiről még ők sem tudhattak!

– Szóval az egyik szóbeszéd szerint meglátogattad magát a Halált a saját birtokán. Kihívtad, hogy választ kapj a kérdéseidre – válaszolta Guybon, és az arcán még nagyobb zavar tükröződött. – Ő pedig megajándékozott ezzel a lándzsával itt a kezedben, és megmondta, hogy mikor fogsz meghalni.

Mat hátán végigfutott a hideg. Ez a mese félelmetesen közel járt az igazsághoz.

– Tudom, ostobaság – folytatta Guybon.

– Hát persze – válaszolta Mat. – Ostobaság.

Megpróbált nevetni, de csak köhögésre futotta erejéből. Guybon kíváncsian nézett rá.

A Fényre! ismerte fel Mat. Azt hiszi, hogy ki akarok bújni a kérdés elől.

– Ostoba szóbeszéd, semmi több! – folytatta gyorsan. Talán túlságosan is gyorsan. Vér és fényverte hamu!

Guybon töprengve bólintott.

Mat szeretett volna témát váltani, de már a száját sem merte kinyitni. A figyelmét közben nem kerülte el, hogy a palota egyre több szolgája állt meg és bámulta tátott szájjal a vonulásukat. Kedve lett volna hangosan káromkodni, de aztán észrevette, hogy a szolgák nagy része nem őt bámulja, hanem Thomot.

Az idős férfi annak idején Caemlyn udvari dalnoka volt. Nem beszélt a múltról, de Mat tudta, hogy Thom összeveszett a királynővel. A mutatványos azóta gyakorlatilag száműzetésben élt, és csak akkor jött el Caemlynbe, ha az elkerülhetetlennek látszott.

Morgase már nem élt. Úgy tűnt, Thom most már hazatér a száműzetésből. Bizonyára ezért öltözött fel ilyen lenyűgöző módon. Mat végignézett a saját kabátján. Hogy a Fény égetne meg, csak fel kellett volna vennem valami rendesebb ruhát!

Guybon odavezette a vendégeket egy gazdag faragásokkal díszített faajtóhoz. A faragvány Andor üvöltő oroszlánját ábrázolja. Halkan bekopogott, majd miután engedélyt kapott, intett Matnek, hogy beléphet.

– A királynő fogadni méltóztat a fogadószobájában.

– Thom, te velem jössz – mondta az ifjú. – Talmanes, te vigyázz a katonákra!

A nemes arcán eluralkodott a csalódottság. Mat azonban biztosra vette, hogy Elayne kellemetlen helyzetbe hozza majd, és nem akarta, hogy ennek Talmanes is tanúja legyen.

– Később majd bemutatlak neki – ígérte meg az alvezérének.

Ostoba nemesek! Nem tudtak megszabadulni attól a gyanútól, hogy minden és mindenki a becsületükbe akar gázolni. Mat ezer örömmel várt volna odakint!

De mégis odalépett az ajtóhoz és vett egy mély lélegzetet. Számtalan összecsapásban és csatában vett részt anélkül, hogy idegessé vált volna. Ezúttal mégis remegett a keze. Miért érezte úgy, hogy egy darabka páncél nélkül éppen begyalogol egy veszélyes kelepcébe?

Elayne. Ő a királynő. A Fény égesse meg, ez bizony fájni fog! Mat kinyitotta az ajtót és belépett.

Azonnal megpillantotta a lányt. Elayne a tűzhely mellett ült, kezében egy csésze… talán tejjel. Ragyogóan nézett ki sötétvörös és arany köntösében. Ha nem lett volna nős férfi, akkor Mat cseppet sem bánta volna, ha megcsókolhatná azokat a gyönyörű, telt, piros ajkakat. A kandalló fényében valósággal ragyogott a királynő aranyvörös haja. Kipirult arccal figyelte a vendégeket. Mintha kissé kigömbölyödött volna. Ezt talán jobb lesz nem észrevenni. Vagy inkább említse meg? A nők néha hihetetlen méregbe gurultak, ha megemlítetted, hogy megváltozott a külsejük, máskor viszont éppen az volt a bajuk, ha nem vetted észre a változást.

Elayne igen szemrevaló teremtés volt. Persze nem olyan csinos, mint Tuon. Ahhoz túlzottan is sápadt és túl magas volt. Meg az a rengeteg haj, ugye? Zavarba ejtően sok. Ennek ellenére igencsak csinos. Kár egy ilyen formás lányt elpocsékolni a királynőséggel. Milyen remekül mutatna egy fogadóban felszolgálólányként! Na, mindegy. Valakinek csak kellett a trónon ülnie.

A szobában rajtuk kívül csupán Birgitte állt. Mat ránézett. Na, ő aztán nem változott! Az aranyló hajfonatával, meg a magas szárú csizmájában pontosan úgy nézett ki, mint valami rohadt mese hősnője. Amúgy pontosan az is volt. Az ifjú örült, hogy ismét találkoztak. Birgittéről legalább tudhatta, hogy az nem kezd el veszekedni vele csak azért, mert kimondta az igazat.

Thom odaállt a fiatalember mellé. Mat megköszörülte a torkát. Elayne bizonyára ragaszkodni akar a külsőségekhez. Arra ne is számítson, hogy meghajol, vagy hajlong, és amúgy is…

Elayne felpattant a székből. Keresztülszaladt a szobán, miközben Birgitte bezárta az ajtót.

– Thom, annyira örülök, hogy nincsen bajod! – kiáltotta a lány, és átölelte az idős férfit.

– Én is örülök, drágám – felelte Thom elfulladó hangon. – Úgy hallottam, hogy kitettél magadért és Andorért.

Elayne erre elsírta magát! Mat zavartan levette a kalapját. Jó, az tudta, hogy Thom közel áll Elayne-hez, de akkor is, most már ez a lány volt a királynő. Elayne ekkor felé fordult:

– Örülök, hogy itt vagy, Mat. Ne gondold azt, hogy a korona elfeledkezett a nekem tett szolgálataidról! Azért is az adósaid vagyunk, amiért visszahoztad Thomot Andorba.

– Hát, szóval izé – válaszolta az ifjú. – Tényleg nem volt valami nagy dolog… tudod, Elayne? Hogy a Fény égessen meg, hiszen te vagy a királynő! Milyen érzés?

A nő nevetni kezdett és nagy nehezen elengedte Thomot.

– Az ékesszólás nagymestere lettél, Mat.

– Nem borulok le és nem is fogok hajlongani! – figyelmeztette a fiú. – És ne is számíts arra, hogy „nagyságos asszonyozni” foglak!

– Fel sem merült bennem a gondolat – válaszolta Elayne. – Kivéve persze, ha mások is hallanak minket. Hiszen tudod: az alattvalóim miatt ügyelnem kell a látszatra.

– Az mondjuk igaz lehet – bólintott Mat. Nem volt ez ostobaság. Kezet nyújtott Birgittének, de a nő vihogni kezdett és egyszerűen átölelte. Utána jókedvűen hátba vágta, mintha csak egy régi cimborájával találkozott volna, aki arra készült, hogy meghívja egy pofa jóféle italra. Végül is tényleg ilyen cimborák voltak. Mondjuk, Mat sört sehol sem látott.

Nagyon jól jött volna pedig egy kis sör.

– Gyertek, üljetek le! – mondta Elayne, és a kandalló mellett álló székek felé intett. – Sajnálom, hogy ennyire megvárattalak, Mat!

– Semmi gond – felelte az ifjú. – Sok a dolgod.

– Akkor is nagyon kellemetlen – magyarázta Elayne. – A hivatalnokaim egyike azt gondolta rólatok, hogy zsoldosok vagytok. Annyira nehéz számon tartani az összes sereget! Ha akarod, megengedem nektek, hogy közelebb táborozzatok a városhoz. A falakon belül azonban nincsen elég hely a vörösöknek. Bármennyire is sajnálom.

– Jó lesz nekünk odakint is – felelte Mat, és leült a székre. – Már az is jó, ha közelebb jöhetünk, köszönöm.

Thom is leült. Birgitte inkább állva maradt, bár odajött melléjük, a kandalló mellé. A hátát a falnak vetve figyelt.

– Jól nézel ki, Elayne – szólalt meg Thom. – Minden rendben a gyerekkel?

– A gyerekekkel – javította ki Elayne. – Ikreket várok. És igen, minden a legnagyobb rendben van. Eltekintve persze attól, hogy a terhesség miatt állandóan vizsgálnak és piszkálnak.

– Egy pillanat! – kiáltott fel Mat. – Mi miatt?

Elayne hasára pillantott.

Thom felnézett a mennyezetre.

– Hát teljesen megsüketülsz, amikor bejössz a városba játszani?

– Szoktam figyelni – morogta Mat. – Többnyire.

Vádló pillantást vetett Elayne-re:

– És Rand tud erről?

A lány nevetni kezdett.

– Remélem, hogy nem leptem meg vele túlzottan!

– Égjek meg a Fényben! – csattant fel Mat. – Ő az apjuk!

– A gyermekeim apjának személye komoly viták tárgyát képezi a városban – válaszolta Elayne komoly arccal. – A korona pedig úgy akarja, hogy az emberek minél többet vitatkozzanak a kérdésről. Egyelőre. De eleget beszéltünk már rólam! Thom, mesélj el nekem mindent! Hogyan szöktetek meg Ebou Darból?

– Felejtsd el Ebou Dart! – csattant fel Birgitte. – Mi van Olverrel? Megtaláltátok?

– Meg bizony – felelte Thom. – És a legényke egészen jól van. Viszont attól tartok, előbb vagy utóbb hivatásos katona lesz belőle.

– Szép élet a katonaélet – vágta rá Birgitte. – Igaz, Mat?

– Lehetett volna rosszabb is – felelte a fiatalember, és megpróbálta maga alatt tartani a lábát. Elképzelhető, hogy Elayne már nem olyan beképzelt és sértődékeny, amióta királynő lett belőle? Vagy ő maradt le valamiről? Ez a lány majdhogynem kedvesen viselkedett!

Ez így egyszerűen nem volt igazságos. Elayne már korábban is viselkedett kedvesen. Két elviselhető időszak között azonban ide-oda ugráltatta őt. Az ifjú azon kapta magát, hogy mosolyogva hallgatja, amint Thom beszámol a szökésükről, meg Tuon elfogásáról. Ezt követte kalandos utazásuk Luca mester társulatával. Egy mutatványos szájából hallva a történetet, kalandjaik leírása lényegesebben izgalmasabbnak tűnt, mint amilyen annak idején a valóságban volt. Thomra figyelve Mat akár valamiféle hősnek is tarthatta volna magát.

Mielőtt azonban a mutatványos megismételhette volna, hogy egybekelésükkor Tuon miről is beszélt, Mat köhögni kezdett, majd közbevágott:

– És aztán magunk mögött hagytuk a seanchanokat, átmenekültünk Murandybe és végül találtunk egy aes sedait, aki egy Kapu segítségével elhozott minket ide. Jut eszembe, nem láttad Verint mostanában?

– Nem – felelte Elayne.

Thom jókedvűen bámulta Matet.

– A fenébe! – mérgelődött az ifjú. Ezzel nagyjából semmivé is foszlott az az elképzelése, hogy Verin nyit nekik Kaput a Ghenjei-toronyba. Emiatt persze majd később fájhat a feje. Az öve alól előhúzta a bőrmappát. Kinyitotta és elővette belőle Aludra papírjait.

– Elayne, meg kell beszélnünk valamit!

– Igen, a leveledben említetted a harangöntőket. Már megint milyen kópéságot követtél el, Matrim Cauthon?

– Annyira igazságtalan vagy velem! – ellenkezett az ifjú, miközben kiteregette a papírokat. – Nem én vagyok az, aki állandóan bajba keveredik. Ha akkor…

– Ugye nem fogod újra felhánytorgatni azt, hogy Tear Kövében fogságba estem? – kérdezte Elayne tekintetét az égre meresztve.

Mat felkapta a fejét.

– Még jó, hogy nem. Milyen régen is volt már az? Alig emlékszem rá.

Elayne nevetni kezdett. Kedves hangjától csak úgy csilingelt a szoba. Mat elvörösödött.

– Na, szóval nem kerültem bajba. Csak pár dologra van szükségem.

– Milyen dolgokra? – kérdezte Elayne kíváncsian, miközben Mat a szék mellett álló asztalon széthajtogatta a papírokat. Birgitte is odahajolt.

– Na, szóval – felelte az ifjú, és megvakarta az állát. – Van a városban három harangöntő. Rájuk van szükségem. És mindenféle porokra. Itt vannak szépen felsorolva, és… kell majd egy kis fém is.

Elhúzta a száját és a királynő kezébe nyomta Aludra egyik listáját. Elayne elolvasta a papírt, miközben nagyokat pislogott.

– Elment az eszed?!

– Néha magam is azt hiszem – felelte Mat. – De égjek meg a Fényben! Azt hiszem, ezek itt minden pénzt megérnek.

– De mégis miről beszélünk? – kérdezte a királynő, miközben Birgitte alaposabban is szemügyre vette az egyik papírt, majd Elayne kezébe nyomta.

– Aludra sárkánynak hívja őket – magyarázta Mat. – Thom szerint ismerted őt.

– Igen, így igaz – bólintott Elayne.

– Na, szóval ezek itt olyasféle vetőcsövek volnának, mint amivel a tűzijáték petárdáit lövik ki. Csakhogy ezek fémből készülnek és igen nagyok. Meg nem petárdákat lőnek ki, hanem emberfej nagyságú vasdarabokat.

– Már mi értelme volna vastömböket hajítani fel a magasba? – értetlenkedett Elayne savanyú arccal.

– Nem a magasba! – vágott közben tágra nyílt szemmel Birgitte. – Hanem az ellenséges hadsereget támadod velük.

– Aludra szerint egy ilyen sárkány közel egymérföldnyire tudja elhajítani a vasgolyót – bólintott Mat.

– Anyatejjel teli kupa! – hördült fel Birgitte. – Ezt nem mondod komolyan?

– Ő viszont igen – felelte Mat. – Én meg hiszek neki. Látnod kellene, hogy eddig mit épített. Ezekről meg azt állítja, hogy élete igazi mesterművei lesznek. Nézzétek, itt azt mutatja, ahogy a sárkányok egymérföldnyi távolságból golyókat dobnak egy város falára! Ötven sárkánnyal és kétszázötven katonával alig néhány óra leforgása alatt le tudná rombolni például a Caemlynt övező falakat.

Milyen sápadt ez az Elayne! Vajon elhitte a szavait? Vagy dühbe gurul, amiért csak az idejét pocsékolta?

– Tudom, hogy az ilyesmire nem nagyon lesz szükség az Utolsó Csatában – folytatta Mat gyorsan. – A trallokoknak nincsenek falaik. De ezt nézzétek meg! Csináltattam vele egy tervet szétszóródó lövedékről. Négyszáz hossznyi távolságból tüzet nyitunk vele a trallokok harcvonalára, és egyetlen sárkány akkora kárt okoz, mint ötven íjász. Égjek meg a Fényben, Elayne, de rettenetes túlerővel nézünk majd szembe! Az Árnyék mindig több trallokot tud harcba küldeni, mint ahány katonánk van. Egy trallok kétszer olyan szívós, mint egy közönséges ember. Minden lehetőséget meg kell ragadnunk! Emlékszem…

Gyorsan elhallgatott. Az előbb majdnem kicsúszott a száján az, hogy emlékszik a trallok háborúk korszakára. Ez azért annyira nem lett volna jó ötlet. Egy-egy ilyen nyelvbotlás, és az emberek elkezdenek mindenféle ostobaságról pletykálni.

– Szóval azt akartam mondani – folytatta –, hogy bármennyire is hihetetlennek tűnjön ez az egész, érdemes volna kipróbálni.

Elayne úgy nézett rá, mintha… megint sírni fog? De hát semmi rosszat nem csinált!

– Mat, legszívesebben megcsókolnálak! – jelentette ki a királynő. – Pontosan erre van szükségem.

Az ifjú döbbenten pislogott. Hogy micsoda?

Birgitte nevetni kezdett.

– Először Norry, most meg Mat. Igen gyanús vagy te nekem, Elayne! Rand még a végén féltékeny lesz.

A királynő valósággal felhorkant, majd a terveket kezdte el bámulni.

– A harangöntőknek nem tetszik majd a dolog. A legtöbb kézműves arra készült, hogy az ostrom után visszatérhet a békeidők megszokott rendje.

– Ebben azért nem vagyok annyira biztos – kételkedett Birgitte. – Ismertem a magam idején egy-két kézművest. Kivétel nélkül mind panaszkodtak azért, hogy háborúskodás idején az uralkodót kellett szolgálniuk, ám amíg a korona csengő arannyal fizet, addig titokban nagyon is boldogok. Sokat ér ám a folyamatos megrendelés! Ezenfelül ezek a tervek felkeltik majd a kíváncsiságukat.

– Titokban kell tartanunk az egészet – jelentette ki Elayne.

– Szóval akkor benne vagy? – kérdezte Mat meglepődve. Hiszen nem is volt szüksége a titkos ütőkártyájára, hogy levegye a lábáról a leányt!

– Először persze bizonyítani kell, hogy tényleg működnek – folytatta Elayne. – Viszont ha ezek a szerkezetek… ezek a sárkányok akárcsak feleannyira is hatékonyak, mint ahogy azt Aludra állítja… akkor bolond volnék, ha nem állítanám rá az összes szóba jöhető emberemet!

– Ez igazán nagyvonalú tőled – csodálkozott Mat a fejét vakargatva.

Elayne habozni látszott.

– Nagyvonalú?

– Hogy megépíted őket a vörösöknek.

– A vörösöknek…? Mat, ezeket Andor kapja!

– Na ne már! – csattant fel az ifjú. – Ezek az én terveim!

– És én adom rá a pénzt! – mordult fel Elayne. Kihúzta magát, és hirtelen csak úgy áradt belőle az elszántság. – Azt még te is be fogod látni, hogy a korona megbízhatóbb és hasznosabb módon tudja szabályozni majd az új fegyverek kifejlesztését.

Thom szélesen elvigyorodott.

– Te meg minek örülsz ennyire? – mérgelődött Mat.

– Semminek – válaszolta Thom. – Az anyád büszke volna rád, Elayne.

– Köszönöm, Thom – felelte a lány széles mosollyal.

– Mégis, kinek az oldalán állsz? – méltatlankodott Mat.

– Mindenkién – válaszolta Thom.

– Olyan nincs, hogy mindenkién! – ellenkezett az ifjú, majd visszafordult Elayne felé. – Igen komoly munkával és erőfeszítéssel járt kiszedni ezeket a terveket Aludrából! Semmi kifogásom Andor ellen, de ezeket a fegyvereket csupán egyetlen valakire merném rábízni, és az a valaki én magam volnék.

– És ha a vörösök Andort szolgálnák? – kérdezte Elayne. Hirtelen nagyon is úgy viselkedett, mint egy királynő.

– A vörösök nem szolgálnak senkit sem! – ellenkezett Mat.

– Ez dicséretre méltó – válaszolta a lány. – De akkor ti is csak zsoldosok vagytok. Úgy vélem, hogy a vörösök ennél sokkal többet, sokkal jobbat érdemelnének. Hivatalos támogatást élvezve számíthatnátok az ország erejére és tekintélyére. Felfogadnánk benneteket Andor szolgálatába, miközben megtarthatnátok a saját parancsnoki karotokat.

Kecsegtető ajánlat. Legalábbis egy kicsit. Csak éppen semmit sem ért. Mat nem igazán gondolta azt, hogy Elayne akkor is fenemód ragaszkodna az ő jelenlétéhez a birodalmában, ha megtudná, milyen kapcsolatba került a seanchanokkal. Hiszen ő valamikor, valahogyan igenis vissza akart térni Tuonhoz. Már csak azért is, hogy kiderítse, mit is érez az az ifjú nő valójában a férje iránt.

Esze ágában sem volt a seanchanok kezére adni a sárkányokat. Ugyanakkor nem volt oda túlzottan azért a gondolatért sem, hogy Andor kapja meg őket. Sajnálatos módon azonban kénytelen volt belátni azt, hogy Andor csak akkor fogja elkészíteni ezeket a fegyvereket, ha kaphat is belőlük.

– Nem akarom, hogy a vörösök az andori hadsereg tagjai legyenek – jelentette ki. – Szabad emberek vagyunk, és azok is maradunk.

Elayne gondterheltnek látszott.

– Viszont hajlandó vagyok osztozkodni a sárkányokon veled – folytatta Mat. – Párat nekünk, párat neked.

– És ahhoz mit szólnál – kérdezte Elayne –, ha én elkészíttetem az összes sárkányt és enyém a tulajdonjoguk is, de megígérem, hogy csak a te sereged használhatja őket? Egyetlen más haderő sem jutna hozzájuk.

– Ez nagyon kedves volna tőled – válaszolta Mat. – Gyanúsan kedves. Már ne vedd sértésnek!

– Jobbnak tartanám, ha a főnemesi házak nem tennének szert az új fegyverre. Legalábbis nem rögtön. Később majd úgyis elterjed a használata köztük. A fegyverek már csak ilyenek. Megépítem őket és megígérem, hogy a sereged kap belőlük. Nem kell hűséget esküdnötök, csak aláírtok egy szerződést. Hosszú távra felfogadunk benneteket. Bármikor felmondhattok. Ha viszont így döntötök, akkor a sárkányokat visszaadjátok.

Mat elkomorodott.

– Nagyon úgy tűnik, hogy éppen láncot tekersz a nyakam köré, Elayne.

– Én csupán nagyon is értelmes lehetőségeket javaslok.

– Hajlandó vagyok megenni a kalapomat azon a napon, amikor értelmes ötleteid lesznek! – csattant fel Mat. – Már ne vedd sértésnek!

Elayne felvonta az egyik szemöldökét. Igen, tényleg királynő lett belőle. Csak így egyszerűen.

– Ragaszkodom hozzá, hogy megtarthassak néhány sárkányt! – folytatta Mat. – Felmondás után is. Egynegyede a miénk, háromnegyede a tiéd. Viszont elfogadjuk a szerződést, és amíg a szolgálatodban állunk, csak mi használjuk őket. Ahogy azt magad is mondtad.

A királynő arca még jobban elkomorult. A Fény égetné meg, hát milyen gyorsan felfogta a sárkányokban rejlő lehetőséget! Az erejüket. Mat nem engedhette meg, hogy a lány elbizonytalanodjon. A sárkányokat habozás nélkül le kellett gyártani. Az pedig eszébe sem jutott, hogy az új fegyvert kieressze a vörösök markából.

Nagyot sóhajtott. Hátranyúlt, és kikapcsolta a nyaklánc csatját. Inge alól előhúzta a jól ismert rókafejű medált. Ahogy leakasztotta a nyakából, máris úgy érezte, mintha meztelenre kellett volna vetkőznie. Odarakta maga mellé az asztalra.

Elayne a rókafejre pillantott. A szemében azonnal felizzott a vágyakozás.

– Ezt meg miért is?

– Egy kis étvágygerjesztő – válaszolta Mat, és előrehajolva a könyökével megtámaszkodott a térdén. – Egy napig nálad lehet, ha beleegyezel abba, hogy még ma este elkezdődik az első sárkány gyártása. Nem érdekel, hogy mit csinálsz a medállal. Tanulmányozd, vagy írj egy rohadt könyvet róla, vagy csak hord a nyakadban! Holnap viszont vissza kell adnod! A szavad rá!

Birgitte halkan füttyentett egyet. Elayne azóta szerette volna megkaparintani a medált, hogy észrevette Mat nyakában. Persze az ifjú eddig még nem találkozott egyetlen olyan átkozott aes sedaijal sem, aki ne akarta volna ugyanazt.

– A vörösök kapnak egy egyéves szerződést – szólalt meg Elayne. – Ami meghosszabbítható. Kaptok tőlünk ugyanannyit, mint amennyit Murandyben kerestetek.

Hát erről meg honnan tudott?

– Felmondhatjátok a szerződést – folytatta a királynő. – Amennyiben legalább egy hónappal előre szóltok. Ötből azonban négy sárkány az enyém lesz. És ha bármelyik katonád szeretne átlépni az andori hadseregbe, akkor annak lehetőséget kell kapnia erre.

– Négyből egy az enyém – felelte Mat. – És kell egy új inas is.

– Egy micsoda? – kérdezte Elayne.

– Egy inas – magyarázta az ifjú. – Tudod, hogy rendbe rakja a ruhatáramat. Szerintem te nálam sokkal ügyesebben kiválasztod a megfelelőt.

Elayne végigmérte a fiatalember kabátját meg a haját.

– Ennek a kérésednek a többi kérdéstől teljesen függetlenül is eleget fogok tenni.

– Négyből egy ágyú? – erősködött Mat.

– Ha három napig nálam maradhat a medál.

Az ifjú megborzongott. Három nap úgy, hogy a gholam itt van a városban. Sírba viszi ez a lány. Már azzal is nagy kockázatot vállalt, hogy egyetlen napra odaadta neki. Sajnos semmi más nem jutott az eszébe, amivel alkudozhatott volna.

– Mégis, mit gondolsz, mire mész a medállal? – kérdezte.

– Lemásolom – felelte Elayne oda sem figyelve. – Ha szerencsés vagyok.

– Tényleg?

– Csak akkor tudom megmondani, ha már megvizsgáltam.

Matnek hirtelen valóságos rémképzete támadt. Elképzelte, ahogy a világ összes aes sedaiának ott lóg a nyakában egy ilyen medál. Thomra nézett. A mutatványost szemmel láthatóan meglepte a hír.

De mit számított ez az egész? Mat nem tudott fókuszálni. Korábban azért aggódott, hogy Elayne megvizsgálja a medált, és utána majd kitalálja, miként lehetne lecsapni rá az Egyetlen Hatalommal akkor is, ha a medál ott lóg a nyakában. Ha viszont a lány csak le akarja másolni… szóval… Megkönnyebbülten fellélegzett. Elöntötte a kíváncsiság.

– Van itt valami, amiről már szólni akartam, Elayne – folytatta azután. – Itt van a gholam a városban. Gyilkolja az embereket.

A lánynak a szeme sem rebbent, ám Mat azonnal észrevette, hogy még visszafogottabban válaszol. Ebből érződött, hogy a hír megrémítette a királynőt.

– Ez esetben gondosan ügyelek arra, hogy időben visszakapd a medált.

Az ifjú elvigyorodott.

– Hát rendben – bólintott. – Három napig a tiéd.

– Akkor megegyeztünk – felelte a lány. – A sereged azonnal kezdje meg az előkészületeket! Nemsokára Cairhienbe Utazok. Azt hiszem, sokkal többre megyek ott a vörösökkel, mint a Királynő Gárdájával.

Szóval ez volt a nagy felhajtás oka! Elayne meg akarja szerezni magának a Naptrónt. Legalább nem fognak unatkozni az emberei, és jó kezekben lesznek, míg neki újra szüksége nem lesz rájuk. A lehetőség sokkal jobb volt annál, mint hogy a táborban ücsörögve unatkozzanak, vagy összetűzésbe keveredjenek a zsoldosokkal.

– Ez rendben is volna – bólintott Mat. – Elayne, a vörösöket semmi sem akadályozhatja meg abban, hogy az Utolsó Csatában küzdjenek! Bármi is legyen Rand kívánsága. A sárkányok gyártását pedig Aludra fogja irányítani. Az az érzésem, ragaszkodni fog ahhoz, hogy melletted maradjon, ha a seregünk távozik Andorból.

– Ez ellen semmi kifogásom sincsen – válaszolta Elayne mosolyogva.

– Sejtettem, hogy ez így lesz. Na, most biztos, ami biztos, nézzük meg, miben állapodtunk meg! A sárkányok a seregem kezében maradnak, amíg el nem megyünk. Nem adhatod el másnak a gyártási eljárást.

– Valaki majd így is lemásolja őket, Mat – figyelmeztette a nő.

– Azok nem lesznek olyan jók, mint Aludráéi – ellenkezett a fiatalember. – Ezt megígérhetem.

Elayne kék szemének pillantása végigsiklott a fiún. Alaposan felmérte.

– Mégis jobban örülnék annak, ha a vörösök beállnának az andori haderőbe.

– Én pedig azt szeretném, ha aranyból volna a kalapom, a sátram pedig repülni tudna, és a lovam lócitrom helyett gyémántokat hagyna maga után. Mind a kettőnknek be kell érnünk azzal, ami megszerezhető.

– Nem volna ostobaság, ha igent…

– Maradjunk annál, amit az előbb javasoltál, Elayne! Nem lépünk be a hadseregbe. Vannak csaták, amiket nem érdemes megvívni. Én akarom eldönteni, hogy mikor kockáztassák az életüket az embereim. Ez a helyzet.

– Nem szeretem az olyan katonákat, akik bármikor cserbenhagyhatnak.

– Tudod jól, hogy nem tartom vissza őket, csak azért, hogy kiszúrjak veled – figyelmeztette Mat. – Azt teszem, ami helyénvaló.

– Amiről azt gondolod, hogy helyénvaló – javította ki a lány.

– Minden embernek szüksége van erre a lehetőségre – felelte az ifjú.

– Mégis csak kevesen élnek bölcsen vele.

– Akkor is ezt akarjuk! – makacskodott Mat. – Ragaszkodunk hozzá.

A királynő a szeme sarkából egy szinte észrevehetetlenül gyors pillantást vetett a tervekre, és az asztalon fekvő medálra.

– Hát legyen – egyezett bele.

– Kezet rá! – kiáltotta Mat, majd felállt, a tenyerébe köpött és a királynő felé nyújtotta a kezét.

Elayne habozott egy pillanatig, majd felkelt, a kezébe köpött és a fiú irányába nyújtotta. Mat elmosolyodott és megszorította.

– Tudtad, hogy adott esetben harcba küldhettelek volna a Folyóköz ellen is? – kérdezte a lány. – Ezért ragaszkodtál ahhoz, hogy bármikor kiléphessetek a szolgálatomból?

A Folyóköz ellen? A Fény szerelmére! Már miért kellene harcolni a Folyóköz ellen?

– Semmi oka, hogy harcolj ellenük, Elayne!

– Meglátjuk, hogy mire kényszerít Perrin – felelte a lány. – De emiatt most ne fájjon a fejünk.

Aztán Thomra pillantott, majd az asztal alá nyúlt, és előhúzott egy összetekert, szalaggal átkötött papírt.

– Nagyon szeretném megtudni, hogy mi minden történt veletek, miután kijutottatok Ebou Darból. Velem vacsoráztok ma este?

– Ezer örömmel – felelte Thom, és felállt. – Igaz, Mat?

– Hát, felőlem – felelte az ifjú. – Ha Talmanes is velünk jöhet. Ki fogja tépni a torkomat, ha nem intézem el, hogy találkozhass vele, Elayne. Ha viszont veled is vacsorázhat, akkor olyan boldog lesz, hogy táncolva megy vissza a táborba.

A királynő nevetni kezdett.

– Ahogy gondoljátok. Mindjárt jönnek a szolgák, hogy megmutassák azokat a lakosztályokat, ahol megpihenhettek a vacsoráig.

Ezek után Thom kezébe nyomta az összetekert papírt.

– Ha beleegyezel, holnap nyilvánosan is kihirdetjük.

– Ez meg mi volna? – kérdezte a mutatványos gyanakvó arccal.

– Andor udvarának igencsak szüksége van már egy igazi udvari dalnokra – magyarázta a lány. – Azt gondoltam, hogy érdekelne ez a lehetőség.

Thom habozni látszott.

– Ez nagy megtisztelés számomra, de nem fogadhatom el. Van néhány dolog, amelyeket nem halogathatok a közeli jövőben. Ez nem teszi lehetővé azt, hogy magához kössön az udvar.

– Az udvar nem fog magához kötni – magyarázta Elayne. – Jogodban áll jönni és menni, ahogy jólesik. Amikor azonban Caemlynben vagy, örülnénk, ha annak tartanának téged, aki valójában vagy.

– Én… – mondta a férfi, és átvette a papirost. – Meggondolom a dolgot, Elayne.

– Nagyszerű! – vigyorgott a lány. – Sajnos most feltétlenül látnom kell a bábaasszonyomat. Vacsorakor azonban találkozni fogunk. Még meg sem kérdeztem, hogy Matrim miért emlegette azt a levelében, hogy nős férfi. Részletes beszámolót kérek! A teljesség igényével!

Alamuszi módon mosolyogva ezután az ifjú szemébe nézett.

– A teljesség igényével az azt jelenti, hogy mindent el kell mondanod, Mat! Csak hogy rohadtul egyértelmű legyen, amit mondok.

Az ifjú a fejébe csapta a kalapját.

– Egyből világos volt minden.

Még hogy a teljesség igényével! Hát illik ilyen szavakat használni? A Fényre! Miért is hozta szóba azt, hogy megnősült? Talán arra számított, hogy ezzel kellőképpen felkelti Elayne kíváncsiságát ahhoz, hogy majd fogadja.

A királynő nevetni kezdett, és az ajtó felé biccentett. Thom még adott egy atyáskodó puszit a felséges asszony arcára. Mat nagyon remélte, hogy csupán atyai figyelmességről volt szó. Ugyanis hallott jó pár olyan dolgot erről a két jómadárról, amelyeket egyszerűen nem akart elhinni. Hiszen Thom elég öreg volt ahhoz, hogy Elayne nagyapja lehessen.

A fiú szélesre tárta az ajtót.

– Még valami, Mat! – szólt utána Elayne. – Ha szükséged lenne némi kölcsönre, hogy új kabátot vegyél magadnak, akkor a korona szívesen kisegít a bajból. Figyelembe véve magas beosztásodat, öltözködhetnél kicsit csinosabban is!

– Nem vagyok én valami rohadt nemes! – hördült fel megpördülve a fiú.

– Még nem – felelte a lány. – Te legalább nem voltál annyira gátlástalan, mint Perrin, aki holmi nagyúrnak tartja magát. Gondoskodom róla, hogy megfelelő rangot kapj.

– Meg ne próbáld! – mérgelődött Mat.

– De hát…

– Na figyelj! – magyarázta az ifjú, miközben Thom is kilépett az előcsarnokba. – Büszke vagyok arra, aki vagyok. És imádom ezt a kabátot. Nagyon is kényelmes. – Ökölbe szorította a kezét, mert már iszonyúan viszketett a nyaka.

– Ha te mondod – bólintott Elayne. – Várlak vacsorára! El kell hoznom Dyelint is. Nagyon kíváncsi rátok.

Ezekkel a szavakkal biccentett Birgittének, hogy zárja be az ajtót. Mat komor tekintettel egy darabig még bámulta a faragványt, majd Thom felé fordult. Talmanes és a katonák egy kicsivel arrébb, hallótávolságon kívül várakoztak a folyosón. Néhány cselédlány éppen forró teát adott nekik.

– Ez egész jól ment – állapította meg Mat csípőre tett kézzel. – Attól féltem, hogy nem fog ráharapni, de a végén csak sikerült beakasztanom a horgot.

Azok az átkozott kockák azonban még mindig ott dübörögtek a fejében.

Thom felnevetett és vállon veregette a fiatalembert.

– Mi van már? – méltatlankodott ő.

A mutatványos tovább nevetett, miközben egy hosszú pillantást vetett a másik kezében tartott papirosra.

– És erre se nagyon számítottam.

– Hát Andornak tényleg nem volt udvari dalnoka.

– Az igaz – bólintott Thom, és átfutotta az írást. – A kinevezés azonban kegyelmet is tartalmaz. Felmentenek valamennyi ismert és eddig ki nem derült bűnöm alól, amelyet Andorban vagy Cairhienben követtem el. Vajon ki szólhatott neki…

– Ki szólhatott neki miről?

– Semmiség, Mat. Szóra sem érdemes. Vacsoráig van még pár óránk. Mi lenne, ha mennénk és vennénk egy szép új kabátot neked?

– Hát legyen – egyezett bele az ifjú. – Gondolod, hogy én is kaphatnék ilyen kegyelmet, ha kérnék?

– Szükséged van rá?

Mat megvonta a vállát, azután elindultak a folyosón.

– Nem árt biztosra menni. Amúgy meg milyen kabátot fogsz venni nekem?

– Azt nem mondtam, hogy én fogok fizetni.

– Ne legyél már ilyen garasoskodó! – méltatlankodott az ifjú. – Én állom a vacsorát.

Vér és hamu! Valahogy nagyon is tudta, hogy az aznap estéért még fizetni fog.

Huszadik fejezet

A döntés

– Tilos megszólalnod! – fordult Rosil Nynaeve felé. A karcsú, hosszú nyakú asszony sárga csíkos, narancssárga ruhát viselt. – Csak akkor szólalj meg, ha megszólítanak! Ismered a szertartást.

Nynaeve bólintott. A szíve áruló módon hevesen dobogott, amikor elindultak odalent, a Fehér Torony alatti, várbörtönre emlékeztető folyosókon. Rosil volt a novíciák új főnökasszonya. A véletlen úgy hozta, hogy a Sárga ajahba tartozott.

– Remek és nagyszerű! – folytatta Rosil. – Szabad lenne javasolnom azt, hogy a gyűrűdet tedd át a bal kezed középső ujjára?

– Igen, szabad javasolnod – válaszolta Nynaeve, de nem nyúlt a gyűrűhöz. Hiszen őt megtették aes sedainak. Erről az egyről nem volt hajlandó alkudozni.

Rosil összeszorította az ajkát, de nem tett megjegyzést. Nynaeve csak nagyon rövid időt töltött a Fehér Toronyban. Kifejezetten jólesett neki, hogy Rosil annyira kedves volt hozzá. A néhai javasasszony mostanra már belátta, hogy a Sárga nővérek ellenszenvvel tekintenek rá, vagy legjobb esetben is csak levegőnek nézik. Azt persze elismerték, hogy mennyire tehetséges, és sokan ragaszkodtak ahhoz, hogy tanuljanak tőle. Viszont még nem tartották maguk közül valónak. Még nem.

Ez a nő azonban másként viselkedett. Nem lett volna szép dolog durvasággal viszonozni kedvességét.

– Nagyon fontos számomra, Rosil – magyarázta Nynaeve –, hogy fel se merüljön annak a gyanúja, miszerint tiszteletlen vagyok az amyrlinnel! Ő nevezett ki aes sedaijá. Ha úgy viselkednék, mintha egyszerű beavatott volnék csupán, akkor azzal aláásnám a tekintélyét. Ez a vizsga nagyon fontos. Amikor az amyrlin nővérré nyilvánított, egyetlen szóval sem mondta, hogy nem kell kiállnom a próbát. De akkor is aes sedai vagyok.

Rosil kissé félrehajtotta a fejét, majd bólintott.

– Világos. Értem. Helyes, amit mondasz.

Nynaeve megtorpant a félhomályos folyosón.

– Szeretnék köszönetet mondani neked, meg azoknak, akik rendesek voltak hozzám az elmúlt néhány nap során. Nierének és Meramornak. Nem számítottam arra, hogy megértésre találok a soraitokban.

– Akadnak néhányan, akik ellenállnak a változásnak, kedvesem – válaszolta Rosil. – Ezt hiba volna tagadni. Az új fonataid azonban figyelemre méltóak. Ami pedig ennél is fontosabb, felettébb hatásosak. Ezzel rászolgáltál arra, hogy örömmel fogadjalak.

Nynaeve elmosolyodott.

– Azonban – folytatta Rosil, és felemelte mutatóujját –, bár lehet, hogy valóban aes sedai vagy az amyrlin és a torony szemében, a hagyomány így is kötelez. Kérlek, most már maradj csendben a szertartás végéig!

A langaléta nő továbbment. Nynaeve majdnem leharapta a nyelvét, de követte. Nem akarta megengedni, hogy elragadják az indulatai.

Minél mélyebbre hatoltak a torony alá, Nynaeve annál idegesebbé vált, pedig szentül megfogadta, hogy megőrzi a nyugalmát, hiszen ő igenis aes sedai, és sikerülni fog ez a próbatétele is. Megtanulta mind a száz fonatot. Semmi oka nem volt az aggodalomra.

Eltekintve attól, hogy néhány nő sohasem tért vissza a vizsgáról.

A pincéket lenyűgöző eleganciával alakították ki. Sima kőpadlójukat gondosan lecsiszolták. A falakon, fent a magasban lámpák égtek. Valószínűleg egy nővér vagy egy beavatott gyújtotta meg őket az Egyetlen Hatalom segítségével. Itt a mélyben ritkán jártak emberek. A legtöbb helyiséget raktárnak használták. Nynaeve úgy érezte, felesleges pocsékolás volt ilyen nagy gonddal felépíteni ezt a helyet, ahová csak ritkán jöttek le.

Végezetül megérkeztek két hatalmas ajtó elé. Ezek olyan nagyok voltak, hogy Rosil csak az Egyetlen Hatalom segítségével tudta kinyitni őket. Mindez a fontosságot akarja hangsúlyozni, gondolta Nynaeve összevont karral. A boltíves folyosók, az óriási ajtó mind azért van, hogy a beavatott megértse, milyen fontos az, amire most készül.

Feltárult a hatalmas, kapura emlékeztető ajtópár. Nynaeve nagy nehezen elfojtotta nyugtalanságát. Közeledett az Utolsó Csata. Sikerülni fog a vizsga, hiszen nagyon fontos feladatok vártak rá!

Büszkén felszegett fejjel lépett be a kamrába. A kupolás helyiség falait állólámpák világították meg. Középen egy jókora ter'angreal állt. Az ovális, alul és felül elkeskenyedő alakzatot semmi sem támogatta.

Számos hétköznapi külsejű ter'angrealt is ismertek. Ez itt nem tartozott közéjük. Egyértelmű volt, hogy az ovális alakzat az Egyetlen Hatalmat használta fel. Fémből készült, ám ahogy az ezüstös ragyogású oldalán visszatükröződő fény színe megváltozott, úgy tűnt, mintha a képződmény ragyogott és mozgott volna.

– Figyelem! – szólalt meg Rosil a hagyományoknak megfelelően.

Más aes sedaiok is voltak a teremben. Minden ajahot képviselt valaki. Sajnos a Pirosakat is. Különös módon minden jelenlévő az ülnökök közül került ki. Talán, mert Nynaeve meglehetősen rossz hírnévnek örvendett a toronyban. Saerin a Barnákat, Yukiri a Szürkéket, Barasine pedig a Pirosakat képviselte. A Sárgák képviseletében Romanda volt itt. Ragaszkodott ahhoz, hogy részt vehessen a vizsgán. Eddig elutasítóan bánt Nynaeve-vel.

Egwene maga is lejött. Szóval eggyel több jelenlévő, mint ahogy azt a hagyomány megkívánta, ráadásul pedig maga az amyrlin ez a plusz fő. Nynaeve az amyrlin szemébe nézett. Egwene biccentett. Amikor egy fiatal lány azért vizsgázik, hogy bekerülhessen a beavatottak soraiba, akkor az egész próbatétel a ter'angreal műve volt. Ettől eltérően, amikor egy aes sedai vizsgázott, akkor a jelen lévő nővérek is aktívan bekapcsolódtak a próbatételbe. A barátnőjének bizonyítania kellett. Ő lesz a legkeményebb bírája. Neki azt kellett bebizonyítania, hogy jogosan léptette elő Nynaeve-et.

– Tudatlanságban érkeztél, Nynaeve al'Meara – csendült fel Rosil hangja. – Hogyan fogsz távozni?

– Tisztában leszek magammal – érkezett a felelet.

– Milyen céllal idéztek meg ide?

– Hogy próbára tegyenek.

– És mi a célja a próbatételednek?

– Hogy bebizonyítsam, méltó vagyok – felelte a volt javasasszony.

A jelenlevők közül többen is elkomorodtak. Egwene is. Nynaeve ugyanis nem az előírásos szavakat használta. Azt kellett volna mondania, azért jött, mert tudni akarta, hogy méltó-e vagy sem? De mivel már aes sedai volt, így egyértelműnek tűnt, hogy igenis méltó. Már csak be kellett bizonyítania ezt a többieknek.

Rosilnak elakadt a szava, de aztán folytatta:

– És… mire is leszel majd méltó?

– Hogy viseljem a vállkendőt, amit már megkaptam – jelentette ki Nynaeve. Ezt nem azért mondta, mert kötözködni akart a többiekkel. Megint csak igazat mondott, legalábbis úgy, ahogy azt ő látta. Hiszen Egwene bevette a nővérek közé. Már viselte a kendőt. Akkor miért csinált volna úgy, mintha nem lett volna kendője?

A vizsgázó csupán a Fénybe öltözve kelt útra. Nynaeve elkezdett levetkőzni.

– Figyelj az utasításaimra! – folytatta Rosil. – Ezt a jelet fogod látni a földön.

Magasba emelte az ujjait és a fonatokkal egy ragyogó szimbólumot rajzolt a levegőbe. A hatágú csillagot két, egymásra fektetett háromszög alkotta.

Saerin magához ölelte az Igazi Forrást és a Szellemből szőtt fonatot. Nynaeve csak nagy erőfeszítéssel állt ellen a kísértésnek, hogy maga is kinyúljon a Forrás után.

Még egy kicsit ki kell bírnom! – gondolta. Utána már senki sem kételkedhet bennem.

Saerin megérintette a fiatal nőt a Szellem fonatával.

– Emlékezz arra, amire emlékezni kell! – suttogta.

A fonat valamit művelt az emlékezetével. Mi is volt az értelme? A hatágú csillag továbbra is ott lebegett Nynaeve előtt.

– Amikor meglátod ezt a jelet, azonnal elindulsz felé! – magyarázta Rosil. – Haladj egyenletes sebességgel! Nem kell sietned, de ne is késlekedj! Csak akkor ölelheted magadhoz az Igazi Forrást, ha elérted a jelet! Azonnal el kell kezdened szőni a szükséges fonatot! Addig nem hagyhatod el a jelet, míg be nem fejezted!

– Emlékezz arra, amire emlékezni kell! – ismételte meg Saerin.

– Ha elkészült a fonat – folytatta Rosil. – Újra meglátod a jelet. Jelezni fogja az utadat. Habozás nélkül, egyenletes sebességgel indulj el az irányába!

– Emlékezz arra, amire emlékezni kell!

– Száz alkalommal fogsz szőni! Abban a sorrendben, ahogy a feladataidat kapod, és végig megőrződ a nyugalmadat.

– Emlékezz arra, amire emlékezni kell! – jelentette ki Saerin utoljára.

Nynaeve érezte, ahogyan a Szellem fonata rátelepedett az elméjére. Eléggé olyan volt, mint a Gyógyítás. Levette a ruháját és a fehérneműjét, miközben a többi nővér letérdelt a ter'angreal mellé. Mind az Öt Hatalmat felhasználva összetett fonatokat hoztak létre. A szerkezet ragyogni kezdett. Az oldalán megváltoztak, átalakultak a fények. Rosil a torkát köszörülte. Nynaeve elpirult, átadta neki a ruháit, majd levette a nagykígyós gyűrűjét és a ruhák tetejére tette. Ezt követte Lan gyűrűje, amit általában a nyakában hordott.

Rosil átvette a ruhát. A többi nővér teljesen belefeledkezett a munkájába. A ter'angreal középpontjában tiszta, fehér fény kezdett el izzani. A fény lassan mozgásba lendült. Forgott és csendben elmozdult a kő irányába.

Nynaeve mélyen beszívta a levegőt, és elindult előre. Egy pillanatra megtorpant a ter'angreal előtt, aztán keresztüllépett rajta és…

És hová is érkezett? Elkomorodva körülnézett. A falu még csak nem is hasonlított a Folyóközre. Kunyhókat látott maga körül. Bal kéz felől hullámok ostromolták a homokkal borított tengerpartot. A falu jobb kéz felől húzódott a kövekkel borított, sziklás lejtőn. A távolban egy hegy tornyosult az ég felé.

Tehát valamilyen sziget. A párás levegőt nem nagyon mozgatta meg a szellő. A kunyhók között emberek mozogtak. Kedélyesen odakiabáltak egymásnak. Néhányan megtorpantak és Nynaeve-et bámulták. A fiatal nő végignézett magán és ekkor jött rá, hogy anyaszült meztelen. Pipacsvörös lett az arca. Ki vette el a ruháit? Ha rájön, hogy ki volt az a gazember, úgy ellátja a baját, hogy hetekig nem fog tudni leülni a fenekére!

Egy közeli szárítókötélről valamilyen köntös lógott. Nynaeve kényszerítette magát, hogy megőrizze nyugalmát, miközben odasétált és felvette a köntöst. Majd megkeresi a gazdáját és fizet érte. Csak nem mászkálhat teljesen pőrén! Felvette a ruhadarabot.

Ekkor hirtelen megrázkódott a lába alatt a talaj. A szelíd hullámok hangosabbá váltak. Szinte lesújtottak a partra. Nynaeve majdnem elesett. Sikerült megkapaszkodnia a szárítókötél oszlopában. Odafönt füst és hamu tört elő a hegy torkából.

Akkor is az oszlopot szorította, amikor repedezni kezdett a széles sziklahát. Jókora kőtömbök indultak meg lefelé a lejtőn. Az emberek kiabálni kezdtek. Nynaeve érezte, hogy valamit tennie kell! Amikor körülnézett, a földbe vésve megpillantotta a hatágú csillagot. Oda akart rohanni, ám jól tudta, hogy csak óvatosan lépdelhet.

Nagyon nehéz volt megőriznie hidegvérét. Miközben haladt, a szíve eltelt borzalommal. Mindjárt összezúzzák a sziklák! Éppen akkor érte el a csillagot, amikor a kunyhókat szétrombolva rengeteg kő zúdult az irányába. Bármennyire is félt, gyorsan létrehozta a megfelelő fonatot. A Levegő fonatából fal emelkedett. Maga elé húzta a falat, és a felé száguldó kövek visszapattantak.

Sebesültek hevertek a faluban. Amikor Nynaeve elfordult a csillagtól, hogy a segítségükre siessen, ugyanilyen jelet pillantott meg beleszőve az egyik közeli kunyhó ajtaját eltakaró pokrócba.

Nem mondhatott csődöt. Odasétált a kunyhóhoz, és belépett az ajtón.

Odabent jéggé dermedt. Mit kereshet itt, ebben a sötét és hideg barlangban? És miért visel ilyen vastag, szúrós szálakból font köntöst?

Az előbb befejezte a legelső fonatot. A százból az elsőt. Ennyit tudott, semmi többet. Komor arccal folytatta az útját a barlangban. A boltozat repedésein fény szivárgott be. Nynaeve ragyogást fedezett fel maga előtt. Arra lehetett a kijárat.

Amikor kilépett a barlangból, felismerte, hogy az Aiel-pusztában járt. A kezével eltakarta szemét a vakító napfény elől. Sehol egy teremtett lélek. Tovább folytatta az útját. Talpa alatt hangosan recsegtek a növények, és megégették a forró kődarabok.

Elviselhetetlen hőség zúdult rá. Nemsokára már küszködnie kellett minden egyes lépéssel. Szerencsére felfedezett néhány romot. Árnyék! Rohanni akart, de meg kellett őriznie a nyugalmát. Felfele haladt a köveken. Végre olyan sziklán lépdelt, amelyet árnyékba borított a fal romja. A hűvös érintés miatt megkönnyebbülten lélegzett fel.

Lehullott téglák hevertek a közelben, a földön. A mintájuk egy hatágú csillagot adott ki. Sajnos a csillag kint feküdt a tűző napon. Nynaeve vonakodva kilépett az árnyékból és elindult a minta felé.

Dobszó hallatszott a távolból. Ő megpördült. Visszataszító, barna bundás alakok bukkantak fel a közeli hegy tetején. Vértől csöpögő balták voltak a kezükben. Valami nem volt rendben ezekkel a trallokokkal. Már korábban is találkozott a fajtájukkal, bár arra nem emlékezett, hogy hol. Ezek mások voltak, mint a többiek. Talán egy új tenyészet? Vastagabb szőr borította testüket és a szemük eltűnt arcuk mélyedéseiben.

Gyorsabban lépdelt, de nem kezdett el futni. Nagyon fontos volt, hogy megőrizze a hidegvérét. Ami azért egetverő ostobaságnak tűnt. Már miért ne kellene, miért ne akarna futni, ha egyszer trallokok jártak a nyomában? Ha az életébe kerül az, hogy nem hajlandó gyorsabban mozogni, akkor azért csak önmagát okolhatja.

Őrizd meg a hidegvéred! Ne mozogj túl gyorsan!

Egyenletes sebességgel lépdelve akkor érte el a hatágú csillagot, amikor a trallokok már egész közel jártak. Szőni kezdte a kiszabott fonatot. A Tűz fonatából azonban leválasztott egy vékony szálat. Az iszonyatos hő valósággal lecsapott a legközelebb járó bestiákra. Szénné égtek.

Ő a fogát összeszorítva legyőzte a félelmét, és befejezte az előírásos fonatot. Féltucatnyi alkalommal megosztotta a szálakat, és alig néhány pillanat alatt befejezte az összetett alakzatot.

A fonat a helyére került. Nynaeve bólintott. Tessék. Újabb trallokok jöttek, ám őket a keze egyetlen intésével elégette.

A hatágú csillagot egy kő boltív oldalába vésték. Elindult abba az irányba, és próbált nem hátrafelé bámulni a válla felett. Nagyon sok trallok követte. Talán több annál, amennyit meg tudna ölni.

Odaért a boltívhez, és belépett.

Nynaeve befejezte a negyvenhetedik fonatot is, aminek következtében csengők hangja zendült fel a levegőben. Nagyon kimerült. Miközben a fonatot szőtte, egy elképesztően karcsú torony legtetején, több száz lábnyi magasban egyensúlyozott odafent a levegőben. A szél vadul rángatta. Kis híján lezuhant.

A sötét éjszakai levegőben egy boltív jelent meg odalent. Több mint tíz láb mélységben lehetett. Mintha csak az oszlop oldalából nőtt volna ki. Párhuzamosan lebegett a talajjal. Szája az égbolt felé nézett. Középen ott volt a hatágú csillag.

Nynaeve összeszorította a fogát, és a mélybe vetette magát. Keresztülzuhant a boltíven.

Egy tócsában ért földet. Eltűnt a ruhája. Mi történhetett vele? Felállt és halkan mérgelődött. Annyira mérges volt!

Nem tudta, hogy miért, de valaki… elkövetett ellene valamit.

Nagyon elfáradt. Ez pedig az ő hibájuk volt, bárkik is legyenek ezek az ők. Amikor erre a gondolatra összpontosított, az egyre nyilvánvalóbbá vált. Arra ugyan nem emlékezett, hogy mit műveltek vele, de pontosan tudta, hogy őket terhelte a felelősség. Mindkét karját elborították a vágások. Talán megkorbácsolták? A sok sebhely iszonyúan fájt.

Csuromvizesen körülnézett. A száz fonat közül már túljutott negyvenhéten. Ennyit tudott és semmi mást. Meg azt a tényt, hogy valaki mindent megtett azért, hogy ő elbukjon.

De nem engedi meg, hogy azok győzzenek! Felkelt a tócsából. Elszántan ragaszkodott a nyugalmához. Talált néhány ruhadarabot a közelben. Sértésnek érezte a szemkápráztató színeket. A ruhák rikító rózsaszínben és sárgában ragyogtak. Csak úgy vakítottak a vörös foltok. Ennek ellenére felvette őket.

A lápvidéket átszelő ösvényen haladt. Átlépett a mélyebb részek és az állott vízzel teli medencék fölött. Végre megtalálta a sárba rajzolt hatágú csillagot. Hozzáfogott a következő fonathoz. Ez majd egy lángoló, kék csillagot lő fel a magasba.

Valami beleharapott a nyakába. Gyorsan lecsapott rá és kilapította a bögölyt. Nem csoda, hogy a nyirkos mocsárban élnek ilyen dögök. Akkor lássa őket…

Ekkor egy másik harapott a karjába. Ő lecsapta. De már olyan sok légy zümmögött körülötte, hogy valósággal zúgni kezdett a levegő. A fiatal nő összeszorított foggal folytatta a szövést. Újabb és újabb rovar mart a karjába. Nem tudja mindegyiket lecsapni. Mi lenne, ha egy fonattal szabadulna meg tőlük? Szőni kezdte a Levegő hullámát. Már csak kevés hiányzott ahhoz, hogy feltámadjon a szellő, amikor meghallotta a jajgatást.

A zaj annyira halk volt, hogy éppen csak felfigyelt rá a legyek zümmögése miatt. Pont úgy tűnt, mintha egy gyerek zokogott volna a mocsárban!

Nynaeve a zokogás irányába lépett és kitátotta a száját, hogy kiabálni kezdjen, ám a legyek valósággal leömlöttek a torkán. Fuldokolni kezdett. Ezután a szemét vették célba. Be kellett csuknia mindkettőt.

Ez a hangos zúgás! Meg a jajveszékelés! A marások. A Fényre, bent voltak a torkában! A tüdejében!

Fejezd be a fonatot! Be kell fejezned a fonatot!

A kínzó fájdalom ellenére valahogy folytatta. A rovarok olyan hangosan zúgtak, hogy szinte meg sem hallotta a lángoló csillagot, amint az fellövellt a magasba. Ekkor gyorsan elkészítette azt a fonatot, amivel elsöpörte a legyeket. Amikor végzett velük, körülnézett. Hörögve köhögött és valósággal rázkódott a remegéstől. Érezte a torka belsejére tapadó legyeket. Sehol sem látta a bajba jutott gyermeket. Talán csak a füle csapta be?

Megpillantotta a következő hatágú csillagot. Egy fába vésett ajtó felett látszott. Amikor elindult az ajtó irányába, a legyek ismét körülvették. Csak nyugodtan! Nem veszíthette el a türelmét! De miért is? Nem volt az egésznek semmi értelme sem! Ennek ellenére nyugodt maradt. Csukott szemmel keresztülsétált a legyek felhőjén. Kinyújtott kézzel kitapintotta az ajtót. Kinyitotta és belépett.

Egy épület belsejében torpant meg. Csodálkozva hallgatta a saját öklendező köhögését. Talán megbetegedett? Kimerülten és dühösen nekitámaszkodott a falnak. Mindkét lábát elborították a sebhelyek. A karja valósággal lángolt valamilyen rovarok csípéseitől. Felnyögött, és végignézett szemkápráztató színű ruháján. Mi a csuda üthetett belé, hogy pont piros, sárga és rózsaszín darabokból állította össze az aznapi öltözékét?

Mély sóhajtással mozgásba lendült, és folytatta útját a rozoga folyosón. A padlót alkotó deszkák hangosan zörögtek, ahogy végigsietett rajtuk. A falakról hullott a repedezett vakolat.

Elért egy ajtót és belesett. A parányi kamrában négy apró rézágy állt. A matracok varratai mentén kikukucskált belőlük a szalma. Mindegyik ágyban egy-egy kicsiny gyermek feküdt. Rongyos takaró fedte őket. Ketten köhögtek, de mind a négy, sápadt gyerek betegnek látszott.

Nynaeve alig kapott levegőt, amikor besietett hozzájuk a kamrába. Letérdelt az első gyermek mellé. A fiú talán négyéves lehetett. Megnézte a szemét, aztán rászólt, hogy köhögjön, miközben a tüdejét hallgatta. A fiú hörgőkórban szenvedett.

– Ki gondoz benneteket? – kérdezte felháborodva.

– Mala asszonyság vezeti az árvaházat – felelte vékonyka hangon a gyermek. – Régóta nem láttuk.

– Kérem szépen! – szólalt meg a szomszéd ágyon a kislány. Véreres szemmel nézett Nynaeve-re. Annyira sápadt volt, hogy a bőre szinte fehérnek látszott. – Egy kis vizet? Kaphatok egy kis vizet?

A gyerek remegett. A másik kettő sírva fakadt. A gyenge hangocskák iszonyatos kétségbeesésről árulkodtak. A Fényre! A kamrának egyetlen ablaka sem volt. Nynaeve azonnal észrevette a padlón szaladgáló csótányokat. Hát hogy lehetett ilyen körülmények között tartani a gyerekeket?

– Semmi baj! – nyugtatgatta a kicsiket. – Most már itt vagyok, vigyázni fogok rátok.

Fókuszálni fog, és meggyógyítja őket, utána pedig…

De nem, gondolta, nem lehet. Nem fókuszálhatok, amíg el nem értem a csillaghoz.

Akkor majd orvosságot készít nekik. Hol is volt a gyógyfüves zacskója? Körülnézett a kamrában, valahol biztos lesz víz.

Hirtelen megdermedt. A folyosó túloldalán egy másik kamrát vett észre. Ott volt az az előbb is? A padlót borító szőnyegen megpillantotta a hatágú csillag jelképét. Felkelt. A gyerekek nyöszörögni kezdtek.

– Visszajövök! – ígérte ő, és elindult a csillag felé. Valósággal sajgott a szíve, hiszen cserbenhagyja a kicsiket. De nem is, csupán a szomszéd kamrába megy át. Vagy talán nem?

Odaért a szőnyegre, szőni kezdte a fonatot. Gyorsan elkészül vele, és akkor máris segíthet. Azon kapta magát, hogy sír munka közben.

Itt már jártam korábban is, gondolta, vagy egy hasonló helyen, egy hasonló helyzetben, mint ez.

Egyre jobban elöntötte a düh. Hogy a csudában fókuszáljon, miközben azok a gyerekek sírva hívták vissza magukhoz? Hiszen haldokolnak!

Elkészült a fonattal. Sikerét a ruháját meglebegtető széllökések jelezték. Megragadta a hajfonatát és egészen addig szorította, amíg a helyiség túlsó oldalán meg nem jelent egy ajtó. A felső részét díszítő parányi üvegablakban észrevette a hatágú csillagot.

Folytatnia kellett az útját. Közben viszont hallotta a zokogó gyerekeket. Könnyes szemmel, a fájdalomtól elakadó lélegzettel elindult az ajtó felé.

Egyre szörnyűbb dolgok következtek. Amikor eltávozott valahonnan, vízbe fojtott, lefejezett és elevenen eltemetett embereket hagyott cserben. Talán az volt a legszörnyűbb, amikor úgy kellett elkészítenie egy mintát, hogy közben a falusi embereket ragyogóan vörös szőrmebundájú, kristályszemű, óriási pókok falták fel. Nynaeve utálta a pókokat.

Néha meztelenül jelent meg valahol. Ez már rég nem aggasztotta. Bár nem tudott visszaemlékezni szinte semmire sem, csupán annak a fonatnak a pontos számát tudta, amivel éppen foglalkozott, valahogy mégis megértette, hogy a meztelenség semmi azokhoz a szörnyűségekhez képest, amelyeknek tanúja volt.

Keresztültántorgott egy kő boltíven. Az elméjéből kitörlődtek a lángoló ház képei. A nyolcvanegyedik próba következett. Erre emlékezett. Erre és a haragra.

Durva szövésű, megperzselődött ruhát viselt. Hogyan égett meg? Kihúzott háttal megállt, a fejéhez kapott. Mindkét karja lüktetett a fájdalomtól. A hátát mintha megkorbácsolták volna. A lábát, de a lábujjait is zúzódások és karcolások borították. A Folyóközben járt. Persze, ez itt valójában mégsem a Folyóköz volt. Semmi ilyesmire nem emlékezett. Az épületekből dőlt a füst. Néhány még lángolt.

– Jönnek újra! – kiáltotta valaki. Al'Vere mester, de miért volt nála kard? Nynaeve ismerte ezeket az embereket, fontosnak tartotta őket: Perrint, al'Vere mestert, al'Donel asszonyságot, Aeric Bottegert. Fegyverrel a kézben ott álltak az alacsony fal mellett. Néhányan integetni kezdtek.

– Nynaeve! – kiáltotta Perrin. – Árnyfattyak! Segíts nekünk!

A fal túlsó oldalán hatalmas árnyékok mozogtak. Elképesztő méretű árnyfattyak közeledtek. Nem trallokokat, hanem valami sokkal rosszabbat látott. Jól hallotta a bömbölésüket.

Segítenie kell! Elindult Perrin felé, de megdermedt, amikor a Zöld túlsó oldalán az ellenkező irányban megpillantotta a domboldalra festett hatágú csillagot.

– Nynaeve! – üvöltötte kétségbeesetten Perrin. Vagdalni kezdett valamit. A támadója a fal fölé tornyosult. Éjsötét csápok csaptak le a fiúra. Perrin egy bárddal védekezett, miközben az egyik csáp megragadta Aericet és az üvöltő férfit berángatta a sötétségbe.

Nynaeve elindult a csillag felé, nyugodtan, kiegyensúlyozottan.

Micsoda ostobaság! Az aes sedai megőrzi a nyugalmát, ezt jól tudta. Ugyanakkor viszont az aes sedai igenis segít, ha szükség van a segítségére. Megteszi, amit meg kell tennie. Nem számít, hogy ez személy szerint neki mennyibe kerül. Ezeknek az embereknek itt szükségük volt az ő segítségére.

Így aztán futni kezdett.

Nem mintha úgy érezte volna, hogy ezzel mindent megtett. Hiába futott a csillag felé, ha közben magára hagyta azokat az embereket, akik fontosak voltak a számára. Tudta, hogy addig képtelen lesz fókuszálni, míg el nem éri a hatágú csillagot. Ennek semmi értelme nem volt, hiszen támadtak az Árnyék fattyai. Használnia kellene a Hatalmat!

Magához ölelte az Igazi Forrást és úgy tűnt, hogy valami meg akarta akadályozni ebben. Mintha elszigetelték volna. Nagy nehezen félrelökte az akadályt, és hagyta, hogy elöntse az Egyetlen Hatalom. Tűzzel csapott le a szörnyetegre. Leégette az egyik csápját, amikor a lény megpróbálta megragadni Perrint.

Egészen addig tűzzel bombázta a rémséget, míg el nem érte a hatágú csillagot. Itt majd elkészíti a nyolcvanegyedik fonatot. A levegőben három tűzgyűrű fog megjelenni.

Dühösen dolgozott, miközben folytatta a küzdelmet is. Nem tudta, hogy mi értelme volt megszőni ezt a fonatot, az azonban egyértelműnek tűnt, hogy be kellett fejeznie. Megnövelte a fonat erejét. A lángoló gyűrűk iszonyatosan nagyra nőttek. A szörnyetegek felé hajította őket. Ragyogó fénygyűrűk csaptak le a sötét lényekre, és halomra ölték őket.

A hatágú csillag al'Vere mester fogadójának a tetején jelent meg. Talán beleégették? Nynaeve nem törődött a jellel. Pokoli dühvel fordult a csápos lények ellen.

Nem, ez fontos, fontosabb, mint a Folyóköz! Tovább kell mennem!

Úgy érezte, hogy gyáván elmenekül. Ugyanakkor tudta, hogy helyesen cselekedett, amikor rohanva elindult a fogadó felé és keresztülsietett az ajtón.

Zokogva feküdt a romba dőlt boltív mellett a földön. Az utolsó, a századik fonat következett.

Alig tudott megmozdulni. Az arcát elborította a könny. Halványan emlékezett arra, hogy csatákból menekült el, hogy gyerekek haltak meg miatta, hogy sohasem volt képes eleget segíteni.

A válla vérzett, egy farkas harapta meg. A lábáról szinte lefoszlott a bőr, mintha csak órákon keresztül gyalogolt volna tövises bokrok között. Az egész testét hólyagok és égési sérülések borították. Meztelen volt.

Feltérdelt. A térdén is sebek és zúzódások látszottak. A hajfonatából csak egy rövid, füstölgő csonk maradt meg. Elhányta magát, egész testében remegett.

Annyira beteg, annyira gyenge volt! Hogyan lehet így folytatni?

De nem, nem hagyom, hogy legyőzzenek!

Lassan, nagy nehezen lábra állt. Egy aprócska szobában tartózkodott. A falat alkotó deszkák résein éles napfény tűzött be. A földön egy fehér szövettekercs hevert. Ő felvette és kibontotta. A fehér ruha alját az ajahok színei díszítették. A Fehér Toronyban ilyen öltözéket viselnek a beavatottak. Nynaeve a földre dobta a ruhát.

– Aes sedai vagyok – szólalt meg, és a szövetdarabon átlépve kinyitotta az ajtót. Inkább meztelen marad, de nem fog hazudni.

Odakint egy másik öltözéket talált, sárga színűt. Ez már megfelelt. Nyugalmat erőltetett magára és felvette a sárga ruhadarabot. Közben egész testében remegett és a keze annyira fáradt volt, hogy kis híján elejtette azt. A szöveten foltokat hagyott a vére.

Felöltözve alaposabban is körülnézett. A Fertő egyik dombján állt. A talajt borító növényeken jól látszott a Sötétség megkülönböztető bélyege. De ki épített kunyhót ide, a Fertőbe, és ő mégis mit keresett odabent?

Iszonyúan fáradt volt. Legszívesebben visszament volna, hogy lefeküdjön aludni.

De nem, folytatni fogja. Elindult felfelé a dombon. Fentről elé tárult a romokkal borított táj és a sötétség foltjai. Talán tavak lehettek, már ha értelme lett volna egy tó vizével összehasonlítani őket. Sűrű, olajos folyadék csillogott bennük. A mélyben sötét alakok mozogtak. Malkier, gondolta Nynaeve. Megdöbbentette, hogy felismerte a helyet. A Hét Torony, vagyis hát a romok. Megrontották az Ezer Tavat. Lan ennek a helynek az örököse.

Mozgásba lendült, de a lábujja megakadt valamiben. Talpa alatt egy kődarabba parányi jelet véstek. Hatágú csillagot.

Megkönnyebbülten fellélegzett. Már majdnem túljutott a megpróbáltatásokon. Belekezdett az utolsó fonatba.

Odalent azonban egy férfi tántorgott elő az egyik romhalmaz mögül. Mesterien forgatta a kardját. Nynaeve még ilyen messziről is azonnal felismerte. Senkivel sem tévesztette volna össze az erőteljes alakot, a határozott arcot, a színváltoztató köpenyt és a mozgásából áradó fenyegetést.

– Lan! – sikított fel.

A férjét vadállatok vették körül. Lehettek volna farkasok is, ha nem lettek volna ilyen nagyok. A sötét bundájú szörnyetegek vicsorogva vetették magukat Lan irányába. Árnykopók, egy egész falka.

Már el is készült a századik fonattal. Nem is vette észre, hogy egyáltalán belekezdett. A levegőben színes foltok jelentek meg. Miközben a földre hulló színfoltokat figyelte, Nynaeve úgy érezte, hogy kihasználják. A háta mögül valamilyen hangot hallott. Amikor odapillantott, semmit sem látott, csak a kunyhót.

A hatágú csillag egy ajtó fölött tündökölt. A jelképet drágakőtöredékekből alakították ki. Az az ajtó az imént még nem volt ott. Ő lépett egyet a kunyhó felé, de aztán hátrapillantott.

Lan széles ívben meglendítette a kardját. Az árnykopók elhátráltak. Már az is végzetes lett volna, ha a szörnyetegek egyetlen nyálcseppje a férfi bőrére hullik.

– Lan – sikította Nynaeve –, rohanj!

A férfi azonban nem hallotta őt. A hatágú csillag, abba az irányba kellett volna mennie!

Nynaeve pislogni kezdett. Maga elé emelte a két tenyerét, mindegyik közepén parányi forradás húzódott. Alig lehetett észrevenni őket, mégis azonnal feltámadt miattuk egy emlék.

Nynaeve… szeretlek…

Most egy próbatételen vesz részt. Ebben a pillanatban erre már emlékezett. Arra akarták kényszerítem, hogy válasszon a férje és a Fehér Torony között. Egyszer már állt ilyen választás előtt, de tudta, hogy az nem volt valódi.

Ám most sem volt valódi a helyzet, igaz? A fejéhez kapta a kezét. Az elméje elködösült. Az ott lent a férjem, gondolta. Hát nem, nem állok be ebbe a játékba!

Felüvöltött és szőni kezdte a Tüzet. Célba vette vele az egyik árnykopót. A szörnyeteg lángba borult, de a láng szemmel láthatóan nem tudta megsebezni. Nynaeve közelebb ment. Újra tüzet dobott a bestiára. Semmi értelme sem volt! A kopók támadása még csak meg sem ingott.

Megpróbálta leküzdeni a kimerültséget. A fáradtság valósággal lefoszlott róla. Visszanyerte hűvös nyugalmát. Hideg volt, mint a jég. A végletekig elmentek, látni akarták, hogyan fog reagálni? Remek, hadd lássák csak! Mélyen belemarkolt az Egyetlen Hatalomba. Óriási mennyiséget engedett magába.

Utána pedig öröktüzet font.

Tiszta, fehér fény villant az ujjaiból. A fénysugár körül eltorzult a levegő. Amikor eltalálta vele az egyik árnykopót, a nyaláb mintha csak kilyukasztotta volna a bestiát. A fény belemart a talajba is. Mintha az egész tájkép megremegett volna. Nynaeve megtántorodott. Lan a földre zuhant. Az árnykopók a férfira vetették magukat.

NEM! gondolta Nynaeve, és megvetette a lábát. Ismét öröktüzet szőtt. Eltalálta az egyik kopót, majd a másikat. A sziklák mögül azonban újabb szörnyetegek ügettek elő. Honnan a csudából jönnek ennyien? Elindult feléjük. Újra és újra lecsapott a tiltott fonattal.

A talaj minden egyes becsapódás után megremegett. Mintha csak szenvedett volna. Az öröktűznek nem lett volna szabad így átlyukasztania a földet. Valami nagyon nem volt rendben itt.

Odaért Lan mellé. A férje eltörte az egyik lábát.

– Nynaeve! – kiáltott fel. – Menj innen!

Ő nem törődött a férfi szavaival. Letérdelt mellé, és újabb öröktüzet szőtt, amikor még egy kopó bukkant fel a romok közül. A falka egyre nőtt, Nynaeve pedig annyira elfáradt. Valahányszor fókuszálni próbált, úgy érezte, hogy ennél többre nem lesz képes.

De ezt nem engedhette meg, hiszen Lan veszélyben volt. Rendkívül összetett Gyógyítást szőtt. Maradék ereje utolsó cseppjét is beleadta a fonatba. Helyrehozta a férje lábát. Lan feltápászkodott, megragadta a kardját és megpördült, hogy kivédje egy árnykopó támadását.

Vállvetve küzdöttek; ő öröktűzzel, a férfi acéllal. Lan vágásaiban azonban nem volt erő. Nynaeve-nek egyre tovább kellett várnia, hogy képes legyen újabb öröktüzet kilőni. A talaj dübörgött és remegett. Romok omlottak a földre.

– Lan! – kiáltotta. – Mindjárt futnunk kell!

– Tessék?

Nynaeve összeszedte az utolsó cseppnyi erejét is. Öröktüzet szőtt és a sugárral közvetlenül maguk elé, a talajra célzott. A föld felsikított a fájdalomtól, szinte olyan volt, mint egy eleven lény. A talaj meghasadt, az árnykopók belezuhantak. Nynaeve összeesett. Az Egyetlen Hatalom kisiklott az öleléséből. Túlságosan is elfáradt ahhoz, hogy fókuszáljon. Lan megragadta a karját.

– Mennünk kell!

Nynaeve feltápászkodott. Megmarkolta a férfi kezét. Együtt, futva indultak el a remegő domboldalon. A hátuk mögött árnykopók vonyítottak. A falka néhány tagja átugrotta az új szurdokot.

Nynaeve teljes erővel futott. Erősen kapaszkodott Lan kezébe. Feljutottak a domb tetejére. A talaj rettentően rázkódott. Alig hitte el, hogy a kunyhó még mindig állt. Elindult lefelé az épület irányába. Lan mellette sietett.

A férfi ekkor felkiáltott, sütött a fájdalom a hangjából. A tenyere kicsúszott a felesége ujjai közül.

Nynaeve megpördült. A hátuk mögött egy egész seregnyi árnykopó bukkant fel a domb tetején. Hörögve, vicsorogva rohantak lefelé. Tátott szájukból fröcsögött a nyál. Lan tágra nyílt szemmel intett, hogy a felesége meneküljön.

– Nem!

Megragadta a férfi karját és lihegve, tántorogva húzta maga mellett a lejtőn. Odaértek az ajtóhoz és…

…és Nynaeve hörögve kizuhant a ter'angrealból. Egyedül, remegve, meztelenül feküdt a hideg padlón. Abban a pillanatban rázúdult a rengeteg emlék, a próbatétel minden egyes iszonyatos pillanata. Minden árulás, minden elkeserítő fonat, a tehetetlenség, a sikító gyerekek, azoknak a halála, akiket ismert és szeretett. Összegömbölyödött a padlón és zokogni kezdett.

Az egész teste lángolt a kíntól. Még mindig vér folyt a vállából, a lábából, a karjából és a hátából. Majdnem az egész testét hólyagok borították. A haja nagyobbik része is leégett. A megmaradt, megperzselődött tincsek függönyként borultak az arca elé, mintha csak megpróbálták volna kívül tartani annak a sok szörnyűségnek az emlékét, amit elkövetett.

Nyöszörgést hallott a közelből. Könnyes szemmel látta, hogy a kört alkotó aes sedaiok elengedték a fonataikat és összegörnyedtek. Gyűlölte őket, kivétel nélkül valamennyit gyűlölte.

– A Fényre! – harsant fel Saerin hangja. – Valaki Gyógyítsa meg!

A világ kezdett elhomályosodni, eltompultak a hangok, mintha víz alól szóltak volna. Nyugodt, békés hangok.

Valami hideg öntötte el. Nynaeve felnyögött és a szeme tágra nyílt a Gyógyítás jeges megrázkódtatása miatt. Rosil térdelt mellette, az asszony szemében aggodalom látszott.

Nynaeve testéből elmúlt a fájdalom. A kimerültsége azonban mintha csak megtízszereződött volna. A belső sajgás pedig… megmaradt. Ó, a Fényre, még mindig hallotta a gyerekek sikítását!

– Úgy tűnik, hogy életben marad – hallotta Saerin hangját a közelből. – Akkor most valaki lenne kedves elmondani, hogy a Teremtés szerelmére, mégis mit jelentsen ez az egész?

Nagyon dühösnek tűnt.

– Számos próbatételen vettem már részt, köztük egy olyanon is, ahol a vizsgázó nem maradt életben. De olyat még soha, egyetlen alkalommal sem láttam, hogy bármilyen nőt olyan kínszenvedésnek vetettek volna alá, mint ami vele történt.

– Alaposan meg kellett vizsgálni – válaszolta Rubinde.

– Alaposan?! – üvöltötte felháborodva Saerin.

Nynaeve-nek nem maradt annyi ereje, hogy felemelje a fejét és rájuk nézzen. Csak feküdt és megpróbált levegőt venni.

– Alaposan? – ismételte meg Saerin. – Szó sincs itt alaposságról, ez egy megátalkodott bosszú volt, Rubinde! A próbatételek szinte kivétel nélkül szörnyűbbek voltak mindannál, amin valaha is keresztül kellett mennie egy jelöltnek. Szégyellhetnétek magatokat, mindannyian! A Fényre, nézzétek meg, hogy mit műveltetek a lánnyal!

– Nem számít – felelte hűvös hangon a Piros Barasine. – Elbukta a vizsgát.

– Hogy micsoda? – krákogta Nynaeve, és végre felpillantott.

A ter'angreal már nem ragyogott. Rosil odahozott egy pokrócot és az ő ruháját. Egwene is ott állt mellette, a két karját összefonta maga előtt. Csendes nyugalom áradt belőle, mintha csak a többiekre figyelt volna. Nem kapott szavazati jogot, ám a többiek elmondhatták a véleményüket és dönthettek, függetlenül attól, hogy Nynaeve átment-e a vizsgán vagy sem.

– Elbuktál, gyermek – jelentette ki Barasine, érzelemmentes pillantást vetve Nynaeve-re. – Hiányzott belőled az elegendő elszántság.

Lelaine a Kék ajahból bólintott. Ideges volt, amiért egyet kellett értenie egy Pirossal.

– A vizsgálat célja az, hogy kiderüljön, aes sedaiként képes vagy-e megőrizni a hidegvéredet. Kiderült, hogy nem vagy rá képes.

A többi jelenlévőn látszott, hogy kényelmetlenül érzik magukat. A próbatétel részleteiről nem illett beszélni. Nynaeve ezt nagyon is jól tudta. Ezenfelül azzal is tisztában volt, hogy az esetek nagy részében aki megbukott, az meg is halt. Ugyanakkor persze nem lepődött meg különösebben azon, hogy bukással vádolták meg most, miután volt ideje elgondolkodni a dolgon.

Hiszen megszegte a vizsga szabályait. Futásnak eredt, hogy megmentse Perrint és a többieket. Már azelőtt fókuszált, hogy szabad lett volna. Ennek ellenére nem érzett megbánást. Ebben a pillanatban csupán egyetlen érzés töltötte ki az egész lényét: az iszonyatos veszteség emléke.

– Barasine nem téved – szólalt meg vonakodva Seaine. – A vége felé már a haragod vezérelt. Számos jelképet futva értél el, és akkor még nem is említettem a tiltott fonatot. Igencsak zavarba ejtő. Nem mondom azt, hogy mindezekért elbuktál, de akkor is szabálytalanságok.

Nynaeve megpróbált lábra állni. Rosil a vállára tett kézzel akarta megakadályozni. Ő azonban megragadta a karját és a magasba húzta magát. Eléggé bizonytalan lábakon állt. Felvette a pokrócot, és maga köré terítette. Összefogta a mellén. Halálosan kimerült volt.

– Azt tettem, amit tennem kellett. Közületek ki nem eredt volna futásnak, ha csak így mentheti meg a veszélybe került embereket? Melyikőtök nem volna hajlandó a fókuszálásra, ha támadó árnyfattyakat lát? Úgy viselkedtem, ahogy egy aes sedainak viselkednie kell.

– A vizsga célja pontosan az – válaszolta Barasine –, hogy egy nőről kiderüljön, képes-e alárendelni önmagát a magasabb célnak. Tudnunk kell, hogy a vizsgázó félre tudja-e söpörni a pillanatnyi zavaró tényezőket, hogy a fontosabb célokra törekedjen.

Nynaeve megvonta a vállát.

– Befejeztem azokat a fonatokat, amiket meg kellett szőnöm. Végig összpontosítottam. Igen, elfogott a harag, de nem veszítettem el az önuralmamat, és elvégeztem valamennyi feladatot. Hibás dolog pusztán a hidegvér kedvéért megkövetelni a hidegvért; az pedig egyszerűen bolondság, ha megtiltjuk, hogy valaki fusson, amikor meg kell menteni az embereket.

Azért vettem részt ezen a vizsgán, hogy bebizonyítsam, jogosan vagyok aes sedai. Véleményem szerint az emberek élete sokkal fontosabb annál, mint hogy elnyerjem ezt a címet. Ha pedig a rangom elvesztésével kell fizetnem azért, hogy megmentsem valakinek az életét, ha a döntésem nem járna más következményekkel, akkor újra ezt tenném. Minden alkalommal. Nem szolgálom a magasabb jót azzal, hogy lemondok az életmentésről. Az közönséges önzés volna.

Barasine szeme tágra nyílt a haragtól. Nynaeve hátat fordított neki, és kisebb nehézségek árán átsétált a terem végébe, ahol leült egy padra és megpihent. A többiek közelebb húzódtak egymáshoz, és halkan tanácskozni kezdtek. Egwene – az arcán továbbra is angyali nyugalommal – odasétált Nynaeve mellé, majd az amyrlin helyet foglalt az elkínzott ifjú nő mellett. Bár megengedték neki, hogy részt vegyen a próbatételen, sőt ő alkothatta meg a Nynaeve-et próbára tevő látomások némelyikét is, a vizsga sikerességének eldöntésébe nem szólhatott bele.

– Felmérgesítetted őket – szólalt meg Egwene. – És zavarba is jöttek.

– Igazat mondtam – morogta Nynaeve.

– Talán igen – válaszolta az amyrlin. – Nem arról beszélek, amit az előbb kiabáltál. A vizsga során semmibe vetted a kapott parancsokat.

– Dehogy vettem semmibe őket! Nem is emlékeztem arra, hogy parancsokat kaptam, csupán… arra emlékeztem, hogy mit kell csinálnom, de azt nem tudtam, hogy miért.

Nynaeve savanyú képet vágott.

– Éppen ezért szegtem meg a szabályokat. Azt hittem, hogy teljesen önkényesek. Képtelen voltam visszaemlékezni arra, hogy miért nem szabad futnom, és amikor azt láttam, hogy emberek halnak meg, egyértelműnek tűnt, hogy ostobaság volna sétálni.

– A szabályokról úgy tudjuk, hogy elég erősek ahhoz, hogy akkor se lehessen megszegni őket, ha a vizsgázó nem emlékszik rájuk – felelte Egwene. – És egyszerűen képtelenség, hogy képes voltál fókuszálni, mielőtt elérted volna a jelzést. Ez a vizsga egyik központi eleme.

Nynaeve elkomorodott.

– Akkor meg hogyan…

– Túl sok időt töltöttél el Tel'aran'rhiodban, ez a vizsga… úgy tűnik, hogy hasonlóképpen működik, mint az Álmok Világa. Az elménkben megalkotott képek valósággá válnak a vizsgázó körül – biccentett Egwene, majd csettintett és megrázta a fejét. – Figyelmeztettem őket, hogy ebből még baj lehet. Kellő gyakorlatot szereztél az Álmok Világában ahhoz, hogy önkéntelenül is képessé válj a szabályok megszegésére.

Nynaeve nem válaszolt, mert elfogta a rosszullét. Mi történik, ha tényleg nem sikerült a vizsgája, ha most dobják ki a toronyból, miután már ennyire közel járt a sikerhez?

– Ugyanakkor viszont úgy vélem, hogy javadra válnak a kihágásaid – suttogta Egwene.

– Tessék?

– Túlzottan is tapasztalt voltál ahhoz, hogy elvégezzék veled ezt a próbatételt – magyarázta az amyrlin. – A maga módján mindaz, ami itt történt, csupán azt bizonyítja, hogy valóban kiérdemelted a vállkendőt, amivel felruháztalak. Mesteri hozzáértéssel, gyorsan és ügyesen alkottad meg az összes fonatot. Különösen az tetszett, ahogy a „haszontalan” fonatokat felhasználtad arra, hogy időnként megtámadd velük az ellenséges lényeket.

– A folyóközi küzdelem? – kérdezte Nynaeve. – Az ugye te voltál? A többiek nem ismerik a környéket annyira, hogy megalkothassák helyszínnek.

– Néha igenis lehetséges a vizsgázó nő elméjére támaszkodva látomásokat és helyzeteket alkotni – felelte Egwene. – Különös élmény volt használni ezt a ter'angrealt. Nem vagyok benne bizonyos, hogy értem a működését.

– De a Folyóközt azt te csináltad.

– Igen – ismerte be a lány.

– Meg az utolsót is, Lannal.

Az amyrlin bólintott.

– Sajnálom! Azt gondoltam, ha nem én hozom elő, akkor senki más sem fogja…

– Örülök, hogy te voltál – felelte Nynaeve. – Megtanított valamire.

– Tényleg?

Nynaeve hátát a falnak támasztva bólintott, megigazította a pokrócot és becsukta a szemét.

– Rájöttem arra, hogy ha választanom kellene Lan vagy aközött, hogy aes sedai legyen belőlem, akkor Lant választanám. Odabent egyáltalán nem számít, hogy mit mondanak rám az emberek. Lan azonban… ő több egy puszta címnél. Akkor is tudnék fókuszálni, akkor is saját magam maradhatnék, ha sohasem lenne belőlem aes sedai. Azonban sohasem lehetnék önmagam, ha cserbenhagynám a férjemet. A világ megváltozott, amikor hozzá mentem feleségül.

Nynaeve úgy érezte, hogy ez a felismerés valahogy… felszabadította. Meg az, hogy ki is mondta.

– Reméljük, hogy a többiek ezt nem vették észre! – figyelmeztette Egwene. – Nagyon nem volna jó, ha úgy ítélnék meg, hogy bármi fontosabb lehet számodra, mint a Fehér Torony.

– Néha azon töprengek – mondta a barátnője –, hogy miért tettük a Fehér Tornyot, ezt az elvont intézményt az emberek fölé. Az jár a fejemben, hogy öncélúvá vált az egész működésünk. Valójában a magasabb célkitűzések elérésére kellene törekednünk.

– Fontos az odaadásunk, Nynaeve! A Fehér Torony megvédi és irányítja a világot.

– És közben nagyon sok társnőnknek nincs családja – ellenkezett Nynaeve. – Nem ismerik a szeretetet, nincsenek érzelmeik, és csak az foglalkoztatja őket, ami iránt elkötelezték magukat, így aztán, amikor irányítani próbáljuk a világot, közben el is szigetelődünk tőle. Az önteltség veszélye fenyeget minket, Egwene. Állandóan azt feltételezzük, hogy nekünk van igazunk, miközben fennáll a veszélye annak, hogy képtelenek vagyunk megérteni azokat az embereket, akiket állítólag szolgálunk.

Az amyrlin mintha zavarba jött volna.

– Ne nagyon beszélj ezekről az elképzeléseidről, legalábbis ne ma! Már így is éppen eléggé csalódottak miattad. A próbatételed egyszerűen könyörtelen volt, Nynaeve. Annyira sajnálom, nem engedhettem meg, hogy úgy tűnjön, kivételezni akarok veled. Mégis, talán félbe kellett volna szakítanom. Másként viselkedtél, mint amire számítottak, és ezért aztán a többiek egyre durvább módszereket alkalmaztak. Amikor észrevették, hogy mennyire szenvedsz a beteg gyerekek miatt, egyre több gyereket szerepeltettek a próbatétel során. Többen személyes sértésnek tekintik a győzelmeidet. Mintha párbajra keltél volna velük. Emiatt könyörtelenné váltak, néha kegyetlenné.

– Életben maradtam – felelte Nynaeve csukott szemmel. – És sokat tanultam. Magamról, rólunk.

Aes sedai akart lenni. Teljesen és hivatalosan. Annyira vágyott erre! Végezetül azonban, ha ezek a némberek itt úgy döntenek, hogy nem részesülhet ebben az elismerésben, akkor, pontosan tudta, hogy menni fog a maga útján, és azt teszi, amit tennie kell.

Végezetül az ülnökök, nyomukban Rosillal, odaléptek hozzájuk. Nynaeve nagy nehezen talpra állt, hogy megadja nekik a kellő tiszteletet.

– Meg kell beszélnünk a tiltott fonat használatát! – szólalt meg szigorú hangon Saerin.

– Tudtommal ez az egyetlen módja annak, hogy elpusztítsuk az árnykopókat – válaszolta Nynaeve. – Szükség volt rá.

– Nem vagy feljogosítva arra, hogy ezt eldöntsd – ellenkezett Saerin. – Amit tettél, azzal kibillentetted egyensúlyából a ter'angrealt. Majdnem tönkretetted. Ez halálos következményekkel járhatott volna rád, és talán ránk nézve is. Azt akarjuk, hogy tegyél esküt. Fogadd meg, hogy többet nem használod azt a fonatot!

– Nem teszek ilyen esküt – felelte Nynaeve fáradtan.

– És ha ezen múlik az, hogy elnyerd a kendőt, vagy mindörökre elveszítsd?

– Ostobaság volna letenni egy ilyen esküt! – tiltakozott Nynaeve. – Hiszen kerülhetek még olyan helyzetbe, ahol emberéletek múlhatnak azon, hogy használom-e, vagy sem. A Fényre, hiszen ott fogok harcolni az Utolsó Csatában Rand mellett! Mi van akkor, ha eljutok Shayol Ghulba, és ott derül ki, hogy az öröktűz nélkül nem tudok segíteni a Sárkánynak a Sötét Nagyúr legyőzésében? Komolyan azt akarjátok, hogy válasszak egy ostoba fogadalom és a világ megmentése között?

– Azt hiszed, hogy el fogsz menni a Shayol Ghulba? – kérdezte Rubinde hitetlenkedve.

– Ott leszek – felelte Nynaeve halkan. – Nem kérdéses. Rand megkért rá, bár akkor is elmennék oda, ha nem kért volna.

A többiek összenéztek, zavartnak tűntek.

– Ha megadjátok a rangot – folytatta Nynaeve –, akkor jobban teszitek, ha elfogadjátok a véleményemet az öröktűzről. Ha viszont nem bíztok meg bennem annyira, hogy úgy véljétek, hogy el tudom dönteni, mikor használhatok egy-egy veszélyes fonatot, akkor jobban örülnék annak, ha nem emeltek magasabb rangra.

– Óvatos döntést hoznék – fordult most Egwene a többiek felé. – Egy olyan nő nem kapná meg a kendőt, aki segített megtisztítani a saidint a rontástól. Igencsak veszélyes üzenete lenne annak, ha nem lenne aes sedai az a nő, aki párharcban legyőzte Moghedient magát, és akit Malkier királya vett feleségül.

Saerin a többiekre nézett. Hárman biccentettek: Yukiri, Seaine, és meglepő módon Romanda. Hárman a fejüket csóválták: Rubinde, Barasine és Lelaine. Már csak Saerin maradt, az ő szavazata döntött. A Barna nővér a vizsgázó felé fordult.

– Nynaeve al'Meara, közlöm veled, hogy sikeres vizsgát tettél. De csak éppen hogy.

Nynaeve hallotta, hogy a mellette álló Egwene alig hallhatóan, megkönnyebbülten felsóhajt. Ekkor azon kapta magát, hogy ő is elfelejtett levegőt venni.

– A vizsga véget ért! – jelentette ki Rosil, és összecsapta a két tenyerét. – Senki, soha nem beszélhet arról, ami itt történt! Őrizzük meg a hallgatás csendjét azzal együtt, aki átment a próbatételen. A vizsga véget ért.

A jelenlévők egyetértően bólintottak. Azok is, akik Nynaeve ellen szavaztak. Senki sem tudhatja meg, hogy a jelölt majdnem megbukott. Valószínűleg éppen azért hozták szóba azonnal az öröktűz kérdését, mert a hagyomány nem tette lehetővé, hogy később beszéljenek arról, ami a ter'angreal belsejében történt. Nem lett volna lehetőségük hivatalosan is megtárgyalni az ügyet.

Rosil ismét tapsolt.

– Nynaeve al'Meara, imával és elmélkedéssel töltőd az éjszakát. Átgondolod, milyen terhet veszel a válladra holnap, amikor magadra öltöd az aes sedaiok vállkendőjét. A vizsga véget ért.

Utoljára, harmadszor is tapsolt.

– Nagyon köszönöm – szólalt meg Nynaeve –, de én már megkaptam a kendőmet, és…

Egwene pillantását látva elhallgatott. Az amyrlin nyugodt arccal nézett rá, ám a tekintete valósággal lángolt. Lehet, hogy Nynaeve ezen az éjszakán már éppen elég messzire merészkedett.

– …és a legnagyobb örömmel teszek eleget a hagyományoknak – folytatta Nynaeve, félretéve az ellenkezést. – Amennyiben megengeditek nekem, hogy legelőször elvégezzek egy rendkívül fontos dolgot, utána visszatérek, és megteszem azt, amit a hagyományok elvárnak.

Egy Kapura volt szüksége, hogy eljusson oda, ahova menni akart. Egészen pontosan ugyan nem kötötte a többiek orrára azt, hogy a célkitűzése elvégzéséhez távoznia kell a toronyból. Ugyanakkor arról sem beszélt, hogy nem fog távozni.

Keresztülsietett a sötét sátrak tengerén. A tábor egy csak részben felépült fal mellett feküdt. Az éjszakai égbolton a komor felhők miatt egyetlen csillag sem ragyogott. A tábor szélén tüzek égtek. Talán túlságosan is sok tűz. A táborlakók rendkívül óvatosnak bizonyultak. Szerencsére az őreik ellenkezés nélkül beengedték. A nagykígyós gyűrű csodákra képes, ha a megfelelő helyen mutatják fel. A harcosok még azt is elmondták neki, hogy hol találja meg azt a nőt, akit keres.

Nynaeve valójában meglepődött azon, hogy a sátrakat a Fekete Tornyot övező falakon kívül, és nem belül találta meg. Ezeket az asszonyokat azért küldték ide, hogy éljenek Rand ajánlatával és asha'maneket kössenek magukhoz. Az őrök szerint azonban Egwene követeit megvárakoztatták. Az asha'manek azt mondták, hogy „másokat illet meg az első választás joga”, bármit is jelentsen ez. Egwene valószínűleg többet tudott, mint Nynaeve. A tábor és a torony között folyamatosan jöttek-mentek a hírnökök. Mindenekelőtt azért, hogy figyelmeztessék az aes sedaiokat a köztük lapuló Fekete nővérek veszélyeire. Az ismert ellenségek azonban nyom nélkül eltűntek, mielőtt az első hírnök is megérkezhetett volna.

Nynaeve túlságosan is sietett ahhoz, hogy ebben a pillanatban megtudakolja a további részleteket. Más feladat várt rá. Megállt az egyik nagyobb sátor előtt. A vizsga miatt annyira fáradt volt, hogy úgy érezte, mindjárt lefekszik a földre, hogy sárga ruhájába burkolózva végre kialudja magát. A közelben néhány őrző sétált el. Nyugodt arckifejezéssel figyelték az ifjú nőt.

Aki egy egyszerű szürke sátor előtt állt. Bentről halvány világosság szűrődött ki. A sátorban árnyékok mozogtak.

– Myrelle – szólalt meg Nynaeve hangosan. – Beszélni akarok veled.

Maga is meglepődött az erős hangjától. Nem gondolta volna, hogy ilyen sok erő maradt benne.

Az árnyak megdermedtek, majd újra mozgásba lendültek. Félrehúzták az ajtót fedő vásznat, és egy zavart tükröző arc nézett ki. Myrelle szinte áttetsző vékonyságú kék hálóinget viselt. Az egyik őrzője, egy hatalmas termetű, illiani divat szerint nyírt sűrű, fekete szakállas férfi félmeztelenül ült odabent a sátor földjén.

– Gyermek? – kérdezte Myrelle meglepődve. – Te meg mit művelsz itt?

Az olajbarna bőrű, hosszú, fekete hajú, gömbölyded szépség átható pillantást vetett látogatójára. Nynaeve az utolsó pillanatban fogta vissza a kezét, mielőtt megmarkolta volna a hajfonatát. A maradék haja túl rövid volt ahhoz, hogy megrángassa. Nem lesz egyszerű megszoknia ezt a veszteséget.

– Van nálad valami, ami az enyém – jelentette ki.

– Hát… erről eltérnek a vélemények, gyermek – felelte Myrelle elkomorodva.

– Megkaptam a kendőt – nézett a másik nő szemébe Nynaeve. – Hivatalosan, átmentem a vizsgán. Most már egyenrangúak vagyunk, Myrelle.

Valamit nem mondott ki: azt, hogy kettőjük közül ő sokkal erősebb volt. Akkor tehát igazából nem is voltak egyenlők.

– Gyere vissza holnap! – felelte Myrelle. – Most dolgom van.

Megfordult, hogy visszatérjen a sátorba. Nynaeve megragadta a karját.

– Még nem mondtam köszönetet neked – sziszegte összeszorított fogai között. – Most akkor megköszönöm. Ő csak miattad maradt életben, ez számomra is világos. Azonban, Myrelle, most nem nagyon kellene leállni szórakozni velem. Ma tanúja voltam annak, ahogy olyan embereket mészároltak le, akiket szeretek. Arra kényszerítettek, hogy sorsukra hagyjak megkínzott gyerekeket. Megégtem, megkínoztak és üldöztek.

Esküszöm neked, te nő, ha nem adod át nekem Lan kötését ebben a szent pillanatban, akkor bemegyek utánad a sátorba, és megtanítalak engedelmeskedni! Ne próbálj meg keménykedni velem! Holnap reggel leteszem a Három Esküt, ma éjjel azonban még nem köt meg a hatalmuk.

Myrelle megdermedt. Végül felsóhajtott és kilépett a sátorból.

– Hát legyen!

Becsukta a szemét, fonni kezdte a Szellemet, és a fonatokat beleengedte Nynaeve-be.

Majdnem olyan érzés volt, mintha egy valós tárgyat helyeztek volna az elméjére. Nynaeve levegő után kapott, és meglódult körülötte az egész világ.

Myrelle megfordult és visszaosont a sátorba. Nynaeve térdre rogyott, majd leült a földre. Az elméjében lassan virágba borult valami; egy tudat, gyönyörű és csodálatos.

Ő volt az, még mindig élt.

Áldott légy, Fény! – gondolta Nynaeve csukott szemmel. Köszönöm neked!

Huszonegyedik fejezet

A nyitott kapu

– Azt gondoltuk, hogy az lesz a legjobb, ha az egyikünk mindenről beszámol – magyarázta Seonid. – Összefoglalom hát azt, amit a többiek is megtudtak.

Perrin oda sem figyelve bólintott. Párnákon ült a fogadósátorban, Faile oldalán. A pavilon ismét zsúfolásig megtelt emberekkel.

– Cairhienben természetesen még mindig zűrzavar tombol – jelentette Seonid. A határozott Zöld nővér nem volt a nagy szavak embere. Nem mintha durván vagy felháborítóan viselkedett volna, ám ahogy az őrzőivel bánt, az Perrint a béreseit irányító módos gazdák viselkedésére emlékeztette. – Túlságosan régóta áll üresen a Naptrón. Mindenki tudja, hogy Sárkány nagyurunk Elayne Trakandnak ígérte oda a koronát, ám neki még az is gondot okozott, hogy megszerezze a saját trónját. A jelentések szerint ez végre sikerült.

Az aes sedai Perrinre pillantott. Elégedettség illata áradt belőle. Megjegyzésre várt. Az ifjú megvakarta az állát. Jobban kellett volna figyelnie ezen a fontos megbeszélésen, ennek ellenére elsősorban az kötötte le, ami a farkasálom során történt.

– Tehát Elayne a királynő. Rand ennek örülni fog.

– Sárkány nagyurunk reagálásáról nem kaptunk hírt – folytatta Seonid, mintha csak kipipált volna egy újabb sort a listáján.

A tudós asszonyok eddig nem tettek megjegyzést, és kérdéseik sem voltak. Egymás mellett ültek a párnáikon, akár egy zsanér csavarjai. Valószínűleg a Hajadonok már korábban beszámoltak nekik mindenről.

– Meglehetős bizonyossággal úgy vélem, hogy Sárkány nagyurunk Arad Domanban tartózkodik – folytatta Seonid. – Erről számos szóbeszéd is beszámolt. Mások persze arról beszéltek, hogy valahol másfelé jár. Arad Doman azonban igencsak alkalmas hely lenne, ha hódításra készül. Ezenfelül felléphet a Határvidéket megrendítő nyugtalanság ellen is. Nem vagyok biztos abban, hogy tényleg küldött-e aieleket oda.

– Küldött – szólt közbe Edarra szűkszavúan. Ennél többet azonban nem mondott.

– Igen – biccentett Seonid. – Számos szóbeszéd szólt arról, hogy Arad Domanban akar találkozni a seanchanokkal. Az a gyanúm, hogy ebben az esetben maga mögött akarja tudni a klánok támogatását.

Perrin kénytelen volt visszagondolni Maldenre. Elképzelte, ahogy a tudós asszonyok összecsapnak a damanekkal. Látta, ahogy az Egyetlen Hatalom lekaszálja a katonák sorait. Vér, föld és tűz fröcsköl a magasba. Egy ilyen csata olyan volna, mint az ott korábban Dumai Kútjánál, csak sokkal rosszabb. Megborzongott. Egyébként is, a látomásai révén pontosan tudta, hogy Rand tényleg ott van, ahol Seonid feltételezte. Miközben a nő beszélt, a barátja megjelent Perrin elméjében.

Seonid folytatta a beszámolót. A Cairhienben található élelmiszerforrásokról és a kereskedelem lehetőségeiről beszélt. Perrin azon kapta magát, hogy ő viszont a farkasálomban látott különös, ibolyaszínű fal miatt aggódik. Fajankó! – förmedt saját magára szigorúan. Inkább figyelnél! A Fényre, tényleg rossz vezetőnek bizonyult. Bezzeg az semmi nehézséget nem okozott, ha a farkasok élén kellett futnia, amikor megengedték, hogy vadásszon. Miért nem képes ugyanerre a saját embereivel?

– Tear csapatokat gyűjt – folytatta Seonid. – A pletykák szerint Darlin király Sárkány nagyurunk parancsára készül a háborúra, mert egyébként most már mintha királya lenne Tearnek. Felettébb érdekes. Van, aki szerint Darlin Arad Domanba fog vonulni, mások szerint viszont az Utolsó Csata az úti célja. Megint mások ragaszkodnak ahhoz az elképzeléshez, hogy al'Thor a seanchanok legyőzésére készül először. Mind a három elképzelés jogos feltevésen alapul. Valóságtartalmukat azonban csak akkor tudnám megítélni, ha személyesen elmehetnék Tearbe.

Perrinre nézett, és a szagába reménykedés vegyült.

– Nem – válaszolta az ifjú. – Még nem. Rand nincsen Cairhienben, de Andor stabilnak látszik. Az tűnik a leghasznosabbnak, ha odamegyek és beszélek Elayne-nel. Tőle fontos dolgokat tudhatunk meg.

Faile illatából ijedtség érződött.

– Aybara nagyúr, gondolod, hogy a királynő örömmel fogad majd? – kérdezte Seonid. – Miután kitűzted Manetheren zászlaját és nagyúrnak nyilvánítottad magadat…

Perrin elkomorult.

– Már egyik ostoba zászlót sem használjuk. Elayne pedig belátja az igazamat, ha egyszer mindent elmesélek neki.

– És mi van az én katonáimmal? – tudakolta Alliandre. – Először talán engedélyt kellene kérni, mielőtt külföldi csapatokat viszünk andori területre.

– Ti nem jöttök velem – felelte Perrin. – Ezt már mondtam korábban is, Alliandre. Ti Jehannahba mentek. A lehető leggyorsabban eljuttatlak oda, mihelyt végeztünk a fehérköpenyekkel.

– Akkor tehát döntés született? – tudakolta izgatottan várakozva, előrehajolva Arganda.

– Ragaszkodnak a csatához – felelte Perrin. – És semmibe veszik a kéréseimet, hogy tovább tárgyaljunk. Hajlok arra, hogy teljesítsük a kívánságukat.

Ezek után a csatáról kezdtek beszélni. Később a legtöbben arról tanácskoztak, hogy milyen következményekkel járhat, hogy Tearnek ismét van királya. Seonid egy idő múlva azonban megköszörülte a torkát, és a beszélgetés fonalát visszavezette a jelentéséhez.

– A cairhieniek igen erősen nyugtalankodnak a seanchanok miatt – folytatta a beszámolót. – A megszállók egyelőre a megszerzett területek biztosításával foglalkoznak. Altara is az övék. Még így is nyugat felé nyomulnak és az Almoth-alföldön számos csatára került sor.

– Arad Doman irányába terjeszkednek – töprengett Arganda. – Abból bizony nagy harc lesz.

– Igen, valószínű – bólintott Seonid.

– Ha közeledik az Utolsó Csata – szólalt meg Annoura –, akkor igen hasznos lenne szövetséget kötni a seanchanokkal.

Az ifjú nő keresztbe tett lábbal, töprengő arckifejezéssel ült hímzett, kék és sárga selyempárnáin.

– Tudós asszonyokat láncoltak meg – szólalt meg Edarra. Túlságosan is fiatalos arca elkomorult. A szaga alapján igen veszélyes volt. Hideg düh áradt belőle. Annak van ilyen illata, aki éppen gyilkosságot tervez. – Nem csak a sorsukat megérdemlő shaidókat. Ha szövetséget is kötünk a seanchanokkal, az csupán addig tarthat, míg el nem készült a car'a'carn műve. A népem számos tagja már így is arról beszél, hogy vérbosszút kell állnunk a megszállókon.

– Kétlem, hogy Rand azt akarja, hogy háború robbanjon ki a seanchanok és az aielek között – vetette közbe Perrin.

– Egy év és egy nap – felelte Edarra nyugodtan. – A tudós asszonyokból nem lehet gai'shaint csinálni, de talán a seanchanok eltérő szokásokat ismernek. Ennek ellenére adunk nekik egy évet és egy napot. Ha nem engedik szabadon a foglyaikat, amikor a határidő elteltével ezt követeljük tőlük, akkor majd megismerik a lándzsáinkat. A car'a'carn ennél többet nem követelhet tőlünk.

A pavilonban néma csend támadt.

– Na, szóval – folytatta Seonid, és megköszörülte a torkát –, miután körülnéztünk Cairhienben, találkoztunk azokkal, akik Andorba mentek ellenőrizni az ottani szóbeszédeket.

– Tessék? – csodálkozott Perrin. – Andorba?

– A tudós asszonyok úgy döntöttek, hogy Hajadonokat küldenek oda.

– Nem ebben állapodtunk meg – mordult fel az ifjú a tudós asszonyokra nézve.

– Nem irányítod a lépéseinket, Perrin Aybara – felelte Edarra nyugodtan. – Tudnunk kellett, hogy vannak-e még aielek a városban, és hogy ott van-e a car'a'carn. Az asha'maned engedelmeskedett, amikor megkértük, hogy nyisson Kaput.

– Megláthatták volna a Hajadonokat! – mérgelődött Perrin. Mondjuk az igaz, hogy tényleg azt mondta Gradynek, hogy Kapukat nyithat, ha az aielek erre kérik. Persze, amikor erről beszélt, akkor a felderítők indulására és visszatérésére gondolt. A jövőben pontosabban kell fogalmaznia.

– Hát nem látták meg őket – felelte Seonid ingerülten, mintha csak egy ostoba kisgyermekhez beszélt volna. – Legalábbis senki olyan, akivel ne akartak volna beszélni.

A Fényre, csak nekem tűnik úgy, hogy ez a nő egyre jobban hasonlít a tudós asszonyokra? – gondolta Perrin. Talán a viselkedésüket tanulják el, amikor Seonid meg a társai az aiel táborban időznek? Kiokosítják őket, hogyan legyenek még makacsabbak? A Fény legyen oltalmas mindenkihez!

– Mindazonáltal bölcs dolog volt, hogy ellátogattunk Caemlynbe – folytatta Seonid. – Nem bízhatunk meg a szóbeszédben, különösen akkor nem, ha állítólag a Kitaszítottak egyike is ott jár azon a vidéken.

– A Kitaszítottak egyike? – kérdezte Gallenne. – Andorban?

Perrin bólintott és intett, hogy kér még egy csésze teát.

– Rand szerint Rahvin volt az. Én mondjuk a Folyóközben voltam, amikor ők összecsaptak. – Perrin fejében kavarogni kezdtek a színek. – Rahvin magára öltötte az egyik helyi nemesember alakját. Az volt a neve, hogy Gabral, vagy Gabil, vagy valami hasonló. Kihasználta a királynőt. Rákényszerítette az asszonyt, hogy beleszeressen, vagy legalábbis úgy érezze, utána pedig meggyilkolta.

A vastag szőnyeg miatt nem is csattant nagyot a teli teástálca.

Porceláncsészék hasadtak darabokra. Tea fröccsent a levegőbe. Perrin megpördült, káromkodni kezdett és a Hajadonok közül jó páran az övkésüket szorítva maguk is felpattantak.

Maighdin döbbent arckifejezéssel állt a romok között. Mindkét karját leengedte. A tálca ott hevert a földön, a lába előtt.

– Maighdin! – kiáltotta Faile. – Jól érzed magad?

A szőke hajú cselédasszony zavart arckifejezéssel Perrin felé fordult.

– Nagyuram, ha lennél olyan kedves, és megismételnéd azt, amit az előbb mondtál!

– Micsoda? – kérdezte Perrin. – Asszony, mi a bajod?

– Azt mondtad, hogy a Kitaszítottak egyike letelepedett Andorban – felelte Maighdin nyugodt hangon. Olyan szúrós pillantást vetett a fiatalemberre, hogy az bármelyik aes sedainak is a becsületére vált volna. – Biztos vagy abban, hogy igaz, amit hallottál?

Perin visszaült a párnájára. Megvakarta a szakállát.

– Hát amennyire csak biztos lehetek benne. Mostanra már elég hosszú idő eltelt, de azt tudom, hogy Rand szilárdan hitt benne. Az Egyetlen Hatalom segítségével kellett megküzdenie valakivel az andori palotában.

– Gaebrilnek hívták – szólalt meg Sulin. – Ott voltam. Villám csapott le a derült égből, és nem fért hozzá kétség, hogy az Egyetlen Hatalmat használták. Az árnyéklelkek egyike volt az.

– Vannak néhányan Andorban, akik szerint a car'a'carn beszélt is erről – tette hozzá Edara. – Arról mesélt, hogy ez a Gaebril tiltott fonatokat használt a palotában élő vízföldiek ellen. Kifordította az elméjüket, és olyan gondolatokat ültetett a fejükbe, amit csak akart.

– Maighdin, mi a bajod? – kérdezte Perrin. – A Fényre, jóasszony, hiszen már meghalt! Nem kell félned!

– Elnézést kérek! – felelte Maighdin. Kisétált a pavilonból. Nem törődött a tálcával és a padlón heverő hófehér porceláncserepekkel.

– Később majd gondoskodom róla – szólalt meg Faile zavartan. – Megnyílt a lába alatt a talaj, amikor rájött, hogy olyan közel élt az egyik Kitaszítotthoz. Lehet, hogy Cairhienben él a családja.

A többiek bólintottak, néhány szolga pedig odasietett, hogy eltakarítsa a romokat. Perrin rájött, hogy nem fog teát kapni. Ostoba fajankó! gondolta. Az életed nagy részét úgy élted le, hogy senki se ugrott teát tölteni a csészédbe. Nem fogsz belepusztulni abba, ha most nem töltik tele a poharadat, amikor kegyeskedsz inteni a kezeddel.

– Akkor talán folytassuk! – szólalt meg, és elhelyezkedett a párnáin. Igazából soha sem sikerült kényelmesen ülnie ezeken az átkozott jószágokon.

– A beszámolóm végére értem – jelentette ki Seonid, és látványosan nem törődött azzal a szolgával, aki éppen eltakarította az orra előtt heverő porceláncserepeket.

– Kitartok a korábbi döntésem mellett – folytatta Perrin. – Fontos, hogy rendezzük az ügyet a fehérköpenyekkel. Utána elmegyünk Andorba. Beszélni fogok Elayne-nel. Grady, hogy érzed magad?

A viharvert külsejű, fekete kabátos asha'man felnézett.

– Teljesen kihevertem a betegségemet, nagyuram, és Neald is majdnem rendbe jött már.

– Fáradtnak látszol – felelte Perrin.

– Az is vagyok – bólintott Grady. – De a Fény égessen meg, sokkal jobban érzem magam, mint amikor a szántón kellett robotolnom, mielőtt elmentem volna a Fekete Toronyba!

– Ideje elkezdeni hazaküldenünk a menekülteket, oda, ahová tartoznak – magyarázta Perrin. – A nőkkel összekapcsolódva képes vagy hosszabb ideig nyitva tartani a Kaput?

– Ebben nem vagyok egészen biztos. Az összekapcsolódás még mindig nagyon kifáraszt. Talán még jobban is, mint ha egyedül próbálkoznék. Viszont a nők segítségével jóval nagyobb Kapukat tudok nyitni. Elég széleseket, hogy egyszerre két szekér is keresztülhajtson rajtuk.

– Remek! Elkezdjük hazaküldeni a népeket. Nagy kő esik le a szívemről, ha mindenkit elküldhetünk oda, ahova valósi.

– De mi van azokkal, akik nem akarnak menni? – kérdezte Tam. – Elég sokan bekapcsolódtak a kiképzésbe, Perrin. Tudják, hogy mi következik, és inkább itt szállnak szembe vele, a te oldaladon, mint hogy hazamenjenek elbújni.

A Fényre! Hát nem akad egyetlen ember sem ebben a táborban, aki szeretne hazamenni a családjához?

– Csak akadnak legalább páran, akik haza akarnak menni?

– Akadnak – biccentett Tam.

– Ne felejtsd el – figyelmeztette Faile –, hogy az ailek már korábban elküldték a gyengéket és az időseket!

Arganda bólintott.

– Megnéztem magamnak ezeket a katonákat. Az egykori gai'shainok közül mind többen kezdenek magukhoz térni a fásultságból. Akivel ez történik, az nagyon elszánt lesz. Legalább olyan elszántak, mint azok a katonák, akiket én ismerek.

– Néhányan majd elmennek, hogy megnézzék, mi van a családjukkal – magyarázta Tam. – De csak akkor, ha megengeded nekik, hogy visszajöjjenek. Hiszen látják az égboltot. Tudják, mire számíthatnak.

– Egyelőre akkor azokat küldjük vissza, akik menni akarnak, és otthon is fognak maradni! – döntötte el Perrin. – A többiekkel nem tudok foglalkozni mindaddig, amíg le nem rendeztük a fehérköpenyeket.

– Remek! – kiáltott fel lelkesen Gallenne. – Már ki is dolgoztad a támadás tervét?

– Hát nagyjából arra gondoltam, hogy ha megteszik nekünk azt a szívességet, hogy felsorakozzanak rendezett harcvonalban – felelte az ifjú –, akkor lecsapunk rájuk az íjászokkal meg a fókuszálni tudókkal, és megsemmisítjük őket.

– Egyetértek ezzel a tervvel – bólintott Gallenne. – Amennyiben az embereim a végén még rohamot indíthatnak, hogy eltakarítsák a megmaradt söpredéket.

– Balwer, írj a fehérköpenyeknek! – folytatta Perrin. – Mondd meg nekik, hogy harcolni fogunk! Válasszák ki a csatateret!

Furcsa ellenérzés fogta el, miközben kimondta ezeket a szavakat. Úgy érezte, hogy csak elpocsékolja azt a rengeteg harcost, akik harcolhatnának az Árnyék ellen. Ám sajnos nem látott más kiutat.

Balwer bólintott. Elszántság áradt a szagából. Mit tettek vele a fehérköpenyek? A jelentéktelen külsejű titkár lenyűgözve készült a küzdelemre.

A résztvevők lassanként távozni kezdtek. Perrin odalépett a sátor nyitott oldalához és figyelte, ahogy a különböző csoportok elindulnak. Alliandre és Arganda a saját táborrészük felé vette az irányt. Faile Berelain mellett sétált. Furcsa, hogy a két fiatal nő ilyen bizalmasan beszélgetett egymással. Az illatuk arról árulkodott, hogy rettenetesen dühösek, de úgy csevegtek, mint két barátnő. Mégis mire készülhetett ez a két fehérszemély?

A sátor belsejében csupán néhány nedves folt emlékeztetett az elejtett tálcára. Mégis mi üthetett Maighdinbe? Az ilyen zavart viselkedés nyugtalanító előjelnek számított. Számos esetben a zavart viselkedést a Sötét Nagyúr erejének valamilyen megnyilvánulása követte.

– Nagyuram? – kérdezte egy halk hang, majd valaki visszafogottan köhögött. Perrin megfordult, és észrevette, hogy Balwer még ott várakozik a háta mögött. A titkár összekulcsolta a két kezét maga előtt. Megint úgy nézett ki, mintha a gyerekek felöltöztettek volna egy pálcikából és gallyakból összerakott bábut.

– Igen? – kérdezte Perrin.

– Miközben meglátogattam Cairhienben a tudósokat, alkalmam nyílott meghallgatni néhány figyelemre méltó érdekességet.

– Sikerült megszerezni, amiért mentetek?

– Igen, ó, igen. Sikerült mindent begyűjtenem. Nagyuram, még egy pillanat! Határozottan úgy vélem, hogy érdekelni fogja az, amiről hallottam.

– Akkor meséld el! – felelte Perrin, és visszalépett a sátorba.

Odabent más már nem is volt. Balwer halkan folytatta:

– Először is, nagyuram, igencsak úgy tűnik, hogy a Fény Gyermekei lepaktáltak a seanchanokkal. Ezt már mindenki tudja. Én pedig igen erősen aggódom azért, hogy ezt a sereget azért küldték fel elénk…

– Balwer! – vágott a szavába Perrin. – Tudom, hogy gyűlölöd a fehérköpenyeket, de ezt a hírt már vagy féltucatnyi alkalommal elmondtad.

– Igen, de…

– Akkor egy szót se többet a fehérköpenyekről! – jelentette ki Perrin égnek emelt kézzel. – Hacsak nem kifejezetten az előttünk állomásozó erőről mondasz valamit. Megtudtál róluk valamit?

– Nem, nagyuram.

– Hát akkor hagyjuk! Még mi másról akartál beszámolni?

Balweren nem látszódott az ingerültség, de Perrin érezte az illatában elegyedő elégedetlenséget. A Fény a megmondhatója annak, hogy milyen szörnyűségeket követtek el a fehérköpenyek, és ő nem is hibáztatta Balwert a gyűlölete miatt, de néha már tényleg fárasztotta a fickó.

– Szóval, nagy jó uram – folytatta Balwer. – Meg merném kockáztatni, hogy több mint kelekótya szóbeszéd az, hogy az Újjászületett Sárkány tényleg fegyverszünetet szeretne a seanchanokkal. Több forrás is arra utalt, hogy valóban békét ajánlott a vezetőjüknek.

– De mégis mit művelt a kezével? – kérdezte Perrin, és a fejét rázva megpróbálta eloszlatni a lelki szemei előtt megjelenő képmást.

– Mivel mit művelt, nagyuram?

– Semmi – felelte Perrin.

– Ezenfelül aggasztó módon elszaporodott ezen tárgyak száma Cairhienben a zsebmetszők, a tolvajok és az útonállók között – folytatta Balwer, majd belenyúlt a kabátja ujjába és előhúzott egy papirost. Perrinre a saját képmása nézett vissza. Ijesztően jól sikerült a kép. Az ifjú komor arccal átvette a papírt. A képet nem kísérte szöveg. A második lap, amit Balwer a kezébe nyomott, ugyanolyan volt, mint az első. Egy harmadik papiros is következett. Ez már Matet ábrázolta.

– Honnan szerezted őket? – tudakolta Perrin.

– Ahogy azt említeni bátorkodtam, nagyuram – folytatta Balwer. – Bizonyos körökben igen elterjedtek az ilyen képek. Nagyon úgy tűnik, hogy valaki fejedelmi pénzjutalmat ígért annak, aki képes végezni nagyuramékkal. Azt azonban nem sikerült kiderítenem, hogy ki fizetné meg a vérdíjat.

– És minderre aközben jöttél rá, hogy Rand iskolájában a tudósokkal társalogtál? – kérdezte Perrin.

A beesett arcú írnok semmilyen érzelmet sem mutatott.

– Ki vagy te valójában, Balwer?

– Nagyuram titkára. Aki némiképpen ért ahhoz, hogy titkokra bukkanjon.

– Némiképpen ért hozzá? Balwer, én sohasem kérdezősködtem a múltadról. Úgy vélem, hogy mindenkinek joga van újrakezdeni az életét. Most azonban a fehérköpenyek itt vannak a nyakunkon, és neked valami közöd van hozzájuk. Tudnom kell, hogy mi ez a kapcsolat.

Balwer egy darabig némán állt. A szél mozgásba hozta a pavilon felhajtott vászonfalát.

– Az előző munkaadóm olyan férfi volt, akit sokra becsültem, nagyuram – felelte azután. – A Fény Gyermekeinek egyike gyilkolta meg. A fehérköpenyek közül néhányan talán fel is ismernének.

– Kémkedtél ennek az embernek? – kérdezte Perrin.

Balwer savanyú képpel lebiggyesztette az ajkát. Egészen halk hangon válaszolt:

– Egyszerűen csak olyan a fejem, hogy jól emlékszem a tényekre, nagyuram.

– Ez igaz. Nagyon is jól vág az eszed. Nagyra értékelem a szolgálatodat, Balwer. Amit valójában mondani akarok neked az az, hogy örülök, hogy itt vagy.

A férfi illatába elégedettség keveredett.

– Ha szabad lenne olyasmit mondanom, nagyuram, akkor kellemesen felüdítő érzés olyasvalakinek dolgozni, aki az általam szerzett értesülésekkel nem csupán a környezetét akarja elárulni, vagy megzsarolni.

– Azt mondasz, amit akarsz, viszont úgy vélem, hogy ideje jobban megfizetnem a szolgálataidat – válaszolta Perrin.

Ezt hallva Balwer szagába pánik vegyült.

– Erre semmi szükség!

– Egy csomó nagyúr, vagy kalmár van, akitől sokkal magasabb fizetséget kaphatnál.

– Jelentéktelen kis senkiháziak – felelte Balwer, és legyintett a kezével.

– Én mégis úgy gondolom, hogy többet kellene fizetnem neked. Ésszerű, amit mondok. Ha felfogadsz egy kovácslegényt a műhelyedbe, de nem fizeted meg elég jól, akkor először jó benyomást tesz az állandó ügyfeleidre, aztán már meg is nyitja a saját műhelyét az utca túlsó oldalán, mihelyt elegendő pénzt gyűjtött rá össze.

– Nagyuram nem érti, miről van szó – magyarázta Balwer. – Az én szememben nem számít a pénz. Az értesülések… na, ez a fontos. A tények és ami kiderül… olyan ez, mint aranyrögökre lelni. A csillogó fémdarabokat beválthatnám egy közönséges pénzembernél pénzérmékre, de én sokkal jobbnak tartom, ha inkább egy ügyes kezű kézművesmester kapja meg tőlem, aki aztán valamilyen csodálatos dolgot alkot a segítségükkel.

Arra kérem nagyuramat, hogy hadd maradjak egyszerű titkár! Tudja, onnan lehet a legkönnyebben felismerni azt, ha valaki nem az, aminek vallja magát, ha megnézzük a nevét a bérjegyzékben – magyarázta Balwer kuncogva. – Ilyen módon nem egy orgyilkost vagy kémet lepleztem már le. Bizony, kérem szépen. Nem kell nekem fizetésemelés! Éppen elég jutalom nekem, hogy nagyuramnak dolgozhatok.

Perrin megvonta a vállát, de bólintott, és Balwer távozott. Aztán ő is kilépett a pavilonból és zsebre vágta a rajzokat. Nagyon zavarták ezek a képek. Le merte volna fogadni, hogy már Andorban is terjesztik őket. Alighanem a Kitaszítottak.

Ekkor először fordult elő, hogy az eszébe jutott, esetleg mégis szüksége lesz egy hadseregre, ha ragaszkodik a biztonsághoz. Zavarba ejtő gondolat.

A trallok szörnyetegek hulláma átsöpört a hegytetőn. Lerohanták az utolsó sáncokat is. Hörögve és üvöltve támadtak. Vastag ujjú mancsuk belemart a sötét saldaeai talajba. Kardokat, kampós lándzsákat, pörölyöket, bunkósbotokat és horgas pengéjű fegyvereket szorongattak. Némelyikük agyaras szájából nyál csöpögött, míg mások túlságosan is széles, túlságosan is emberi tekintete félelmetes csőrök mögött ragyogott. Fekete vértjüket tövisek díszítették. Ituralde emberei vezérük körül, a hegy lankásabb oldalának az aljában álltak. A tábornok már kiadta a parancsot az alsó tábor lebontására, és arra, hogy a lehető legmesszebb helyezzék át dél felé, a folyóparton. Közben a csapatok visszavonultak a sáncokból. A hadúr nem szívesen mondott le a magaslatról, viszont tudta, hogy a hegyoldal halálos csapdává válhatott volna, ha megengedi, hogy visszavonuló embereire felülről támadjanak. Éppen elég helye maradt, hogy visszavonuljon, amit ki is használt, miután az erődítések elvesztek.

A csapatait közvetlenül a hegy lábánál helyezte el. Nem is olyan régen még itt volt az alsó tábor. A domani katonák acélsapkát viseltek. Tizennégy láb hosszú pikáik végét megtámasztották a földben. Erősen tartották a fegyver nyelét. Az acélhegyek a trallokok serege felé mutattak. A katonák klasszikus védelmi alakzatot vettek fel: elöl háromsornyi pikás és pajzshordozó állt. A pikák hegye a hegyoldal felé mutatott. Ha a fegyveresek első sora megölt egy trallokot, akkor hátrább léptek, kiszabadították a fegyverüket, miközben a második sor harcosai előbbre lépve lecsaptak. Így lehetővé vált a lassú, óvatos, soronkénti visszavonulás.

Közben a hátuk mögött az íjászok két sora folyamatosan lőtt az ellenségre. Újabb és újabb nyílzápor csapott le az árnyfattyakra. A hegyoldalon egyre több holttest hevert. Akit mozgás közben ért a lövés, az üvöltve, sötét vért fröcskölve még egy darabig továbbgördült. Sokkal többen maradtak azonban az olyanok, akik fajtársaik tetemére taposva, változatlan lelkesedéssel rohantak a pikások felé.

Egy sasfejű trallok Ituralde szeme láttára vesztette életét egy pika hegyén. A ragadozómadár csőrét hegyes szilánkok keretezték. A nyaka egy bikának is a dicsőségére válhatott volna. Tollruháját mintha valamilyen sötét, olajos anyaggal burkolták volna be. A szemében gyilkos lángok lobogtak. Hangosan rikácsolva halt meg. A hangja csak nyomokban emlékeztetett a madarak rikoltására. Torz torkából a trallokok nyelvének hörgő szavai törtek elő.

– Tartsátok a vonalat! – kiabálta Ituralde, majd megfordult és lovával végigügetett a pikások vonala mögött. – Tartsátok az alakzatot! Hogy a Fény égetne meg benneteket!

A trallokok rohanva közeledtek lefelé a hegyoldalon. Sokan meghaltak a pikák miatt. A pusztulásuk azonban csupán átmeneti enyhülést jelentett. Túl sokan voltak. Annyian, hogy végül még a pikások hármas sorát is el fogják sodorni. A védekezők csupán az időt húzták. Mögöttük a bajtársaik már meg is kezdték a visszavonulást. Amikor már nem lesz elég erős az utolsó harcvonal, akkor majd az asha'manek vállalják magukra a legnagyobb terhet, hogy időt nyerjenek a pikások számára a visszavonulásra.

Feltéve, ha elég erősek lesznek az asha'manek. Ituralde kegyetlenül meghajtotta őket. Talán túlzottan is kegyetlenül. Ellentétben a közönséges katonákkal, nem tudhatta, hogy ezek a különleges harcosok mennyit bírnak ki. Hogy hol a határ? Ha viszont képesek lesznek megtörni a trallokok előrenyomulását, akkor a sereg visszavonulhat dél felé. Visszavonulás során el fognak majd haladni a biztonság ígéretével kecsegtető Maradon mellett. Be azonban nem mehetnek. A bent lévők még azt is megtagadták, hogy szóba álljanak Ituralde erőivel.

– Nem segítjük a megszállókat! – hangzott válaszuk minden alkalommal.

Átokverte bolondok!

Valószínűnek tűnt, hogy a trallokok egy hosszabb ostromra felkészülve majd körbefogják Maradont. Ez viszont lehetővé teszi, hogy ő az embereivel elvonuljon egy jobban védhető helyre.

– Tartsátok a vonalat! – kiáltotta újra, és oda vágtatott, ahol egy helyen a trallokok nyomása eredményesnek bizonyult.

A hegytető egyik erődítményében egy falkányi farkasfejű trallok lapult. A csatát figyelve várakoztak, míg a társaik elrohantak mellettük felfelé.

– Íjászok! – kiabálta Ituralde, és a farkasok felé mutatott.

A nyílzápor telibe kapta a farkasfejű trallokokat. Ituralde seregében a sárkányhívek „fejeseknek” hívták őket. A trallokoknak megvolt a maguk hadrendje és harctéri szervezete. Az emberek azonban többnyire egyénenként kezelték az ellenséget. Olyan állatokról vették a gúnynevet, amelyekre a szörnyek leginkább hasonlítottak, „tüskésnek” a kecskebakfejűeket, „csőrösnek” a sólymokat, „mancsoknak” a medvéket hívták. A farkasfejűek a legintelligensebb trallokok közé tartoztak. Néhány saldaeai azt állította, hogy őket már emberi nyelven is hallotta beszélni. Alkudozásra, vagy az ellenfeleik becsapására használták a tudásukat.

Ituralde mostanra már sokat tudott a trallokokról. Ismerni kell az ellenséget. Sajnálatos módon a trallokok sem intelligenciájuk, sem a személyiségük alapján nem nagyon hasonlítottak egymásra. Ráadásul ott volt az a sok torzszülött, amelyik testfelépítése több, eltérő fajra is hasonlított. A hadvezér meg mert volna esküdni arra, hogy látott egy olyan kifacsart szörnyeteget, amelyiknek sólyomtollai alól kecskeszarvak emelkedtek a magasba.

Az erődítmény tetején lapuló trallokok megpróbáltak kitörni a nyílzápor alól. A mögöttük érkező hatalmas termetű szörnyetegek hulláma azonban magával sodorta a farkasokat is, lefelé a hegyoldalon. A trallokok amúgy meglehetősen gyáva teremtmények voltak. Kivéve persze, ha elfogta őket az éhség. Ha azonban feltámadt bennük a vérszomj, akkor szilaj elszántsággal küzdöttek.

Az enyészek a támadók első hullámát követik majd. Akkor lépnek színre, ha elfogytak az íjászok nyílvesszői és a trallokok már felpuhították odalent a védők sorait. Ituralde nagyon nem várta azt a pillanatot.

A Fényre! gondolta Ituralde. Remélem, hogy gyorsabban tudunk futni, mint ők! Az asha'manek kicsit távolabb várták a parancsait. Bárcsak közelebb állíthatta volna őket! Az azonban túl nagy kockázattal járt volna. Azok a Hatalom-használó férfiak túl sokat értek ahhoz, hogy egy eltévedt nyílvessző esetleg végezzen velük.

Csak azt remélte, hogy a trallokok első sorait alaposan kivéreztetik a pikások, és a szörnyek tetemei feltorlódnak majd a halálos acélhegyek előtt, így a haldoklók mögött rohanva érkező trallokok elcsúsznak és elesnek a többiek véres maradványain. Ituralde megmaradt saldaeai lovassága elterelő hadműveletként lerohanja azokat, akiknek sikerült keresztüljutniuk az asha'manek csapásain. Ez talán elég időt ad a pikásoknak ahhoz, hogy hátrább vonulva felzárkózzanak a visszavonuló hadsereghez. Túljutva Maradonon, Kapukat nyitva gyorsan átkerülhetnek a következő kiválasztott védállásba, egy jó negyvenmérföldnyire dél felé fekvő, erdővel borított hágóba.

Sikerülni fog a visszavonulás. Sikerülnie kell! A Fényre! Mennyire gyűlölte, ha olyan helyzetbe került, hogy egy túl gyors visszavonulást kelljen irányítania.

Ne ess pánikba! figyelmeztette önmagát, miközben továbbügetett a vonalak mögött, és hangosan arra biztatta a katonáit, hogy őrizzék meg a hadrendjüket. Nagyon fontos volt, hogy jól hallják a hangját. Az a legény maga az Újjászületett Sárkány. Betartja az ígéretét.

– Nagyuram! – kiabálta valaki. Ituralde testőrsége félreállt, hogy odavágtathasson hozzá egy lihegő, fiatal legényke. – Nagyuram, Lidrin hadnagy úr azt…

– Elesett? – vágott a szavába Ituralde.

– Nem, nagyuram. Hanem…

A legény hátranézett a válla fölött. A közelben a pikások sora a trallokok irányába mozdult el ahelyett, hogy visszavonultak volna.

– A Fény nevére, mi történik itt? – üvöltött fel Ituralde és megsarkantyúzta Hajnalhullámot. A fehér herélt helyből vágtába ugrott. Ituralde testőrei és az ifjú hírnök gyorsan felzárkózott mögötte. Valósággal dübörgött a lovak patája.

Lidrin üvöltését a harsogó csatazaj ellenére is jól hallotta. A fiatal domani tiszt messze a pikások sora előtt, karddal és pajzzsal a kezében támadt a trallokokra. Lidrin emberei utána nyomultak, hogy megvédjék, amivel összezavarták és szétzilálták a pikások sorát.

– Lidrin, te bolond!

Ituralde megállította a lovát.

– Gyertek! – üvöltötte a hadnagy és kardját a trallokok felé lengette. Hangosan felkacagott. A hangjában őrület csengett. Az arca tiszta vér volt. – Gyertek! Kiállok ellenetek! Szomjas a kardom!

– Lidrin! – kiabálta Ituralde. – Lidrin!

A harcos hátrapillantott a válla fölött. Tágra nyílt szemében őrült jókedv csillogott. Ituralde jól ismerte ezt a pillantást. Olyan harcosok szemében látta, akik túl sokáig, túl keményen küzdöttek.

– Mind meg fogunk halni, Rodel! – bömbölte Lidrin. – így legalább néhányat magammal rántok! Egyet vagy kettőt, az a legkevesebb! Állj ide mellém!

– Lidrin, azonnal gyere vissza és…

A hadnagy azonban nem törődött a parancsnokkal. Hátat fordított neki, és támadásba lendült.

– Hozzátok vissza az embereit ide! – bömbölte Ituralde. Mutatta, hogy hova gondolta őket. – A pikások zárják be a réseket! Gyorsan! Nem engedhetjük…

A trallokok rohamra lendültek. Lidrin kacagva, vérfelhőben esett el. Túl nagy erő csapott le az embereire. Az egység középen kettészakadt. A pikások rendezték a soraikat, de az első trallok ököl már nekik is vágódott. Néhány trallok elesett.

De a legtöbb nem.

A közelben őrjöngő szörnyetegek rikácsolva, üvöltve ujjongtak, amikor meglátták az arcvonalban tátongó nyílást. Mozgásba lendültek, áttapostak a hegyoldalt borító tetemeken, és a pikásokra vetették magukat.

Ituralde káromkodva megsarkantyúzta Hajnalhullámot. A háborúban, akár csak a mezőgazdaságban, néha személyesen is térdig kellett gázolni a trágyában. Üvöltött, amikor összecsapott a trallokokkal. A testőrei is felzárkóztak, és elzárták a rést. A levegő egy pillanat alatt a fémen csattanó fém és a fájdalomüvöltés fülsüketítő viharává változott.

Hajnalhullám hörögve táncolt, miközben Ituralde újra és újra lecsapott a kardjával. A csatalónak nem tetszett, hogy ilyen közel kellett kerülnie az árnyfattyakhoz, de a jól idomított állat – Bashere egyik emberének az ajándéka – igen jól viselkedett. Régi gazdája szerint egy határvidéki tábornoknak olyan lóra van szüksége, aki már küzdött a trallokok ellen. Ituralde csendben áldotta magában a katona nevét.

Körülötte könyörtelen küzdelem tombolt. A pikások első sora, de a középső is megingott. A hadúr egy pillanatra meghallotta Ankaer hangját. A főtiszt üvöltve zavarta vissza a katonákat a helyükre. Kétségbeesettnek tűnt. Ez rossz jel volt.

Ituralde meglendítette a kardját. Egy lovassági kardformát vágott. A „Rönkön ülő gém” elmetszette a bikafejű trallok nyakát. Magasba szökkent a bűzlő, barnás vér sugara, a szörnyszülött pedig hanyatt zuhant egy vaddisznófejű teremtményre. Odafent, a hegy csúcsán hatalmas, vörös lobogó emelkedett a magasba. A zászlót egy kecskebak koponyája és mögötte a lángoló tűz jelképe díszítette. A Ghob'hlin horda jelképe közeledett.

Ituralde megfordult a lovával. Eltáncolt egy fűrészes élű fejsze csapása elől. Előreugratott és oldalba szúrta a trallokot. Két oldalán a legjobb katonái közé tartozó Whelborn és Lehynen egyszerre halt meg parancsnoka védelmében. A Fény égesse meg ezeket a trallokokat!

Az egész harcvonal kezdett darabokra szakadni. Túl kevés embere próbálta meg visszatartani az ellenséget. Viszont legalább a seregének nagy részét sikerült idejében hátrább vonnia. Nem, nem, nem! – gondolta Ituralde, és megpróbált kikeveredni a test-test elleni küzdelemből, hogy átvegye a parancsnokságot. Ha azonban kihátrál a sorból, akkor a résen beáramlanak a trallokok.

Meg kell kockáztatnia. Készen állt az ehhez hasonló helyzetekre.

Ekkor felhangzott a visszavonulás kürtszava.

Ituralde megdermedt. Valósággal kővé vált a csatatéren végiggördülő átkozott hangot hallva. Addig nem lett volna szabad kiadni a visszavonulásra felszólító jelzést, amíg arra személyesen nem ő, vagy a testőrségének valamelyik tagja ad parancsot! Túl hamar fújtak visszavonulót. Nagyon is hamar.

A magányos hangszer hangját meghallva néhány kürtös továbbadta a jelt. Mások viszont nem. Ezek a harcosok pontosan látták, hogy túl korai volna még visszavonulni. Ez sajnos csak rontott a dolgon. Azt jelentette ugyanis, hogy a pikások fele visszavonult, míg a másik részük kitartott a helyén.

Ituralde körül szilánkokra hasadtak a vonalak. Az emberek szétszóródtak, miközben a trallokok valósággal átsöpörtek fölöttük. Igazi katasztrófa tárult a hadvezér szeme elé. Ilyen döbbenetes összeomlást még sohasem látott. Majdnem kiesett a kezéből a kard.

Ha mi elbukunk, az árnyfattyak elpusztítják Arad Domant!

Felüvöltött, megrántotta a lova kantárját és vágtatva távolodni kezdett a trallokok özönétől. Testőrsége életben maradt tagjai követték.

– Helmke és Cutaris! – kiáltott oda a hadúr két harcosának. Keménykötésű, hosszú karú domaniak voltak. – Menjetek el Durhem lovasaihoz és mondjátok meg, hogy támadjanak középen, mihelyt meglátnak egy rést! Kappre, menj Alin lovasaihoz! Parancsold meg nekik, hogy támadják meg a trallokokat a keleti szárnyon! Sorrentin, vágtass az asha'manekhez! Borítsák lángba a trallokokat!

A lovasok mozgásba lendültek. Ituralde nyugat felé vágtatott, oda, ahol a pikások még kitartottak. Sikerült rendbe szednie az egyik hátsó sorukat, és megállították az ellenség áttörését. Csak kevés kellett a sikerhez. Akkor azonban színre léptek a myrddraalok. Kígyóként siklottak át a trallokok oszlopai között. Szemkápráztató gyorsasággal csapott le a pengéjük, és a magasból alászállt egy századnyi draghkar is.

A következő pillanatban Ituralde már a puszta életéért küzdött.

Körülötte a csatatéren eluralkodott a zűrzavar. Egész szakaszok semmisültek meg. A trallokok kényükre-kedvükre válogattak, hogy kit lesz könnyebb megölniük. A myrddraalok megpróbálták támadásra sarkallni őket, a néhány még védekező pikás egység ellen.

Lángnyelvek martak a levegőbe, amikor az asha'manek célba vették a trallokokat. A tüzük azonban kisebb, gyengébb volt, mint néhány nappal korábban. Emberek üvöltöttek, fegyver csengett és a bestiák hörgésétől zengett a túlságosan is fekete égbolt alatt kavargó füst felhője.

Ituralde alig kapott levegőt. A testőrei elestek. Nem sokkal korábban látta, hogyan vágták le Stavent és Rettet. De mi lehet a többiekkel? Őket nem látta. Olyan sokan meghaltak! Olyan sokan. Az izzadságtól alig látott. A Fényre! gondolta. De legalább keményen harcoltunk. Tovább kitartottam annál, mint amit lehetségesnek gondoltam.

Északon füstoszlopok emelkedtek a magasba. Na, legalább egy dolog sikerült. Tymoth asha'man elvégezte a dolgát. Már a második ostromgép is lángba borult. Ituralde néhány tisztje őrültségnek tartotta, hogy elküldte az egyik asha'manjét, de még egy fókuszálóval úgysem lehetett volna megakadályozni ezt az összeomlást. Ha viszont a trallokok majd megtámadják Maradont, akkor az ostromgépek hiánya igenis óriási jelentőségű lehet.

Hajnalhullám elesett. A trallok nem dobta elég erősen a gerelyét. Ituralde helyett a lovát találta el. Az állat sikoltva felnyerített, amikor nyakába mart a vas, és bugyogó vér öntötte el izzadságtól habos bőrét. A hadvezér alól már számos lovat lőttek ki. Tudta, hogyan kell leugrani a nyeregből. Ezúttal nem sikerült. Hallotta, ahogy a lába eltörik, amikor a földre zuhan.

Összeszorított foggal erőlködve felült, mert semmiképpen sem akart hanyatt fekve meghalni. Eldobta a kardját, mert ebben a helyzetben nem sokat ért volna a kardmesterek drága pengéje. Gyors mozdulattal felragadott egy törött, félredobott lándzsát, és keresztülütötte vele a közeledő trallok mellét. Sötét, bűzös vér borította be a fegyver fejét. A folyadék elérte Ituralde kezét, miközben a trallok üvöltött és meghalt.

Dübörgés töltötte meg a levegőt. Ezen nem csodálkozott. A sötét felhőkből gyakran hallatszott mennydörgés. Néha egészen kísértetiesnek tűntek a villámok szikrázása nélkül.

A tábornok gyors mozdulattal félrelökte a hullát. Elveszítette a lándzsát. Az enyész ekkor figyelt föl rá.

Ituralde a kardja után kapott, de a fájdalomtól összeszorított foggal már tudta, hogy a hóhérát pillantotta meg.

Egy ilyen szörnyeteg egy tucat emberrel is képes végezni. Törött lábbal annyi esélye van…

Ennek ellenére megpróbált talpra állni. De megcsúszott, és káromkodva hanyatt zuhant. Maga elé tartotta a kardot, és felkészült a halálra, amikor a szörnyszülött kígyózó mozgással már ott járt mellette.

Ekkor azonban szinte tucatnyi nyílvessző vágódott a myrddraalba.

Ituralde pislogva figyelte, ahogy a szörnyeteg elzuhan. A mennydörgés egyre hangosabban dübörgött. A hadúr megpróbált feltápászkodni. Ámulva látta, hogy ismeretlen lovasok ezrei csaptak le szabályos alakzatban a trallokok soraira. Elsöpörték maguk elől a szörnyetegeket.

Az Újjászületett Sárkány! Hát eljött!

De nem. Saldaea zászlója lobogott a magasban. Ituralde hátrapillantott. Maradon kapui nyitva álltak, és a holtfáradt túlélőknek megengedték, hogy betámolyogjanak. Tűz csapott a magasba a bástyákról. Az asha'maneknek engedélyezték, hogy onnan, a magasból vegyék tűz alá a csatateret.

Egy húsz lovasból álló szakasz levált a többiektől, és legázolta a myrddaalt. Az utolsó lovas leugrott a nyeregből, és egykezes bárdjával kaszabolni kezdte a szörnyeteget. Amerre a szem ellátott, legázolták, lenyilazták vagy kopjahegyre tűzték a trallokokat.

A diadal nem tartott sokáig. Ituralde egykori erődítményein keresztül trallokok újabb és újabb hulláma hömpölygött lefelé. Rohanva indultak el a hegyoldalon. A saldaeaiak felmentő serege azonban elegendőnek bizonyult a megmeneküléshez. A kapuk kinyíltak és az asha'manek pusztító csapást mértek az ellenségre. Ituralde seregének maradéka bizton helyre menekülhetett. A hadúr büszkén látta, hogy testőrségének utolsó túlélő tagjai, Barettal és Connel gyalog tántorogva közelednek a holttestek között. A lovukat már rég elvesztették, és az egyenruhájukat vér borította.

A tábornok a hüvelyébe csúsztatta a kardját. Kihúzta a gerelyt Hajnalhullám nyakából. A fegyverre támaszkodva nagy nehezen felállt. Egy saldaeai lovas ügetett oda mellé. A sovány képű, sasorrú férfi szigorú pillantást vetett a hadúrra bozontos szemöldöke alól. Aztán a rövidre nyírt szakállú harcos véres kardjával tisztelgett Ituraldénak.

– Életben maradtál!

– Hát igen – felelte Ituralde, miközben odaért a két testőre. – Te vagy a lovasok parancsnoka?

– Egyelőre – felelte a férfi. – Yoelinek hívnak. Képes vagy lóra ülni?

– Inkább, mint hogy itt maradjak.

Yoeli lehajolt, felhúzta Ituraldét a háta mögé, a nyeregbe. A hadúr lábába égető fájdalom mart, de nem maradt idejük hordágyra várni.

A két testőr is felülhetett egy-egy lovas mögé. Nemsokára már vágtában tartottak a város irányába.

– A Fény áldjon meg! – morogta Ituralde. – Persze elég sokáig tartott, amíg megjöttetek.

– Tudom – felelte Yoeli furcsán keserű hangon. – Remélem, hogy megérte meghozni értetek ezt az áldozatot, megszálló, mert amit ma tettem, az valószínűleg a fejembe kerül.

– Az meg hogy lehet?

A lovas nem válaszolt. Néma maradt, miközben mennydörgő patkócsattanással bevitte a tábornokot a biztonságot jelentő városba. Már ha egyáltalán helyénvaló volt ilyesmiről beszélni, hiszen a település körül kevéssel ezután bezáródott a sok százezernyi árnyfattyú ostromgyűrűje.

Morgase kisétált a táborból. Senki sem próbálta megállítani, bár néhányan igencsak furcsa pillantásokkal méregették. Átsétált az erdővel borított északi földsávon. Az itt növő hatalmas csomóstölgyek olyan távol álltak egymástól, hogy bőségesen jutott hely hosszú, szétálló ágaiknak. Morgase a nedves levegőt mélyen beszíva besétált az erdőbe.

Gaebril valójában az egyik Kitaszított volt.

Végül talált egy olyan helyet, ahol egy keskeny, a hegyvidék felől érkező patak megtöltötte a két szikla közötti bemélyedést. Apró, csendes vizű medence jött itt létre. A magas sziklák két oldalról úgy vették körül a víztükröt, mintha egy tizenöt hossznyi magasságú óriásnak épített volna itt valaki ősöreg, megroggyant trónust. A fák már levelet hoztak, bár többjükön is látszott a betegség nyoma. Odafent rövid időre rés támadt a felhők falán. A borús égbolton felragyogott a napsugár vékony ujja. A szikrázó fénysugár belemerült a tiszta víztükörbe. A medence alján aranyfényben ragyogott fel néhány kődarab. Egypár fürge cselle játszadozott a tündöklő foltok között. Mintha csak meg akarták volna vizsgálni a fényt.

Morgase megkerülte a tavat. Letelepedett egy lapos szikla tetejére. A messzeségben jól hallotta a tábor zaját. Emberek kiabáltak, oszlopokat vertek a földbe, az úton dübörgő szekerek zörögtek.

Bámulni kezdte a vizet. Létezik annál undorítóbb dolog, mint amikor valakit bábuként mozgatnak? Ha valakit arra kényszerítenek, hogy úgy táncoljon, ahogy az irányítója fütyül? Ifjú korában nagyon is hozzá kellett szoknia ahhoz, hogy meghajoljon mások kívánságai előtt. Csak ilyen módon tudta megszilárdítani az uralmát.

Taringail is megpróbálta manipulálni. Igazság szerint javarészt sikerrel is járt. Voltak aztán mások is. Olyan sokan taszigálták őt egyik vagy másik irányba! Tíz éven keresztül kellett figyelnie azt, hogy mikor, melyik párt a legerősebb. Tíz hosszú esztendőn át lassan kiépíteni a szövetségi rendszerét. Végül sikerült. A végén már képes volt önállóan is mozogni. Amikor Taringail vadászat közben az életét vesztette, jó páran suttogtak arról, hogy a férfi halála felszabadította Morgase-t. Akik viszont valóban közel álltak hozzá, azok jól tudták, hogy a királynő akkorra már komoly lépéseket tett férje uralmának aláásása érdekében.

Nagyon is jól emlékezett arra a napra, amikor megszabadult az utolsó olyan embertől is, aki saját magát a trón mögött álló igazi erőnek tartotta. A szíve mélyén tudta, hogy csupán azon a napon vált igazi királynővé. Megesküdött magának arra, hogy soha többé senkinek sem fogja megengedni azt, hogy manipulálja.

És akkor évekkel később beállított Gaebril. Aztán meg Valda, aki még nála is sokkal rosszabb volt. Gaebril mellett Morgase legalább nem vette észre, hogy mi történik. Ez enyhített a sebek sajgásán.

A földre hullott ágak reccsenése jelezte a közeledő érkezését. A fenti ragyogás elhalványodott, mert tovaszálltak a vékonyabb felhők. A fényoszlopok kihunytak, a fürge csellék pedig szétspricceltek. Valaki megállt a kő előtt.

– Elmegyek – hallotta meg Tallanvor hangját. – Aybara parancsba adta az asha'manjeinek, hogy nyissanak Kapukat. A távolabbi városokkal kezdik. Tearbe megyek. A szóbeszéd szerint újra van királyuk. Sereget gyűjt, hogy az Utolsó Csatában harcoljon. Vele akarok tartani.

Morgase a magasba pillantott. Tekintete végigsiklott a fák koronáján. Inkább csak liget, nem valódi erdő vette körül.

– Azt mesélték, hogy ugyanolyan megszállottan kerestél, mint az Aranyszemű – szólalt meg az asszony halkan. – Hogy nem voltál hajlandó pihenni, és enni is alig ettél, mert szüntelenül azon törted a fejed, hogyan szabadíts ki.

Tallanvor nem válaszolt.

– Te vagy az első olyan férfi az életemben, aki ezt tette értem – folytatta Morgase. – Taringail csak bábunak tartott. Thom meg akart hódítani, és el akart csábítani a szépségem miatt. Gareth pedig a királynőjét akarta szolgálni. De egy sem akadt közülük, aki odaadta volna nekem az egész életét, az egész szívét. Azt hiszem, hogy Thom és Gareth tényleg szeretett. Ám úgy szerettek, mint valami ritka kis állatot. Gondoskodtak rólam, de készen álltak arra, hogy elengedjenek. Nem hiszem, hogy te bármikor is elengednél.

– Nem foglak – suttogta Tallanvor.

– Tearbe mész, pedig azt ígérted, hogy sohasem hagysz el.

– A szívem itt marad veled – felelte a férfi. – Nagyon is jól tudom, milyen érzés messziről szeretni valakit, Morgase. Éveken át azt tettem, mielőtt elkezdődött volna ez az őrült utazás. Esztendők múlva is ezt fogom tenni. A szívem elárul. Talán egy trallok majd megteszi nekem azt a szívességet, hogy kitépi a mellemből.

– Mennyire megkeseredtél! – suttogta az asszony.

– Világosan az értésemre adtad, hogy nem tartasz igényt a közeledésemre. A királynő meg az egyszerű testőr! Micsoda bolondság!

– Már rég nem vagyok királynő! – figyelmeztette Morgase.

– Névleg talán nem. Viszont a fejedben…

A magasból egy falevél ereszkedett alá, majd megpihent a víz színén. Erőt sugárzó alakja és élettel teli, eleven színe miatt még nem lett volna szabad ilyen korán lehullania.

– Tudod, mi a legszörnyűbb az egészben? – kérdezte Tallanvor. – A remény. Hagytam, hogy eltöltsön a remény. Veled utaztam és megvédtelek. Azt gondoltam, hogy talán belátod. Talán érdekelni fog. És elfelejted őt.

– Kit?

– Gaebrilt! – hördült fel Tallanvor. – Látom, hogy még mindig rá gondolsz. Még azok után is, amit veled művelt. Én itt hagyom a szívemet nálad, de a tied Caemlynben maradt.

Morgase a szeme sarkából látta, ahogy a férfi elfordul.

– Bármit is láttál benne, az belőlem hiányzik. Én csak egy egyszerű, közönséges, ostoba testőr vagyok, aki nem találja a megfelelő szavakat. Leborultál Gaebril elé, ő azonban még csak nem is törődött veled. Ilyen a szerelem. Fényverte hamu, de hát te is pontosan ugyanezt művelted velem!

Az asszony nem válaszolt.

– Szóval éppen ezért kell elmennem – folytatta a fiatalember. – Egyelőre biztonságban vagy, és csak ez számít. A Fény szerelmére mondom, még mindig csak ez az egyetlen dolog érdekel!

Elindult. A talpa alatt recsegtek az ágak.

– Gaebril valójában az egyik Kitaszított volt – szólalt meg Morgase.

A recsegés abbamaradt.

– Valójában Rahvin volt – folytatta az asszony. – Andort az Egyetlen Hatalom segítségével igázta le. Engedelmességre kényszerítette az embereket.

Tallanvor sziszegve megpördült. Az ágak hangosan recsegtek, ahogy visszarohant.

– Biztos vagy ebben?

– Biztos? Dehogyis. Csak éppen ésszerűnek tűnik az egész. Nem tehetünk úgy, mintha nem tudnánk, mi történik a világban, Tallanvor. Ez az időjárás, meg ahogy az ennivaló egy pillanat alatt megromlik, meg ennek a Rand al'Thornak a lépései. Ez a fiatalember nem egy hamis Sárkány. Kiszabadultak a Kitaszítottak.

Te mit tennél az ő helyükben? Sereget toboroznál és hódítani kezdenél? Vagy egyszerűen csak besétálnál a palotába, és szeretőddé tennéd a királynőt? Annyira kifordítanád az elméjét, hogy teljesítse minden kívánságodat. A legkisebb erőfeszítés árán az öledbe hullana egy teljes nemzet minden ereje. Csak a kisujjadat kellene mozdítanod… – Morgase kihúzta magát és tekintete a távolba meredt. Észak felé. Andor irányába.

– Ennek az erőnek az a neve, hogy Kényszer. A sötét, mocskos fonat kimarja áldozatából az akaratot. Még a létezéséről sem volna szabad tudnom. Azzal vádoltál meg, hogy rá gondolok. Milyen igazad van! Rá gondolok, és gyűlölöm. És magamat is utálom azért, amit megengedtem neki. Ráadásul a szívem egy része tisztában van azzal, hogy ha ez a fickó most újra megjelenne előttem, és valamit kérne, akkor azt megadnám neki. Nem tudnék ellenállni. Azonban az érzésem, ami elfog miatta, az valósággal összefűzi egymással a vágyakozásomat és a gyűlöletemet. Mint egy kötél szálait. Ez nem szerelem.

Megfordult és a férfi szemébe nézett.

– Tudom, mi az a szerelem, Tallanvor. Gaebrilt sohasem szerettem. Nem hiszem, hogy egy hozzá hasonló szörnyeteg egyáltalán képes volna szeretetre.

Tallanvor az asszony szemébe nézett. A férfi sötétszürke, lágy tekintetében tisztaság lángolt.

– Asszony, újra rám szabadítod a remény szörnyetegét. Vigyázz, mert veszélyes ösvényen lépdelsz!

– Időre van szükségem, hogy átgondoljam a dolgokat. Hajlandó volnál egy időre eltekinteni attól, hogy Tearbe menj?

A fiatalember meghajolt.

– Morgase, ha valaha is akarsz tőlem valamit, bármit, akkor csak kérned kell! Semmi többet. Azt hittem, hogy ez nyilvánvaló. Kitöröltetem a nevemet az utazók névsorából.

Azzal eltávozott. Morgase a férfi után bámult. Elméjében valóságos vihar tombolt, pedig csend honolt a fák között és a kis tó partján.

Huszonkettedik fejezet

Egy legenda véget ér

Éjjel Gawyn nem látta a Fehér Torony sebhelyeit.

A sötétben nem lehetett megkülönböztetni egymástól a csodálatos részletességgel kidolgozott domborművet és az össze nem illő csempékkel borított falat. Éjszaka Tar Valon legcsodálatosabb épülete is csupán egy sötét folt volt az árnyékban.

Éjszakára a sötétség kötszere homályba burkolta a Fehér Torony húsába mart sebhelyeket. Persze, egy ilyen sötét éjszakán, amikor azok a fekete felhők a legcsekélyebb fényt sem engedték alászűrődni a magasból, még csak azt sem lehetett volna megmondani, milyen színű a torony. Fehér vagy fekete? Éjjel ez nem nagyon számított.

Gawyn keresztülsétált a Fehér Tornyot övező udvarokon. Vörös és aranyszínű elegáns nadrágot és zubbonyt viselt. Az öltözék olyan volt, mint egy egyenruha, ám azt nem árulta el, hogy viselője kinek tartozik hűséggel. Mostanában úgy tűnt, hogy Gawyn már senkinek nem tartozott hűséggel. Szinte öntudatlanul is azon kapta magát, hogy a torony keleti bejárata felé lépdel. Mintha csak fel akart volna menni, ellenőrizni Egwene hálószobáját. Összeszorította az állkapcsát és elfordult.

Igazából aludnia kellett volna. Mivel azonban majdnem egy héten keresztül minden éjjel őrizte Egwene ajtaját, mostanra már hozzászokott – ahogy azt a katonák mondogatják – az éjféli ebédhez. Talán jobban járt volna, ha a szobájában marad. A Fehér Torony laktanyái azonban valósággal fojtogatták.

A közelben két elvadult házimacska osont a fűcsomók között. A szemükben felvillant az őrhely fáklyafénye. A macskák lekuporogtak. Olyan arckifejezéssel bámulták a fiatalembert, mintha egy pillanatra nem tudták volna eldönteni, hogy esetleg érdemes volna-e megtámadniuk? A magasban láthatatlanul körözött egy bagoly. Röptének egyetlen nyoma a lassan alálebegő, magányos tollpihe volt. Éjszaka könnyebben ment a képmutatás. Néhány ember így élte le az egész életét. A nappali világosság nyitott ablakainál jobban kedvelték a sötét összehúzott függönyét. A sötétben ugyanis árnyékba borult az egész világ.

Bár már nyár volt, nappal mégsem volt eléggé meleg, éjszakára pedig kifejezetten lehűlt a levegő. A kósza szellő miatt Gawyn borzongani kezdett. A szerencsétlen Fehér nővér halála óta nem került sor újabb gyilkosságra. Mikor fog újra lecsapni a gyilkos? Az a férfi, vagy talán nő ebben a pillanatban is itt járhat a folyosókon. Úgy keres egy magányos aes sedait, ahogy azok a macskák figyelték az egerek mozgását.

Egwene elzavarta az ajtaja elől. Ez viszont nem jelentette azt, hogy nem lehetett résen. Mi értelme lenne kint, az udvaron mászkálni? Inkább be kellene mennie, ahol talán valami hasznosat is cselekedhetne. Elindult az egyik hátsó lépcső fel, amit a szolgák használtak.

Odabent tisztaság fogadta a jól megvilágított, alacsony mennyezetű folyosón. Pontosan olyan volt ez is, mint a torony többi része. Persze a padlót itt tompa fényű, szürke kőlapok borították, nem pedig csillogó csempe. Jobb kéz felől, egy nyitott helyiségből hangos nevetés és fecsegés hallatszott. A szolgálaton kívüli testőrök jókedvűen mulatoztak a bajtársaikkal. Gawyn már el akart menni mellettük, amikor szinte megdermedt. Visszafordult és felismerte a fegyveresek egy részét.

– Mazone? Celark? Zang? Ti meg mit műveltek?

A három férfi arcán először ijedtség, aztán bosszúság látszott. A szolgálaton kívüli őrökkel együtt legalább egy tucatnyi csemete kockázott és pipázott.

A csemeték feltápászkodtak és tisztelegtek, bár Gawyn már nem volt a parancsnokuk. Úgy tűnt, ez elkerülte a figyelmüket.

Mindig is Celark volt a legszókimondóbb közöttük. A karcsú, világosbarna hajú, nagy kezű legény odasietett Gawynhoz.

– Parancsnok! – szólította meg. – Nincs itt semmi baj, parancsnok. Csak szórakozunk egy kicsit.

– Az őrzők nem kedvelik az effajta viselkedést – felelte Gawyn. – Ezt te is tudod, Celark. Ha kiderül, hogy hajnalig kockáztok, akkor az életben nem fogsz tudni meggyőzni egy aes sedait arról, hogy téged válasszon.

– Így igaz, parancsnok – vigyorgott Celark.

Volt valami a vigyorában.

– Mi az? – förmedt rá Gawyn. – Ki vele!

– Hát csak az, parancsnok – magyarázta Celark. – Hogy néhá-nyan nagyon úgy érezzük, nem vagyunk mi egész biztosak abban, hogy őrzők akarunk lenni. Tudod, nem mindenki ezért jött ide. Néhányan hozzád hasonlóan azért jöttünk, hogy a legjobbak képezzenek ki minket. Ami pedig a többieket illeti… hát, változott a dolgok állása.

– Milyen dolgoké? – tudakolta Gawyn.

– Csupa ostobaság, parancsnok – felelte a harcos lesütött szemmel. – De természetesen neked van igazad. Holnap kora reggel kezdődik a kiképzés. Vívás. Persze mi már kitapasztaltuk a háborút. Most már katonák vagyunk. Mire vágyhatna egy férfi, ha nem arra, hogy őrző legyen? Néhányan azonban nem igazán értjük, miért is kéne beállnunk a sorba. Érted?

Gawyn lassan bólintott.

– Amikor megérkeztem annak idején a toronyba – magyarázta Celark. – Az volt a legfőbb vágyam, hogy őrző lehessek. Most viszont már cseppet sem vagyok biztos abban, hogy tényleg az egész életemet egyetlen asszony védelmezésével akarom tölteni, magányosan, a távoli vidékeket járva.

– Lehetnél egy Barna vagy Fehér nővér őrzője is – ellenkezett Gawyn. – Akkor itt maradhatsz a toronyban.

Celark elkomorodott.

– Ne vedd tiszteletlenségnek, jó uram, de úgy vélem, hogy az legalább ugyanolyan szörnyű volna. Az őrzők… nem úgy élnek, mint a legtöbb férfi.

– Ez bizony igaz – felelte Gawyn, és felemelte a fejét, tekintetével Egwene távoli lakosztálya felé fordulva. Csak azért sem megy oda, az ajtaját őrizni. Összeszedte magát és újra Celarkra nézett.

– Nem jelent tisztességtelen döntést, ha másik ösvényen indulsz el.

– Vannak, akik szerint nagyon is az.

– Tévednek, akik ezt gondolják! – ellenkezett Gawyn. – Gyűjtsd össze azokat a csemetéket, akik szeretnének megmaradni a régi csapatukban! Jelentkezzetek Chubain kapitánynál holnap! Majd beszélek vele. Le merném fogadni, hogy igencsak örül annak, ha együtt beléptek a torony őrségébe. Nagyon sok embere esett el a seanchan támadás során.

– Tényleg megtennéd azt? – kérdezte Celark, és jól láthatóan megkönnyebbült.

– Természetesen. Megtisztelve éreztem magam, hogy vezethettelek benneteket.

– Nem gondolod, hogy… esetleg te is beléphetnél velünk együtt?

A fiatalember hangjában remény csengett. Gawyn azonban megcsóválta a fejét.

– Én másik ösvényen fogok elindulni. Ha azonban a Fény is úgy akarja, akkor elég közel maradok hozzátok ahhoz, hogy szemmel tartsam ezt a bandát.

Fejével a terem felé biccentett.

– Menj vissza és játssz tovább! Szólni fogok Magzinnak is.

Az utóbbi időben Magzin, ez a szigorú, vaskos karú őrző vezette a felkészítést és a kiképzést.

Celark hálásan biccentett, majd visszasietett a többiekhez. Gawyn továbblépdelt a folyosón. Bárcsak olyan könnyen tudna dönteni, ahogy a helyére tette az emberei további sorsát!

Mélyen a gondolataiba merülve már félúton járt Egwene lakosztálya felé, amikor döbbenten megállt, mert rájött, hogy mit is tesz éppen. Kell valami, amivel leköthetem magam. Még nem volt annyira késő. Talán még benézhetne Bryne-hez egy kis beszélgetésre.

Elindult a tábornok lakosztálya felé. Gawynt magát is igen furcsa kapcsolat fűzte az aes sedaiokhoz. Bryne viszonya legalább ennyire különös volt. A nagy hírű hadvezér a régebbi amyrlin őrzője volt, majd Egwene hódító seregét irányította. Bryne ajtaja résnyire nyitva állt. Vékony fénysáv vetődött keresztül a kék csempés folyosóra. A hadúr mindig nyitva hagyta ennyire az ajtaját, ha ébren volt. Ezzel jelezte a tisztjeinek, hogy szükség esetén bekopoghatnak hozzá. Sokszor megtörtént, hogy éjszakára nem is tért vissza a toronyba. Olyankor valamelyik harcállásponton aludt, valahol a szigeten, vagy egy közeli faluban.

Gawyn halkan bekopogott.

– Gyere be! – hallatszott Bryne határozott, ismerős hangja.

A fiatalember becsusszant, majd behúzta maga mögött az ajtót. Csupán résnyire hagyta nyitva. A tábornok egy rozoga asztal mellett ült. Éppen levelet írt. Felnézett Gawynra.

– Egy pillanat!

Az ifjú várni kezdett. A falakat mintha csak térképekkel tapétázták volna ki. Tar Valont, Andort, Cairhient és a környező területeket látta. A térképeken számos, vörös krétával írt friss jelzést fedezett fel. Bryne háborúra készült. A térképekre írt megjegyzéseiből világosnak látszott: úgy érezte, hogy valamikor majd magát Tar Valont kell megvédenie a trallokok ellen. Több térkép a környező vidék északi részének falvait mutatta. Nevük mellé odaírták, hogy van-e ott bármilyen erődítmény, és hogy mennyire hűségesek Tar Valonhoz. A falvakat készletraktárnak vagy előretolt helyőrségnek használhatják. Egy másik térképen körökkel jelölték az ősi őrtornyokat, erődítményeket és romokat.

Bryne előkészületeiből kérlelhetetlen elszántság áradt. A hadúr sietett. Nem is próbált meg erődöket építeni, hanem beérte azokkal, amelyek már készen álltak. Oda vezényelte a csapatait, ahol a megérzése szerint a legjobban lehet majd felhasználni őket. Egy másik térkép a toborzás sikerességét mutatta.

Egészen eddig Gawyn nem érezte meg a közeledő háború elkerülhetetlenségét. Most azonban ott állt, beszívta a megsárgult papirosok savanykás illatát és az égő gyertyák szagát. Megértette, hogy nemsokára nyakukon a háború. A Sárkány letöri a Sötét Nagyúr börtönének pecsétjeit. A térképeken élénkvörös színnel jelölték Merrilor mezejét, azt a helyet, ahol a Sárkány találkozni akart Egwene-nel. Északon feküdt, a shienari határon.

A Sötét Nagyúr rászabadul a világra. A Fényre! Gawyn saját nehézségei hirtelen már nem is tűntek annyira rettentőeknek.

Bryne befejezte a levelét. Finom homokot szórt rá, összehajtotta, majd elővette a viaszt és a pecsétet.

– Kicsit késő van ahhoz, hogy beugorj az ismerőseidhez, fiam.

– Tudom. De azt gondoltam, hogy még ébren van.

– És igazad volt – felelte Bryne, miközben viaszt csöpögtetett a levélre. – Mire van szükséged?

– Tanácsra – felelte Gawyn, és leült egy zsámolyra.

– Ha csak nem arra vagy kíváncsi, miként lehet a leghatékonyabban elszállásolni egy sereg fegyverest, vagy hogyan erősítsük meg egy hegy csúcsát, akkor nem biztos, hogy jó tanácsot tudok majd adni. De mégis, miről akarsz beszélni velem?

– Egwene megtiltotta, hogy megvédjem.

– Biztosra veszem, hogy az amyrlin tudja, mit tesz – válaszolta Bryne, és nyugodtan lepecsételte a levelet.

– Ostobaságot csinál! – tiltakozott Gawyn. – Nincs őrzője, és egy gyilkos rejtőzködik a toronyban.

A Kitaszítottak egyike, gondolta.

– Igaz mind a kettő – biccentett Bryne. – De mégis, neked mi közöd volna hozzá?

– Meg kell védenem Egwene-t.

– Megkért rá, hogy megvédd?

– Nem.

– Nem bizony. És ha nem tévedek, arra sem kért meg, hogy gyere vele vissza a toronyba, meg azt sem akarta, hogy úgy mászkálj mindenfelé a nyomában, mint a kutya, amelyik elveszítette a gazdáját.

– De hát szüksége van rám! – kiáltotta Gawyn.

– Érdekes észrevétel. Amikor legutóbb erre a következtetésre jutottál, akkor „az én segítségemmel” tönkretetted Egwene hetek óta tartó erőfeszítésének az eredményeit. Helyre akarta állítani a Fehér Torony egységét. Fiam, néha egyszerűen nincs szükség a segítségünkre. Függetlenül attól, hogy milyen lelkesen ajánljuk fel, vagy hogy milyen fontosnak tűnik az adott ügy a szemünkben.

Gawyn keresztbe fonta a karját. Nem tudott háttal nekitámaszkodni a falnak, mert akkor leverte volna a közeli gyümölcsöskerteket ábrázoló térképet. A Sárkánybérc közelében valamiért négyszer is vastagon bekarikázták az egyik falut.

– Szóval azt tanácsolja nekem, hogy hagyjam védtelenül? Hogy engedjem meg, hogy esetleg hátba szúrják?

– Én aztán nem adtam semmilyen tanácsot sem – felelte Bryne, miközben lapozgatni kezdte az íróasztalon fekvő jelentéseket. Határozott vonású arca szinte ragyogott a gyertyák fényében. – Csupán észrevételt tettem. Viszont figyelemre méltónak találom azt, hogy a szavaimból azt a következtetést vontad le, miszerint békén kellene hagynod Egwene-t.

– De hát… Bryne, egyszerűen értelmetlen, amit tesz!

Az idős férfi, mintha nagyon halványan elmosolyodott volna. Letette a papírokat és Gawyn szemébe nézett.

– Figyelmeztettelek, hogy nem sokat ér a tanácsom. Még csak abban sem vagyok biztos, hogy létezik-e olyan válasz, ami tetszeni fog neked. Kérdeznék azonban valamit tőled! Mit is akarsz igazából, Gawyn Trakand?

– Egwene-t! – vágta rá a fiatalember habozás nélkül. – Az őrzője akarok lenni.

– Na most, melyiket a kettő közül?

Gawyn elkomorodott.

– Egwene-t akarod, vagy valójában az őrzője akarsz lenni?

– Az őrzője, még szép, és… feleségül akarom vermi. Szeretem azt a lányt, Bryne.

– Nekem úgy tűnik, hogy egyszerre két dolgot is akarsz. Hasonlóak, de nem azonosak. De mondd csak, Egwene-en kívül még mit akarsz?

– Semmit – válaszolta Gawyn. – Nekem ő a mindenem.

– Azt hiszem, éppen ez a te bajod.

– Már hogy lenne ez baj? Hiszen szeretem!

– Ezt mondod te – biccentett Bryne, és az ifjú szemébe nézett. A hadvezér egyik karja az asztal lapján nyugodott, míg a másik kar a combjára támaszkodott. Gawyn csak nagy nehezen kerülte el, hogy lesüsse a szemét. – Téged is mindig az érzelmeid vezettek Gawyn, mint az anyádat és a nővéredet. Meggondolatlan voltál, és sohasem olyan megfontolt, mint a bátyád.

– Galad nem is megfontolt! – ellenkezett Gawyn. – Ő a tettek embere.

– Nem – válaszolta Bryne. – Talán rosszul fejeztem ki magam. Lehet, hogy Galad nem hűvös és számító, de nem is meggondolatlan. Az a meggondolatlan, akinek a cselekedeteit nem előzi meg a gondos tervezés. Galad mindent alaposan meg szokott fontolni. Így építette fel a maga sajátos világképét. Azért tud gyorsan és határozottan cselekedni, mert már régen eldöntötte, hogy mi a teendő. Téged viszont az érzelmeid hajtanak. A cselekedeteidet nem az mozgatja, hogy mit gondolsz, hanem az, amit érzel. Hirtelen, váratlanul lépsz. Amikor elfog a vágy. Ez akár az erőd forrása is lehet. Szükség esetén azonnal cselekszel, és a következményeket majd csak később veszed sorra. Általában nyugodtan hallgathatsz az ösztöneidre, akárcsak az anyád. Emiatt azonban még sohasem kellett azzal szembesülnöd, hogy mitévő legyél, ha az ösztöneid rossz irányba vittek.

Gawyn azon kapta magát, hogy bólogat.

– Értsd meg viszont, fiam, hogy egy férfinak nem csak egyetlen célja, egyetlen mozgatórugója van! – folytatta Bryne előrehajolva. – Az olyan férfi egyetlen nőnek sem kellene. Én nagyon is úgy vélem, hogy azok az emberek viszik valamire, akik képesek valamit kezdeni önmagukkal ahelyett, hogy csak az odaadásukról áradoznának. Sikeresek a nőknél, és az élet minden területén.

A hadúr megdörzsölte az állát.

– Szóval egy jó tanácsot mégis tudok adni. Találd ki, hogy mi lennél Egwene nélkül, és utána próbálj meg rájönni arra, hogyan tudnád azt a valamit egyensúlyba hozni a lánnyal! Azt hiszem, minden nő…

– Mi az? Mostanában már a nőkhöz is értesz? – csattant fel egy új hang.

Amikor Gawyn meglepődve megfordult, Siuan Sanchét látta a nyíló ajtóban. Bryne cseppet sem lepődött meg.

– Éppen elég hosszú ideje hallgatóztál ott kint Siuan ahhoz, hogy tudd, nem erről beszélgettünk.

A nő felhorkant és kezében egy kanna teával bevonult a szobába.

– Már ágyban volna a helyed! – jelentette ki.

Gawynra csupán futó pillantást vetett.

– Bizony, igazad van – felelte Bryne nyugodtan. – Furcsa módon azonban az ország szükségletei nem veszik figyelembe a kívánságaimat.

– Reggel is bámulhatod a térképeket.

– Meg késő éjjel is. Meg délután. Minden egyes felkészüléssel töltött órával sokmérföldnyi védhető területet nyerünk, ha a trallokok áttörnek.

Siuan hangosan felsóhajtott. A hadúr kezébe nyomott egy csészét és teletöltötte teával. Az italból mocsári hamvasszeder illata áradt. Nagyon különös érzés volt azt látni, ahogy Siuan – aki az elcsendesítése miatt mintha csak egykorú lett volna Gawynnal – így anyáskodik a viharvert tábornok fölött.

A nő ekkor az ifjú felé fordult, miután Bryne elvette az italát.

– Ami pedig téged illet, Gawyn Trakand – szólította meg a fiatalembert –, beszélni akartam veled. Hogy jössz te ahhoz, hogy parancsokat osztogass az amyrlinnek? Megmondod neki, hogy mit kéne tennie? De most igazán! A férfiak mintha csak azt hinnék, hogy a nők csupán az ő személyes hírnökeik. Tele van a fejed mindenféle nevetséges tervekkel, és utána elvárnád, hogy mi valósítsuk meg őket.

Az asszony olyan szemmel bámulta Gawynt, mintha nem is számított volna igazi válaszra, csak arra, hogy a fiatalember szégyenkezve lesüti a fejét. Gawyn pontosan ezt tette, és utána sietve elköszönt, hogy elkerülje a további szemrehányásokat.

Nem lepte meg az, amit Bryne-től hallott. Az idős hadúr nagyon régóta szemernyit sem változott. Korábban is ugyanezt mondta neki. Azt, hogy gondolkodnia kellene, nem pedig ösztönösen cselekedni. Hogy milyen fontos a határozottság. Gawyn viszont heteken át töprengett. Az ötletek úgy szárnyaltak az elméjében, mint a cserépedény fogságába került legyek. Körbe-körbe. Szemernyit sem jutott előbbre.

Végigsietett a folyosón. Odabiccentett Chubain őreinek. Megpróbálta meggyőzni magát arról, hogy egyáltalán nem felfelé sietett, Egwene lakosztálya irányába. Csupán az egymástól egyenlő távolságba felállított őröket akarja ellenőrizni. Ennek ellenére hirtelen az amyrlin lakosztálya felé vezető folyosón találta magát. Nem is volt olyan messze. Gyorsan megnézi, hogy mi a helyzet…

Megdermedt. Mégis, mit művelek én itt? gondolta.

Ezen az éjjelen azért volt annyira nyugtalan, mert nem tudhatta, hogy gondosan őrzik-e Egwene-t. Addig nem is gondolhat az alvásra, amíg…

Hát nem, figyelmeztette magát elszántan. Ezúttal pontosan azt teszem majd, amire megkért.

Megfordult, hogy távozzon.

Valamilyen hangot hallott. Habozni kezdett és hátrapillantott a válla fölött. Lépéseket és ruha susogását. Túl későre járt ahhoz, hogy még mozogjanak a novíciák, ám a cselédek még ilyenkor is felszolgálták a késői vacsorát. Nem csak Bryne és Gawyn maradt fent szokatlanul sokáig a Fehér Toronyban.

Ismét meghallotta a halk neszt. Ha nem figyel, talán észre sem vette volna. Elkomorodott, kilépett a csizmájából, és nesztelenül előreosont, hogy kikukucskáljon a sarkon.

A folyosó üres volt. Egwene zárt ajtaját az Avendesorát formázó aranyozás díszítette. Nem volt itt senki sem. Gawyn felsóhajtott. Megcsóválta a fejét, és nekitámaszkodott a falnak, hogy visszavegye a csizmáját. Egwene bárcsak megengedte volna, hogy Chubain őröket állítson az ajtaja elé! Figyelők nélkül így olyan volt, mintha…

Egwene ajtaja mellett mintha valami mozgott volna az árnyékban. Az ifjú megdermedt. Az árnyék sávja nem volt túl széles. Egy kiugró, amely csupán néhány ujjnyi vastag árnysávot vetett. Ahogy azonban alaposabban is szemügyre akarta venni ezt a területet, csak a legnagyobb nehézség árán tudta rajta tartani a tekintetét. A pillantása úgy elsiklott onnan, ahogy a vaj is arrébb csúszik a forró répáról.

Mintha… mintha az a sötét rész jóval nagyobb lett volna annál, ahogy azt eredetileg gondolta. De miért nem képes egyenesen rá nézni?

Valami megvillant és megpördült a levegőben. Gawyn oldalra vetette magát, amikor acél mart a kőbe. Az egyik csizmáját már felvette, de a másikat elejtette, amikor kirántotta a kardját. A szívének szánt kés a csempére borított padlóra zuhant és arrébb csúszott.

Az ifjú kilesett a sarok mögül. Valami menekült a folyosón. Vagy inkább valaki. A fekete ruhás ismeretlen fejét csuklya takarta.

Gawyn azonnal a menekülő után vetette magát. Maga elé tartotta a kardját és hatalmas lendülettel rohant. Eléggé kacsázva tudott csak haladni, hiszen az egyik lábán nem volt csizma. Az orgyilkos hihetetlenül gyorsan futott. Gawyn üvöltve riasztotta az őrséget. A hangja végigdübörgött a torony néma folyosóin. Váratlanul bekanyarodott bal kéz felé, egy oldalfolyosóra. Kicsit arrébb a merénylőnek is be kell fordulnia, és akkor majd a jobbra vezető folyosón fog előbukkanni.

A fiatalember rohant tovább. Meg akarta előzni az orgyilkost. Fékezett, és valósággal kisiklott a sarok mögül.

A folyosó azonban üres volt. A merénylő talán visszafordult volna? Gawyn káromkodva futni kezdett. Gyorsan visszaért arra a folyosóra, ahol megkezdődött az üldözés. Az is üres volt. Bement volna valahova? Akkor zsákutcába kerül. Mindenütt. Ha megvárná a segítség érkezését…

Nem, gondolta Gawyn, és megpördült. A sötétség. Keresd a sötétséget! Bal kéz felől az egyik ajtókeret burkolózott sötétbe. A sáv túl keskeny volt ahhoz, hogy bárki is elbújhasson benne, de amikor a fiatalember odanézett, ugyanúgy nem tudta megfigyelni a helyet, ahogy az előbb.

Az árnyékból szinte kirobbant egy alak. A fegyvere az ifjú feje felé lendült. Gawyn a magasba rántotta a kardját. Pengéje a „Nádaratás” kardformáját metszette a levegőbe. Elhárította vele az orgyilkos támadását. A merénylő jóval alacsonyabb volt nála. A fiatalembernek így előnyt jelenthetett a hosszabb karja. Az orgyilkos azonban elképesztő sebességgel mozgott. A pengéje megvillant, és Gawyn irányába csak úgy záporoztak a döfések. Ő a támadó egyetlenegy kardformáját sem ismerte fel.

Végül kénytelen volt a „Szélcsavarás”-hoz folyamodni. Ezt a formát egyébként akkor használta volna, ha számos ellenség veszi körül. Még így is csak éppen hogy távol tudta tartani magától a támadóját. A messzeségből kiabálást hallott. Az őrök figyelmét nem kerülte el a korábbi riasztás. Gawyn újra felüvöltött.

Valahogy felfogta a támadója érzelmeit. Az orgyilkos csalódottnak tűnt. Arra számított, hogy gyorsan végez a fiatalemberrel. Őszintén szólva ugyanez járt Gawyn fejében is korábban. Ekkor viszont már annak is nagyon örült, hogy sikerült távol tartani magától az ismeretlen pengéjét. Csak a legritkább esetben tudott visszavágni. Csapásai csupán a levegőbe martak ott, ahol korábban az orgyilkos állt.

Gawyn oldalt pördült, és kardját megemelve felkészült „A vaddisznó leront a hegyoldalon” formára. Ezzel azonban megnyitotta magát a támadó előtt. Az orgyilkos kést hajított felé. Gawyn ismét oldalra vetette magát.

A fegyver hangos csattanással nekivágódott a falnak. A merénylő menekülni kezdett. Gawyn utána vetette magát, de képtelen volt beérni. A merénylő gyorsan lehagyta. Befordult bal kéz felé, egy folyosóra. Abból a járatból számos további folyosó indult ki.

Elképesztően gyors! gondolta Gawyn, miközben megállt, és a tenyerét a térdére szorítva, hörögve levegő után kapkodott. Ez nem lehet természetes.

A következő pillanatban már fel is bukkant Chubain két őre. Kezükben karddal, feszülten figyelve közeledtek. Gawyn maga elé mutatott.

– Merénylő! Egwene ajtaja előtt hallgatózott. Arra ment.

Az egyik őr rohanva elindult az orgyilkos után. A másik visszafordult, hogy mindenkit fellármázzon.

A Fényre! mart Gawynba a felismerés. Mi van, ha ez a fickó nem is hallgatózott? Mi van, ha már kifelé jött, amikor útját álltam?

Rohanni kezdett Egwene ajtaja felé. A kimerültség egy pillanat alatt lefoszlott róla. Karddal a kézben megtorpant az ajtó előtt. Nem volt bezárva!

– Egwene! – üvöltötte, belökte az ajtót és beugrott a szobába.

Mennydörgő robaj és vakító fény támadt. A fiatalemberre valamilyen hihetetlenül erős dolog tekeredett. A láthatatlan szálak felemelték a levegőbe. A kardja a földre hullott. A száját betömte az ismeretlen erő.

Így a mennyezetről lógott tehetetlenül, fegyvertelenül, amikor az amyrlin kilépett a hálószobájából. Cseppen sem tűnt álmosnak. Hálóing helyett aranyszegélyű, mélyvörös ruhát viselt.

Úgy tűnt, hogy nagyon mérges.

Mat a fogadó kandallója mellett ült. Igazán örült volna, ha nincs ennyire meleg. Szakadt zubbonyán és ingén keresztül is jól érezte a hőséget. Öltözékét egy egyszerű, vastag munkásnadrág egészítette ki. A csizmájának ugyan nem volt lyukas a talpa, de kétoldalt már igencsak megkopott. A kalapja ezúttal nem volt a fején. A kendőjével pedig eltakarta a fél arcát, miközben hátradőlve ült a hegyi tölgyből ácsolt széken.

A medál még mindig Elayne-nél volt. A fiatalember meztelennek érezte magát nélküle. Rövid kardját a szék oldalának támasztotta. Ezt a fegyvert azonban csak a látszat kedvéért hozta magával. A kard mellé ártatlanul egy erős sétapálcát támasztott. Szükség esetén majd azt használja, meg a kabátja alá rejtett késeket. A kard azonban egyértelmű figyelmeztetés volt. Caemlyn külvárosában éppen elég útonálló mászkált. A kardot látva kétszer is meggondolják, hogy rátámadjanak.

– Tudom, hogy miért érdekel annyira az a fickó – jelentette ki Chet.

Hozzá hasonló alakokat szinte mindegyik kocsmában lehetett találni. Chet éppen elég idős volt ahhoz, hogy lássa, ahogy a Mathez hasonló férfiak megszülettek, felnőttek és meghaltak. Ráadásul némi italért cserébe nagyon szívesen mesélt is azokról a régi évekről. Gyakran még akkor is, ha cserébe nem kapott inni. Hosszúkás arcát ezüstfehér borosta borította. Alaktalan sapkát viselt a fején. Összevissza foltozott kabátja valamikor fekete lehetett. A mellzsebét díszítő vörös és fehér címer túlzottan kifakult ahhoz, hogy fel lehessen ismerni. Olyan volt, mint egy katonai zubbony. Ráadásul egy kocsmai verekedés során nem igazán lehetett olyan durva sebhelyeket beszerezni, mint amilyenek az idős férfi arcán és nyakán húzódtak.

– Hát, bizony – folytatta Chet –, nagyon sokan érdeklődnek a vörösök vezére után. Igen nagyon köszönöm ezt a kupa sört, és cserébe adok is neked néhány jó tanácsot! A járásodon látom, tudod, hogy melyik végén kell megmarkolni a kardot, de akkor is ostoba bolond volnál, ha kihívnád azt az atyafit. Ő a Hollók Hercege. A szerencse fejedelme. Farkasszemet nézett magával a Halállal is, aztán pedig leültek kockázni, hogy megismerje a jövőjét. Bizony, ez történt. Soha egyetlen csatát sem veszített el.

Mat csendben figyelt. Hátradőlt a székében. Aznap éjjel ez volt a negyedik kocsmája. Három helyen is meséltek neki mindenféle érdekességet Matrim Cauthonról. A valósághoz persze nem sok köze volt a híreszteléseknek. Vér és fényverte hamu!

Ami azt illeti, az emberek másról is beszéltek. A legtöbb szóbeszéd Randről szólt. Mat elméjében kavarogni kezdtek a színek, amikor meghallgatta őket. Így értesült arról, hogy Teart, vagyis inkább Illiant elfoglalták a seanchanok. Vagyis dehogy. Rand mindenkit legyőzött, és már éppen az Utolsó Csatát vívja. Ugyan! Rand álmában bejár az asszonyokhoz, akik ettől teherbe esnek. Nem, ezt a Sötét Nagyúr teszi. Dehogy is! Valójában Mat a Sötét Nagyúr!

Mennyi ostobaság! Mat nem is gondolta volna, hogy ennyire ideges lesz miattuk. Néhány történetről sejtette, hogy azokat a saját katonái terjesztették. Ilyen volt például a feléledő halottakkal teli város meséje. Ugyanakkor viszont többször is hallotta, hogy a mesélők esküdözve bizonygatták: a történetet a saját nagybátyjuktól, az unokatestvérüktől, vagy a fivérüktől hallották.

Odapöccentett Chetnek egy rézérmét. A férfi udvariasan megérintette a sapkáját és ment, hogy vegyen magának még egy italt. Matnek nem volt kedve inni. Nagyon is úgy vélte, hogy a szóbeszéd azért terjed ilyen gyorsan, mert nagyon sokan látták azokat az átkozott képeket. Az ő képmását. Az előző kocsmában az egyik fickó szó szerint a zsebébe nyúlt, és előhúzta onnan az egyik ilyen képet. Kibontotta a gyűrött papirost, és megmutatta Matnek a rajzot. Az is igaz, hogy eddig senki sem ismerte fel.

A kandallóban hangosan lobogott a tűz. Caemlyn külvárosa rohamos növekedésnek indult. Talpraesett vállalkozók azt is felismerték, hogy igen szép hasznot zsebelhetnek be, ha szállással és itallal várják az átutazókat. A bodegákból kocsmák, a kocsmákból pedig lassacskán igazi, régi vágású fogadók lettek.

A tűzifának igen jó ára volt. Nem egy zsoldos csapott fel favágónak. Néhányan még a törvényt is tisztelték. Megfizették a királynőnek járó adót a kitermelt fáért. Mások viszont nem fárasztották magukat adófizetéssel. Közülük páran már az akasztófán lógtak. Ezt meg ki gondolta volna? Orvvadászás helyett fát is érdemes lopni az erdőből? Fáért kötél jár? Mi jöhet még ezután? Halálbüntetés, ha valaki földet lop?

A külváros drámaian átalakult. Új utak épültek, és a házakat kibővítették. Még pár év, és a falakon túl már ki is alakult egy új város! Akkor persze majd kénytelenek lesznek új városfalat építeni. Az ivóban mocskos és izzadt férfiak ültek, ám a hely semmivel sem volt rosszabb, mint az előzőek. A szolgálólányokon látszott: örülnek, hogy van munkájuk. Gyorsan feltörölték a kiöntött italt. Az egyik pincérlány amúgy is észrevette Matet. Csendben rámosolygott, teletöltötte a korsóját, és hagyta, hogy elővillanjon a bokája. A fiú biztosra vette, hogy emlékezni fog erre a lányra. A pincérnő igencsak illett volna Talmaneshez.

Mat felemelte a kendő alját, hogy inni tudjon. Ostobán érezte magát, ahogy így eltakarta a fél arcát. Túl meleg volt viszont ahhoz, hogy csuklyás zubbonyt viseljen. A szakáll miatt pedig majdnem megőrült. Itt, a külvárosban még a fél arcát elfedő kendő miatt sem tűnt fel a tömegben. Mások is mászkáltak úgy errefelé, hogy eltakarták az arcukat. Ha megkérdezték, azt mondta, hogy egy csúnya sebhelyet rejteget az arcán. Alighanem azt gondolhatták róla, hogy vérdíj van a fejére kitűzve. Sajnos mindkét állítás tökéletesen igaz volt.

Még egy darabig csendben ült és a tűzhelyben játszó lángokat bámulta. Chet figyelmeztetése miatt korábban valósággal görcsbe rándult a gyomra. Minél híresebbé válik, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy valaki párbajra hívja. Egy csapásra híressé válhatna az, aki képes volna megölni a Hollók Hercegét. Honnan a csudából hallhatták meg ezt a nevet? Vér és fényverte hamu!

Valaki odalépett mellé a tűzhöz. A hórihorgas és csontsovány Noal pont úgy nézett ki, mint a madárijesztő, amelyiknek kedve támadt sétálni egyet a városban. Az ősz hajú, viharvert képű, idős férfi meglepően friss és eleven társnak bizonyult. Főleg, ha fegyver volt a kezében. Békésebb körülmények között viszont olyan esetlen módon tudott viselkedni, mint a fogadóba beszabaduló szamárcsődör.

– Te aztán figyelemre méltó alak vagy – biccentett Noal Mat felé, miközben tenyerét a tűz felé nyújtotta. – Amikor belém futottál Ebou Darban, még csak nem is sejthettem, hogy milyen dicső társaságban fogom találni magamat. Még pár hónapnyi hányattatás meg kaland, és híresebb leszel, mint maga Kósza Jain.

Mat próbált elsüllyedni a székében.

– Sokan azt hiszik, hogy nincs is annál nagyszerűbb dolog, mint amikor valakit minden város minden kocsmájában ismernek – folytatta halkan Noal. – A Fény égetne meg! Valójában csak a baj van vele.

– És ezt meg honnan tudod?

– Jain gyakran panaszkodott miatta – válaszolta Noal halkan.

Mat felmordult. Nemsokára Thom is megérkezett. Úgy öltözött, mint egy kalmár szolgája. Kék zubbonya nem készült túl finom anyagból, de nem is volt kopottas. Azzal a mesével állított be, hogy szét kellett néznie Caemlyn külvárosában, mert a gazdája azt fontolgatta, hogy itt nyit üzletet.

Thom óriási átéléssel játszotta el a szerepét. Viasszal tűhegyesre pödörte a bajuszát és enyhe murandi tájszólással beszélt. Mat felajánlotta neki, hogy kitalál egy jó kis fedőtörténetet, de Thom csak köhögött, és azt állította, hogy semmi szüksége még egy mesére. Nagyképű, hazudós mutatványos!

Thom odahúzott egy széket, majd finnyásan helyet foglalt rajta. Pontosan úgy viselkedett, mint egy beképzelt, öntelt szolgáló.

– Ó, hát miért kell ezzel pocsékolnom az értékes időmet? A gazdám egyszerűen ragaszkodik ahhoz, hogy szóba álljak az ilyen csőcselékkel. Ezek itt pedig még az átlagosnál is szörnyűbbek.

Noal halkan nevetni kezdett.

– Milyen jó lett volna – folytatta Thom hatalmas átéléssel –, ha ehelyett inkább a lenyűgöző, elképesztő, elnyűhetetlen és felettébb híres Matrim Cauthon táborába küldött volna! Ott bizonyosan…

– A Fény égessen meg, Thom! – vágott a szavába Mat. – Ne legyél már ennyire kegyetlen hozzám!

A mutatványos nevetni kezdett. Odaintette az egyik pincérlányt, és italt rendelt mindhármuknak. Egy újabb pénzérme is eltűnt a leányzó markában. Ezért cserébe nem fogja megengedni azt, hogy valaki is túl közel telepedjen le a kandallók mellett ülő beszélgetőkhöz.

– Tényleg annyira jó ötlet volt itt találkoznunk? – kérdezte Noal.

– Ez is megteszi – válaszolta Mat. Nem akart visszamenni társai közé a táborba, mert félt, hogy a gholam ott fogja keresni.

– Hát akkor jól van – biccentett Noal. – Tudjuk, hogy hol van a torony. El is jutunk oda, feltéve, ha Mat megnyit nekünk egy Kaput.

– Menni fog! – bólintott a fiatalember.

– Még soha senkivel sem találkoztam, aki járt volna odabent – figyelmeztette Noal.

– Van, aki szerint kísérteties hely – biccentett Thom, és belekortyolt a korsójába. – Mások szerint a torony még a legendák korából maradt fent. Az oldala állítólag tükörsima acélból készült. Nincs rajta nyílás. Találkoztam egy hajóskapitány özvegyének legkisebb fiával, aki egyszer hallott egy olyan mesét, amelyikben valaki hatalmas kincsre bukkant a toronyban. Arról viszont nem mesélt, hogyan jutott be a szerencsés fickó.

– Tudjuk, hogyan jutunk be – figyelmeztette Mat.

– Olver meséje? – kérdezte Noal bizalmatlanul.

– Abból kell kiindulnunk – felelte az ifjú. – Nézzétek, az a játék és a vers is az aelfinnekről és az eelfinnekről szól. Az emberek valamikor ismerték őket. Azok az átkozott ajtókeretek is ezt bizonyítják. Így maradt ránk figyelmeztetésként a játék meg a vers.

– Azt a játékot nem lehet megnyerni, Mat! – ellenkezett Noal, és megdörzsölte az állát.

– Éppen ez a bizonyíték! Csalni kell.

– Az is lehet, hogy inkább alkudoznunk kellene – ellenkezett Thom, és megpödörte bajusza hegyes végét. – Neked is megválaszolták a kérdéseidet.

– Átkozottul ostoba válaszokat kaptam! – mérgelődött Mat. Esze ágában sem volt Thomnak és Noalnek beszámolni a kérdésekről. Mind a mai napig nem mondta el nekik, hogy mit is kérdezett.

– De akkor is megválaszolták őket – bizonygatta Thom. – Nagyon úgy hangzik, mintha valamifajta egyezséget kötöttek volna az aes sedaiokkal. Ha tudnánk, hogy mijük volt az aes sedaioknak, amire a kígyók és a rókák vágytak! Hiszen csak ezért voltak hajlandóak alkudozni velük. Szóval akkor lehet, hogy olyasmiért kiválthatnánk tőlük Moiraine-t.

– Feltéve, hogy még él – figyelmeztette Noal komoran.

– Biztos, hogy él – válaszolta a mutatványos, és elszántan maga elé meredt. – A Fény adja! Biztos, hogy él.

– Tudjuk, hogy mi kell nekik – szólalt meg Mat, és a lángokat kezdte bámulni.

– Na és micsoda? – kérdezte Noal.

– Minket akarnak – válaszolta az ifjú. – Értsétek meg, azok tudják, mi fog történni! Engem is elkaptak, és Moiraine-t is elkapták, már ha jól értelmeztük azt a levelet. Tudták, hogy írni fog neked egy levelet, Thom. Tudták előre. És mégis megválaszolták Moiraine kérdéseit.

– Talán mert kénytelenek voltak rá – biccentett a mutatványos.

– Az lehet, ám nem kellett egyenesen és egyértelműen válaszolniuk – magyarázta Mat. – Velem sem voltak egyenesek. Amikor válaszoltak, akkor tudták, hogy Moiraine majd visszamegy hozzájuk. És én is olyasmit kaptam, ami miatt kénytelen leszek visszatérni. Engem akarnak. Mi kellünk nekik.

– Ebben nem lehetsz biztos, Mat – kételkedett Thom, miközben a söröskupát letette a két lába közé a padlóra. Majd elővette a pipáját. Mattől jobbra a kockázók hangosan ujjongani kezdtek.

– Meg tudják válaszolni a kérdéseket, de ez még nem jelenti azt, hogy mindentudóak volnának. Talán ismernek egy olyan képességet, mint az aes sedaiok Jövendölése.

Mat megrázta a fejét. Azok a lények emlékeket ültettek az elméjébe. Úgy gondolta, hogy olyan emberek emlékképeit, akik megérintették a tornyot, vagy jártak benne. Az aelfinnek és az eelfinnek megőrizték ezeket az emlékeket. A Fény égetné meg őket, valószínűleg ott őrzik az ő emlékeit is! Lehet, hogy ebben a pillanatban is szemmel tartják, vagy a saját szemén át bámulják a környezetét?

Bárcsak visszakapná már a medálját! Igaz, azok ellen még az sem segítene. A kígyók és a rókák nem aes sedaiok. Nem próbálkoznának fókuszálással.

– Nagyon is tudják a dolgokat, Thom – szólalt meg végül. – Figyelnek! Nem tudjuk majd meglepni őket.

– Úgy elég nehéz legyőzni őket – mérgelődött a mutatványos, és egy vékony ágat dugott a tűzbe. Amikor fellobbant, meggyújtotta vele a pipáját. – Nem nyerhetünk.

– Csak ha megszegjük a szabályokat – ismételte meg Mat.

– De hát tudni fogják, hogy mire készülünk! – ellenkezett Thom. – Már ha igaz, amit mondtál. Inkább próbáljunk meg alkudozni velük.

– Miről is írt Moiraine, Thom? – kérdezte Mat. – Abban a levélben, amit minden éjjel elolvasol?

Thom nagyot pöfékelt, aztán egyik kezével önkéntelenül is megérintette a mellzsebét, ahol a levelet tartotta.

– Azt üzente, emlékezzünk arra, amit a játékról tudtunk!

– Mert tudja, hogy nem nyerhetünk, ha leállunk alkudozni velük – mutatott rá Mat. – Nincs alkudozás, Thom, nincs üzletelés. Harcolva megyünk be, és addig nem jövünk ki, amíg ki nem szabadítottuk.

Thom habozott egy pillanatig, de azután biccentett és a pipájából ömleni kezdett a füst.

– Bátorság, hogy megerősítsen – idézte Noal. – Hát, bátornak nagyon bátrak vagyunk. Mat meg szerencsés is.

– Noal, ugye azt tudod, hogy neked nem kell velünk jönnöd? – figyelmeztette az ifjú. – Semmi okod rá, hogy kockára tedd az életedet.

– Megyek – szögezte le Noal. – Olyan sok helyen jártam. Igazából szinte minden helyen. Itt viszont még nem.

Egy kicsit habozott.

– Meg kell tennem, na, ez a helyzet. Ne is beszéljünk róla!

– Ahogy akarod – bólintott Mat.

– Tűz, hogy elvakítson – folytatta Noal. – Mink van hozzá?

– Lámpásaink és fáklyáink – bólintott a fiatalember, és lábával megkocogtatta a szék mellett terpeszkedő zsákot. – És Aludrától sikerült szereznem néhány ilyen tűzpálcikát is. Lesz mivel lámpát gyújtanunk. Meg néhány meglepetést is hoztam.

– Tűzijátékot? – kérdezte Noal.

– Meg néhányat azok közül a robbanó hengerek közül, amelyeket a seanchanok ellen használtunk. Aludra üvöltőknek hívja őket.

– Adott neked belőlük? – füttyentett nagyot Thom.

– Kettőt is. Amikor bemutattam neki Elayne rendeletét, hajlandó lett volna bármit megadni, amit csak kérek – vigyorgott Mat. – Velünk akart jönni, hogy meggyújtsa az üvöltőket. Saját kezűleg! Égjek meg a Fényben, nagyon kemény vita robbant ki közöttünk a végén. Viszont itt van a zsákban egy csomó éjszakai virág is.

A lábával újra megbökte a zsákot.

– Elhoztad magaddal? – kérdezte Thom.

– Rajtuk akarom tartani a szememet – magyarázta Mat. – És amúgy is csak ma adta ide őket. Nem fognak csak úgy maguktól felrobbanni, Thom. Nagyon ritkán robbannak fel csak úgy.

– Húzd már arrébb azt a zsákot a tűztől! – förmedt rá a mutatványos. A szájában megdermedt a pipa, káromkodni kezdett, aztán a székét kicsit távolabb tolta Mattől.

– Majd pedig – folytatta Noal – zene, hogy elzsongítson.

– Nem leszünk éppen egyhangúak – élénkült fel Thom. – Elhozom majd a hárfámat és a furulyámat. Szereztem néhány dobot és apró cimbalmokat. Ezeket a combodra szíjazhatod, és egy kézzel ütheted a ritmust. Vettem ráadásul még egy furulyát is.

Mat szemébe nézett.

– Csak egy egyszerűt, amivel a tehetségtelen fakezűek is tudnak játszani.

Az ifjú felhorkant.

– Végezetül pedig vas, hogy megkeményítsen – folytatta Noal, és elővette a saját csomagját. Abból halvány csörgés hallatszott, amikor kinyitotta a csatot. A kandalló mély, narancssárga fénye fémen csillant meg. – Mindenkinek egy pár hajítókés, két rövidkard. Mindegyik tiszta vasból készült, nem acélból. Szereztem némi láncot is, és egy vaspántot, amit rátekerhetünk Mat lándzsájának a nyelére. Ezzel mondjuk elromlik az egyensúlya.

– Azért csak jó lesz – biccentett Mat.

Noal elpakolta a fegyvereket. Ezután még egy darabig csendben ültek a tűz fényében. Bizonyos szempontból nézve illúzió volt minden, amivel felkészültek. Így próbálták meg önmagukat meggyőzni arról, hogy igenis komolyan készülnek az útra.

Mat azonban nagyon is jól emlékezett az Átjárókon túl rejlő kifordult helyekre, ahol a falak hihetetlen szögben álltak, meg a természetellenes tájra is. Az ottani teremtményeket azért hívták kígyóknak és rókáknak, mert más szavakkal nem lehetett volna leírni őket.

A rejtekhelyük egy másik világ része volt. Lehet, hogy hasznukra válik majd mindaz, amit Thommal és Noallel összegyűjtöttek. Az is megtörténhet, hogy haszontalanságnak bizonyul az egész. Az igazság azonban csak akkor fog kiderülni, ha már bent járnak a toronyban. Kicsit olyan volt, mintha csak azután derül ki, hogy a felfedező a megfelelő ellenmérget vitte-e magával, hogy a kígyó foga már bele is mélyedt a karjába.

Végül Mat csak elbúcsúzott két társától. Noal vissza akart menni a vörösök táborába. A sereg most már csupán tízpercnyi lovaglásra táborozott a várostól. Thom beleegyezett abba, hogy elkíséri. Magukkal vitték Mat teli hátizsákját is. Nagyon úgy tűnt, hogy a két idősebb férfi az illuminátor játékszerei helyett még egy teli zsáknyi póknak is jobban örült volna.

Mat a kabátja fölé szíjazta fel a kardját. Megmarkolta a botját, és elindult a saját fogadója felé. Nem a legrövidebb utat választotta. Inkább sétált egy nagyot a külváros utcáin és sikátorain. A városon kívüli település egyre messzebb elburjánzott a falak tövében. Az erősebb épületek között sátrak és bodegák sorakoztak. Olyan volt a környék, mint egy penészes kenyérdarab.

Az éjszakai sötétség ellenére sokan tébláboltak az utcákon. A behívóemberek hangosan csalogatták a vendégeket a fogadók jól megvilágított ajtajából. Mat gondosan ügyelt arra, hogy mindenki lássa a kardját. Éjszaka sok olyan alak járt errefelé, aki megpróbált volna kihasználni egy magányos vándort. Főleg itt, a város falain kívül fenyegetett rablótámadás veszélye, hiszen a törvény karja errefelé nem volt túl izmos.

A levegőben eső szaga érződött. Igaz, mostanában gyakran gondolták úgy, hogy esni fog. Mat annak örült volna, ha végre tényleg szakadni kezd a zápor, vagy eltűnnének a vérbe ezek az átkozott felhők. Úgy érezte, mintha maga az égbolt is visszafojtott lélegzettel várt volna valamire. Egy ütésre, amire nem kerül sor. Egy harangszóra, ami sohasem fog felcsendülni. Azokra a kockákra, amelyek már egyáltalán nem fejezik be a pörgést. Neki pontosan ilyen kockák dübörögtek a fejében.

Megérintette a zsebében Verin levelét. Elhallgatnának a kockák, ha felbontaná a levelet? Lehet, hogy a nő a gholamról írt benne. Ha nem sikerül a lehető leghamarabb visszakapnia a medálját Elayne-től, akkor igen nagy volt a valószínűsége annak, hogy az a szörnyeteg elkapja és kibelezi.

Fényverte hamu! Legszívesebben leitta volna magát a sárga földig. Olyan jó lett volna mindenről elfeledkezni. Főleg arról, hogy minek tartják mostanában az emberek. Ha viszont berúgna, akkor igen nagy valószínűséggel véletlenül felismerhetnék. Lehet, hogy részegen éppen ő kezdene el azzal kérkedni, hogy ki is ő valójában. Senkiről sem lehet megmondani, hogyan is viselkedik az ital hatására. Részegen még saját magával kapcsolatban sem lehet biztos az ember.

Elindult a városfal, a kapu irányába. Besétált az Újvárosba. A levegőbe valamiféle nedvesség vegyült. Inkább pára, mint eső. Lehet, hogy az ég meghallotta a kérését, és úgy döntött, hogy nem árthat azzal, ha eláztatja a ruháját?

Hát ez nagyszerű! gondolta. Átkozottul nagyszerű!

A kockakövek hamarosan nedvesen csillogtak az esőnek csak nehezen nevezhető nyálas nedvességtől. Az utcai lámpák körül valóságos fénygömbök ragyogtak fel. Mat leguggolt. Az arcát még mindig eltakarta a kendő, mintha csak egy átkozott aiel lett volna. Hogy is volt az, hogy az előbb még annyira melege volt?

Legalább annyira szeretett volna elindulni, hogy megtalálják Moiraine-t, mint Thom. Az az asszony ugyan a feje tetejére állította az életét, de sokak szerint ő hálával tartozott neki. Ha jobban belegondolt, ezzel saját maga is egyetértett. Szívesebben élte át az új élet zűrzavarát, mint hogy otthon penészedjen meg a Folyóközben, ahol még csak arra sem lett volna lehetősége, hogy felismerje, milyen iszonyúan unalmas az élete. Ő cseppet sem hasonlított Perrinre, akit már akkor is rettenetesen gyötört a honvágy, amikor még Baerlonba sem jutottak el. Perrin képe azonnal feltűnt az elméjében. Mat gyorsan elhessegette a látomást.

Merre járhat Rand? Az elméjében megjelent a társuk. Rand egy finoman megmunkált székben ült. A sötét szobában egyetlen lámpa pislákolt. A vörös hajú ifjú a padlót bámulta maga előtt. Kimerültnek és megviseltnek tűnt. Tágra nyílt szemmel, komor arckifejezéssel figyelte a sötétséget. Mat megrázta a fejét, hogy eltűnjön a kép. Szegény Rand! Lehet, hogy a cimborája mostanra már azt hiszi magáról, hogy valójában valamilyen hörcsög vagy pocok vagy ilyesmi. Lehet, hogy már csak fenyőtobozokat hajlandó enni. Ha viszont tényleg hörcsögnek tartotta magát, akkor ezt a kis állatot alighanem mély honvágy fogta el, amikor a Folyóközre gondolt.

Mat maga viszont nem akart visszamenni. A Folyóközben nem várt rá Tuon. A Fényre! Előbb-utóbb csak rájön, hogy mihez is kezdjen azzal a lánnyal. Semmiképpen sem akart megszabadulni tőle. Ha a felesége itt lett volna mellette, akkor zokszó nélkül elviselte volna, hogy az ifjú asszony Játéknak nevezze. Vagy legalábbis úgy tett volna, mint aki nem veszi zokon.

Most azonban Moiraine volt a legfontosabb. Bárcsak többet tudott volna az aelfinnekről és az eelfinnekről, meg a feneette tornyukról! Senki sem tudott tényeket. Az emberek csak a legendákat ismerték. Ki a fenéhez fordulhatna bármilyen hasznos…

…hacsak nem Birgittéhez? Megtorpant a nyílt utcán. Birgitte. Nem éppenséggel ő volt az, aki elmesélte Olvernek, hogyan is lehet bejutni a toronyba? Honnan a csodából tudta?

Mat válogatott sértéseket vágott a saját fejéhez, sarkon fordult és elindult a belső város irányába. Az utcákon már lényegesebben kevesebben jártak. Az esőnek látszó égi nedvesség fedél alá zavarta az embereket. Mat egy idő múlva kezdte úgy érezni, hogy övé az egész város. Még a zsebtolvajok és a koldusok is eltűntek.

Valami miatt ettől sokkal feszültebbé vált, mintha sokan bámulták volna. Nagyon valószínűtlen volt ez az egész. Mi a fészkes fenéért nem kezdték el követni, ha másért nem, akkor azért, hogy kiderítsék, érdemes volna-e megkönnyíteni a pénzes zacskóját? Újra vágyakozva gondolt a medálra. Micsoda ostobaság volt kölcsönadni! Akkor már jobban tette volna, ha levágja a saját ostoba kezét, és azt ajánlja fel Elayne-nek fizetségképpen! Lehet, hogy a gholam máris itt ólálkodik valahol a sötétben?

Miért nem járt egyetlen útonálló sem az utcákon? A városok tele voltak rablókkal. Gyakorlatilag egy települést akkor lehetett igazi városnak tekinteni, ha megvoltak a maga bűnbandái. Kellett még tanácsháza, néhány fogadó és kocsma, ám ami igazán nagyvárossá tett egy várost, azok a durva arcú, tagbaszakadt fickók voltak, akiknek csak az járt az eszében, hogy elagyabugyálják és kirabolják a polgártársaikat. Az így szerzett pénzt aztán italra és cédákra költötték.

Átvágott egy tágas udvaron, és a Kőművesek kapuján át bejutott a belső városba. A fehér boltív szinte izzott. A hold halvány fénye sápadt ragyogásba vonta a párásan csillogó követ. Mat vívóbotja hangosan koppant a kockaköveken. A kapuőrök szinte ki sem látszottak a köpenyük alól. Mintha mozdulatlan szobrok, nem pedig emberek lettek volna. Olyan volt az egész, mint egy síremlék.

Már jóval maga mögött hagyta a kaput, amikor egy sikátor torkolata elé érve habozni kezdett. Megpillantott odabent néhány sötét árnyalakot. Körülöttük mindkét oldalon magas, elegáns épületek emelkedtek a magasba. Ogier mesterművek. Valaki feljajdult a sikátorban.

– Csak nem rablótámadás? – kiáltotta Mat megkönnyebbülten.

A sikátorból egy hatalmas termetű fickó fordult a fiatalember felé. A hosszú köpenybe burkolózó, sötét szemű fickó megdöbbenve figyelt fel Matre. A holdfényben jól látszott, ahogy ormótlan mancsával felé mutat. Három bűntársa azonnal elindult Mat irányába.

Ő megkönnyebbülten felsóhajtott. Letörölte a homlokáról az esővizet. Mégiscsak voltak itt útonállók az éjszakában. Micsoda megkönnyebbülés! Már a frász kerülgette!

Az egyik rabló Mat felé lendítette a bunkóját. Ő nem véletlenül kötötte jobb oldalra a rövidkardot. Az útonálló bekapta a csalit. Azt hitte, hogy áldozata megpróbál majd kardot rántani.

Ehelyett Mat meglendítette a vívóbotot. A vastagabbik fele nekivágódott a rabló lábának. A férfi megbotlott, és az ifjú ekkor a fejét vette célba. A szemerkélő nedvesség addigra már annyira felerősödött, hogy teljes értékű esőnek is lehetett volna tekinteni. Az útonálló a nyirkos kőre zuhant. Szétfröccsent a víz, miközben az egyik bűntársa elbotlott a fekvő alakban.

Mat hátrább lépett, és a bot végével alaposan fejbe vágta az elzuhanó rablót. A fickó ernyedten a társa hátára esett. A harmadik támadó sunyi pillantást vetett a vezére irányába. A nagydarab férfi éppen sovány áldozata torkát szorongatta. A félhomályban Mat éppen csak hogy sejtette a küzdelmüket. A rövid közjátékot kihasználva azonban átugrott az eszméletlen útonállók aprócska halma fölött, és a botját meglendítve célba vette a harmadik rablót.

A fickó magasba rántotta a bunkóját, hogy a fejét védje, így Mat inkább a lábára sújtott. A következő csapásával félresodorta a harmadik gazfickó ügyetlen védését. Az útonálló arcába zúduló ütés pedig ezt az ellenfelét is a kőre küldte.

Mat szinte oda sem figyelve meglendítette a kését. A penge a rohanva közeledő bandavezér torkába vágódott. A férfi üvöltését mintha elvágták volna. Hörögve próbálta kitépni a kést a nyakából. Mat a többieket már nem bántotta. Szegény bolondok! Talán intő jelnek tekintik az éjszaka eseményeit, és jó útra térnek.

Kissé arrébb lépett, hogy a haldokló bandavezér eltántoroghasson mellette. Ez a fickó is odazuhant három társa mellé. Mat egy rúgással a hátára fordította, kihúzta belőle a kést és megtisztította a pengét. Végül megnézte magának a rablótámadás áldozatát is.

– Annyira örülök, hogy találkoztunk! – üdvözölte az ismeretlent.

– Annyira… örülsz? – kérdezte a férfi.

– De még mennyire – válaszolta Mat, és kihúzta magát. – Azt hittem, hogy eltűntek a városból az útonállók. Hát milyen város az olyan, ahol nincsenek haramiák? Olyan, mint a termőföld gabona nélkül. Ha pedig nincsen gabona, mi haszna volna a gazdának? Átkozottul ostoba helyzet lenne. Nekem elhiheted.

A megmentett áldozat bizonytalan lábakkal elindult felé. Úgy tűnt, hogy a fiatalember szavai igencsak zavarba hozták. Ennek ellenére megállt és megragadta Mat kezét.

– Nagyon köszönöm! – kiáltotta erős orrhangon az áldozat. – Annyira nagyon, de nagyon köszönöm!

A fakó holdfényben Mat csak halványan látta a széles arcot, a rendezetlen fogakat, és a zavarba ejtően sovány testen trónoló dinnyényi fejet.

Megvonta a vállát. A falnak támasztotta a botját, és levette átázott kendőjét. Kicsavarta belőle a vizet.

– A helyedben nem nagyon mászkálnék egyedül az utcákon, derék cimborám.

Az ismeretlen szeme valósággal kiguvadt.

– Te vagy az! – kiáltotta szinte vinnyogó hangon.

Mat felhördült:

– Vér és fényverte hamu! Hát sehova se mehetek anélkül…

Nem tudta befejezni a dühkitörést, mert a fickó előrelendült, és tőr villant a gyenge holdfényben. Mat káromkodva maga elé rántotta a kendőjét. A tőr elakadt a szövetben, ahelyett hogy tövig merült volna a gyomrában. Gyors mozdulatot tett a két kezével. A kendőt rátekerte az orgyilkos pengéjére.

A támadója felkiáltott, miközben Mat elengedte a kendőt, és egy hirtelen mozdulattal előhúzott két kést. Ösztönösen elhajította őket. A pengék az orgyilkos szemébe fúródtak. Mindegyik szembe egy kés. A Fényre! Pedig ő nem is a szemekre célzott.

A férfi a nedves kockakövekre zuhant. Mat lihegve bámulta a holttestet.

– Nagy kupa anyatej! Nagy kupa átkozott tej!

Magához ragadta a vívóbotot, és gyorsan körbefordult. A félhomályos utca azonban üres volt.

– Megmentettem az életedet! Megmentettem az irhádat! Te meg megpróbálsz leszúrni?

Letérdelt a hulla mellé. Komor arckifejezéssel beletúrt a férfi zsebébe. Pontosan tudta, mit fog ott találni. Kihalászott néhány pénzérmét – az arany megcsillant – és egy összehajtogatott papírlapot. A holdfényben felismerte a saját arcát. Összegyűrte a lapot, és zsebre vágta.

Telibe találta mind a két szemet. Jobb véget ért a fickó, mint amit megérdemelt. Mat megkereste a kendőjét, összeszedte a késeit, aztán kisietett a szélesebb utcára, miközben az járt a fejében, hogy hagynia kellett volna, hogy az orgyilkossal végezzenek inkább a rablók.

Birgitte keresztbe font karral támaszkodott az egyik márványoszlopnak, miközben savanyú arckifejezéssel azt figyelte, ahogy Elayne megjátszott lelkesedéssel szemléli a „színjátszók” aznap esti előadását. Az ilyen társulatok egyre népszerűbbekké váltak Cairhienben. Történeteket adtak elő. Mostanában már Andorban is szerencsét próbáltak. A palotában, egy olyan csarnokban léphettek fel, ahol korábban a dalnokok adták elő a műveiket. A termet csak kicsit kellett átalakítani ahhoz, hogy „színjátszó házzá” változzon.

Birgitte megrázta a fejét. Mégis mi értelme volt kitalált történeteket előadni? Nem lett volna sokkal jobb elindulni, hogy az ember saját maga éljen át igaz történeteket? Ezenfelül sokkal jobban szerette a dalnokok előadását. Csak abban reménykedhetett, hogy ez a színjátszósdi nem lesz tartós őrület.

A színpadon a társulat Walishen hercegnő tragikus esküvőjét és drámai halálát adta elő. Az előkelő hölggyel az Árnyék szörnyű bestiái végeztek. Birgitte jól ismerte azt a balladát, amire ez a színdarab támaszkodott. Az eredeti dal egyes részei amúgy fel is hangzottak az előadás során. Figyelemre méltó, hogy a dal milyen keveset változott a hosszú évek alatt. Néhány név, néhány hangjegy ugyan nem volt a régi, de az egész mégis ismerősnek tűnt.

Ez igaz volt Birgitte életére is. Az életeire. Újra és újra átélte ugyanazt. Csak apróságok változtak meg. Néha katona volt, néha az erdők asszonya. Máskor nem is kapott katonai kiképzést. Egyszer vagy kétszer sajnálatos módon tábornokként vonult csatába. Azt a munkakört szívesen átengedte volna bárki másnak.

Volt már ezenfelül testőr, nemes szívű tolvaj, úrhölgy, jobbágy, gyilkos és megmentő. Őrző viszont még sohasem volt korábban. Ez a szokatlan helyzet különösképpen nem nyugtalanította. Legtöbb előző élete során nem igazán emlékezett a korábbi eseményekre. Most persze gyakran jelentett előnyt, hogy támaszkodhatott korábbi életei tapasztalataira, ugyanakkor viszont úgy érezte, hogy még sincs joga ezekre az emlékekre.

Ennek ellenére minden egyes alkalommal fájdalom hasított a szívébe, amikor elhalványult egy-egy ilyen emlék. A Fényre! Ha már nem lehetett együtt Gaidallal ebben az életben, akkor legalább hadd emlékezzen rá! Úgy tűnt, mintha a Minta maga sem tudta volna, hogy mihez kezdjen vele. Nem a saját jószántából bukkant fel ebben az életben. Félresodorta az útjából a Minta más szálait, és váratlanul tűnt fel ezen a helyen. A Minta megpróbálta beleszőni őt is a kor fonatába. De mi fog történni akkor, ha elveszíti az összes emlékképét? Egy reggel majd úgy ébred fel, hogy nem emlékszik vissza, mi történt korábban? Olyan felnőtt lesz, akinek nem volt gyermek- és ifjúkora? Ettől a gondolattól olyan félelem fogta el, amilyenre egyetlen csatatéren sem volt példa.

Odabiccentett az egyik testőrnőnek, Kaila Bentnek. A fegyveres belépett a színházzá alakított terembe, és tisztelgett a parancsnokának.

– Mi a helyzet? – kérdezte Birgitte, miután egy kiugrót megkerülve odalépett Kaila mellé.

– Semmi különös – válaszolta a testőr. – Minden rendben.

A sovány, tűzvörös hajú nő semmi kivetnivalót nem talált abban, hogy a Gárda tagjaként nadrágot és zubbonyt kellett viselnie.

– Vagyis inkább azt mondanám, hogy minden rendben van ahhoz képest, hogy kénytelenek vagyunk elviselni Walishen hercegnő halálát.

– Ne nyavalyogj már! – intette le Birgitte, ám jómaga is összerezzent, amikor a díva – a színjátszók nevezték így az énekesnőjüket – fülrepesztően éles hangon belekezdett egy új dalba. Persze a dalt sem dalnak nevezték, hanem áriának. Mi a csudáért volt szükség ilyen sok új szóra, meg elnevezésre? – Hiszen lehetnél odakint is, az esőben.

– Lehetnék? – kérdezte Kaila felcsillanó szemmel. – Ezt miért nem mondtad korábban? A viharban talán belém csapna egy villám. Még az is jobb volna, mint ez a vinnyogás.

– Na, folytasd szépen az őrködést! – mordult fel Birgitte.

Kaila tisztelgett, és folytatta a belső őrjáratot. Birgitte visszafordult a színpad felé és a hátát nekivetette az oszlopnak. Talán ha viaszt tömne a fülébe. Gyors pillantást vetett Elayne-re. A királynő csendes nyugalommal figyelte az előadást. Időnként Birgitte kezdte úgy érezni, hogy valójában szobalánynak és nem testőrnek tartják. Hogy a fészkes fenébe lehetne megvédeni azt a nőt, aki időről időre mindent megtesz azért, hogy életveszélybe kerüljön?

Ugyanakkor viszont Elayne tagadhatatlanul tehetséges volt. Például aznap este is. Valahogy sikerült meggyőznie legelkeseredettebb vetélytársát, hogy jöjjön el az előadásra. Ellorien ott ült a keleti padsorban. Ez a nő olyan viharos körülmények között távozott legutóbb a palotából, hogy Birgitte úgy vélte, legközelebb csak akkor láthatja itt, ha vasra verve visszahurcolják. Most mégis itt ült. Elayne egészen elképesztő ügyességgel intézte az ország dolgait. Olyan finom módszerekkel dolgozott, hogy Birgitte egyszerűen képtelen volt felfogni őket.

A testőrök parancsnoka megcsóválta fejét. A lány kiváló királynőnek bizonyult. Ügyes volt és vakmerő. Andornak pont rá volt szüksége. Feltéve, ha ő képes lesz valahogy megakadályozni azt, hogy valaki levágja az ifjú uralkodónő aranyhajú fejét.

Egy darabig némán szenvedett tovább, szemben a színpaddal. Ekkor azonban ismét Kaila bukkant fel. Birgitte kihúzta magát, amikor észrevette, hogy alárendeltje milyen gyors léptekkel közeledik.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte halkan.

– Úgy tűnt, hogy unatkozol – suttogta Kaila. – Ezért azt gondoltam, hogy szólok. Rendzavarás történt a Szilva-kapunál.

Azon a kapun keresztül a palota délkeleti részére lehetett bejutni.

– Valaki megpróbált beosonni.

– Még egy koldus, akinek korgott a gyomra? Vagy valamelyik uraság kéme? Azt remélte, hogy hallgatózhat?

– Nem is tudom – válaszolta Kaila. – Harmadkézből hallottam, hogy mi történt. Callison mesélte, amikor találkoztunk járőrözés közben. Azt mondta, hogy a kapunál az őrök őrizetbe vették a behatolót.

Birgitte a színpad felé sandított. Úgy tűnt, mindjárt kezdődik egy újabb ária.

– Átadom itt a parancsnokságot. Vigyázz a teremre! A többiek neked jelentenek. Megyek, kicsit kinyújtóztatom a lábamat. Megnézem, mi volt ez a rendzavarás.

– Amikor majd jössz visszafelé, legyél olyan jó, és hozz egy kis viaszt, hogy betömjem a fülemet!

Birgitte halkan felnevetett, majd kisétált a színházból és elindult a palota fehér és vörös színekben ragyogó folyosóján. A folyosókon elhelyezett gárdisták között számos íjász is akadt. Az ő oldaláról azonban kard lógott, mert úgy vélte, hogy egy esetleges merénylőt valószínűleg csak közelharcban lehet megállítani.

Határozott léptekkel ment végig a folyosón. Közben kinézett az ablakokon. Kint egyre erősödött a zápor. Birgitte megborzongott. Gaidal imádta volna ezt az időjárást. Annyira szerette az esőt! Egyszer a nő tréfásan azt vetette kedvese szemére, hogy azért szereti úgy a sűrű esőt, mert a vízfüggöny eltakarja a ronda képét, és akkor nem ijeszti meg annyira a gyerekeket. A Fényre, annyira hiányzott neki Gaidal!

A Szilva-kapu felé vezető legrövidebb út a szolgák szállásán keresztül húzódott. A legtöbb palotában a cselédeket, a személyzetet lényegesen igénytelenebb épületekben, helyiségekben helyezték el. Hiszen a szolgák nem számítanak fontos embereknek. A palotát viszont az ogierek építették. Ők egészen sajátos módon vélekedtek az emberek közötti egyenlőtlenségről. A faragott márvány a szolgaszálláson is ugyanúgy ragyogott, mint a palota többi részében, a falakat pedig piros és fehér mozaik díszítette.

A palota többi részéhez képest ugyan tényleg kisebbek voltak a szobák, de bármelyikben kényelmesen ellakhatott akár egy egész család is. Birgitte, ha csak tehette, a szolgák tágas, nyitott étkezdéjébe ment le enni. A hűvös éjszaka hidegével négy, hatalmas kandallóban lobogó tűz küzdött. A terem csak úgy zengett a szolgálaton kívüli szolgák és őrök nevetésétől, hangjától. Egyes vélemények szerint pontosan meg lehetett ítélni egy fejedelmet arról, ahogy a szolgáival bánt. Ha ez igaz, akkor az andori palota építői mindent megtettek azért, hogy az itt uralkodó királynőkből kihozzák a lehető legjobbat.

Birgitte vonakodva elsétált az étvágygerjesztő illatokkal teli étkezde mellett, és kilépett a hűvös nyári viharba. Nem volt nagyon hideg. De nem is volt kellemes odakint. A fejére húzta köpenye csuklyáját majd elindult a síkos kockaköveken a Szilva-kapu felé. Az őrszoba ablakából narancssárga ragyogás áradt. A szolgálatot teljesítő őrök nedves köpenyben álltak a kapuban és büszkén tartották alabárdjaikat.

Birgitte megállt az őrszoba ajtaja előtt. Víz csöpögött a csuklya pereméről. Öklével megdöngette a vastag tölgyfa ajtót. A feltáruló nyílásból előbukkant az ügyeletes őrmester, Renald Macer kopasz, bajszos feje. A zömök, nagy kezű férfit csak nehezen lehetett kihozni a sodrából. Birgitte igazából azt gondolta, hogy Macer jobban megállta volna a helyét egy cipészműhelyben, a kaptafa mellett. A Gárda azonban mindenki előtt nyitva állt, és a megbízhatóság gyakran többet ért, mint az, hogy valaki jó kardforgató.

– Parancsnok! – kiáltotta az őrmester. – Ön meg mit keres idekint?

– Éppen ronggyá ázok – förmedt rá a nő.

– Ó, elnézést! – kiáltotta Macer, majd hátralépett, hogy Birgitte is beléphessen a zsúfolt őrszobába. A vihar miatt kétszer annyi katonát vezényeltek szolgálatra, mint ahányan általában vigyáztak a kapura. Az intézkedés következtében gyorsabban lehetett váltani az őrszemeket. Csak egy órát kellett kint állniuk, és utána máris visszatérhettek a meleg őrszobába.

A nyitott ajtajú vaskályhában fahasábok lángoltak. A tetején tea melegedett. A kályha előtti asztalnál három őr kockázott. A negyedik játékos nem az őrség tagja volt. A szikár férfi arcának alsó felét fekete kendő takarta el. Igencsak viharvert ruhát hordott, és a feje tetején szanaszét álltak az elázott, barna hajtincsek. A kendő fölött barna szempár villant Birgitte felé, majd a férfi mintha megpróbált volna eltűnni a székében. A nő levette a köpenyét és lerázta róla a vizet.

– Ha nem tévedek, az a fickó ott a behatoló, igaz?

– Hát persze – felelte meglepődve az őrmester. – Erről meg mikor hallott?

Birgitte alaposabban is megnézte az ismeretlent.

– Először megpróbált beosonni a palota területére, most meg itt kockázik veletek?

Az őrmester zavartan összenézett az alárendeltjeivel.

– Szóval, úrnőm…

– Nem vagyok úrnő! – vágott a szavába Birgitte. Hála az égnek, most nem. – Becsületes munkát végzek.

– Hát – folytatta Macer –, ellenállás nélkül átadta a kardját, és azért annyira nem tűnt veszélyesnek. Csak egy korgó hasú koldus. Enni szeretett volna. Amúgy egész rendes gyerek. Gondoltam, hadd melegedjen meg, mielőtt kidobnánk újra ebbe az ítéletidőbe.

– Egy koldus? – kérdezte Birgitte. – Akinél kard van?

Macer őrmester megvakarta a fejét.

– Hát ez tényleg furcsa egy kicsit.

– Te még egy tábornokot is rá tudnál beszélni arra, hogy a csata kellős közepén ajándékozza neked a sisakját, igaz, Mat?

– Ki az a Mat? – hallatszott egy ismerős hang a kendő alól. – El sem tudom képzelni, hogy kiről beszél a drága hölgy. Én magam Garald volnék, egyszerű koldus. Mondjuk, jártam érdekes helyeken is, ha a méltóságos asszonynak volna kedve meghallgatni…

A parancsnoknő szigorú pillantást vetett a behatolóra.

– Ó, fényverte hamu, Birgitte! – panaszkodott a fiatalember, miközben levette a kendőjét. – Nagyon fáztam odakint az esőben.

– El akartad nyerni az embereim pénzét.

– Egy baráti játszma még soha senkinek sem ártott meg! – tiltakozott Mat.

– Kivéve azoknak, akik veled játszottak. De mondd csak, miért próbáltál meg beosonni a palotába?

– Legutóbb átkozottul sokáig tartott, mire bejutottam – felelte a fiatalember, és hátradőlt a székben. – Azt gondoltam, hogy most inkább leegyszerűsítem a dolgokat.

Macer őrmester Birgitte felé fordult.

– Ismeri ezt az alakot?

– Legnagyobb bánatomra – felelte a nő. – Rám bízhatod az őrzését, őrmester. Gondoskodom arról, hogy Cauthon mester megkapja, ami jár neki.

– Cauthon mester? – kiáltott fel az egyik katona. – Csak nem a Hollók Hercege?

– Ó, a rohadt…! – mérgelődött Mat, miközben felkelt és magához vette a botját. – Nagyon köszönöm!

Felvette a kabátját és savanyú arccal nézett Birgittére.

A nő magára terítette a köpenyét. Kinyitotta az ajtót, miközben az egyik palotaőr Mat kezébe nyomta az övét, rajta a karddal. De mióta is használt a fiú rövidkardot? Valószínűleg csak a figyelem elterelése miatt hozta magával, hogy ellenfelei ne is nézzenek a vívóbotjára.

Kiléptek az esőbe, miközben Mat a derekára kötötte az övét.

– A Hollók Hercege? – kérdezte Birgitte.

– Nem akarok erről beszélni.

– Miért nem?

– Azért, mert már rohadtul hírhedt lettem, és ez előbb-utóbb az egészségem rovására megy. Na azért.

– Várd ki, milyen érzés az, ha a hírneved nemzedéken át követ! – bólintott a nő, majd az égre nézett, és nagyot pislogott, mert egy esőcsepp telibe találta a szemét.

– Gyere, menjünk, igyunk egyet! – javasolta Mat, és elindult a kapu felé.

– Várj csak! – kiáltotta Birgitte. – Nem Elayne-nel akartál találkozni?

– Elayne-nel? – csodálkozott Mat. – Vér és hamu, Birgitte! Azért jöttem, hogy veled beszéljek. Mégis, szerinted miért hagytam, hogy elkapjanak a kapuőrök? Na most eljössz velem inni, vagy sem?

A nő habozni látszott, aztán megvonta a vállát. Amikor saját maga helyett Kailát tette meg ügyeletes tisztnek, azzal hivatalosan is leadta a szolgálatot. Ráadásul ismert egy egészen elfogadható italmérést, alig kétutcányira a palotától.

– Hát, legyen – felelte, miközben odaintett az őröknek, majd kivezette Matet az esős utcára. – De sör helyett tejet vagy teát kell innom. Nem tudhatjuk, hogy egy részeg őrző milyen hatással lehet a meg nem született gyermekekre.

Szélesen elvigyorodott, mert az jutott az eszébe, milyen is lenne, ha Elayne a színjáték után kissé kapatosan kezdene el a szövetségeseivel tárgyalni.

– Persze, figyelembe véve mindazt, amit mostanában követett el ellenem, teljesen jogos elégtétel volna, ha kicsit leitatnám.

– Igazából még most sem értem, miért is engedted meg neki, hogy magához kössön – válaszolta Mat.

Gyakorlatilag senki sem járt odakint az utcán. Az italmérés ablakaiból hívogató sárga fény áradt az utcára.

– Senki sem kérdezte az én véleményemet – magyarázta a nő. – Ugyanakkor nem is bánom. Tényleg azért osontál be a palotába, hogy velem találkozzál?

– Lenne pár kérdésem – vonta meg a vállát Mat.

– Aztán miről?

A fiatalember a nyakába kötötte azt az elképesztő kendőjét. Birgitte észrevette, hogy valami kiszakította a kendő közepét.

– Hát, szóval – magyarázta Mat –, dolgokról.

A fiú azon kevesek egyike volt, akik pontosan tudták, kicsoda is Birgitte valójában. Nem gondolhatta komolyan…

– Na ne! – csattant fel a nő, és megfordult. – Nem akarok beszélni róla.

– Fényverte hamu, Birgitte! Szükségem van a tudásodra, ne csináld már! Egy régi cimborád kedvéért!

– Megegyeztünk abban, hogy nem bolygatjuk a másik titkait.

– Én pedig nem is fecsegem ki a titkaidat! – vágta rá Mat gyorsan. – De értsd meg, hogy itt van ez a dolog!

– Milyen dolog?

– A Ghenjei-torony.

– Na, azt felejtsd el! – mordult fel Birgitte. – Jó messze kerüld el!

– Nem tehetem.

– De még mennyire, hogy megteheted! Hiszen egy rohadt nagy épületről beszélünk, Mat. Nem fog tudni a nyomodba eredni.

– Nagyon vicces. Figyelj, ha mást nem, de legalább hallgasd meg a mondanivalómat! Közben iszunk egy kupa… tejet. Én fizetem.

Birgitte megtorpant. Nagyot sóhajtott.

– A fészkes fenébe, te fogsz fizetni! – morogta, és intett, hogy folytassák az útjukat.

Beléptek A Nagy Utazás nevű italmérésbe. Az eső miatt az átlagosnál is többen nyüzsögtek odabent. A kocsmáros azonban Birgitte barátai közé tartozott. Intett az egyik kidobójának, aki rögtön kihajította azt a részeget az egyik bokszból, aki addig az asztalra borulva aludt ott. Így már lett hely.

A nő hálából odapöccintett egy pénzdarabot a kocsmárosnak. A fickó válaszul megbiccentette a ronda fejét. Igen csúf jószág volt. Hiányzott több foga, az egyik szeme és a haja jelentős része. Igazi díszpinty ezen a helyen. Birgitte két ujját felmutatva megrendelte az italokat. A kocsmáros tudta, hogy a parancsnok mostanában rászokott a tejre. A nő közben a boksz felé terelte Matet.

– Le merném fogadni, hogy még nem láttam rondább fickót, mint ez a kocsmáros – jelentette ki a fiú, amikor leültek.

– Mert még nem vagy elég idős – legyintett a nő, majd kényelmesen hátradőlt és csizmás lábát feltette az asztalra. A boksz éppen elég széles volt ahhoz, hogy kényelmesen el tudjon helyezkedni. Igaz, már így is hosszában nyúlt el a padon. – Ha a jó öreg Snert pár évvel fiatalabb volna, és valaki néhány helyen eltörte volna az orrát, akkor talán tetszene is. Tetszik a mellkasa: tele van göndör szőrrel, amibe annyira jó belemarkolni!

Mat elvigyorodott.

– Említettem már, milyen különös érzés egy olyan nővel italozni, aki így beszél a férfiakról?

Birgitte megvonta a vállát.

– A Ghenjei? Normad fülére mondom, mégis mi a fenéért akarsz odamenni?

– Kinek a fülére? – kérdezte Mat.

– Na, ki vele!

A fiatalember felsóhajtott, aztán oda sem figyelve átvette a korsóját a felszolgálólánytól. A rá cseppet sem jellemző módon nem csapott a lány fenekére, bár jó alaposan megbámulta, amikor elsétált mellőlük.

– Azok a rohadt kígyók és rókák elkapták az egyik barátomat – magyarázta, miközben lejjebb engedte a kendőjét és belekortyolt a sörbe.

– Felejtsd el a fickót, lehetetlen megmenteni, Mat! Ha annyira bolond volt, hogy bemerészkedett a birodalmukba, akkor megérdemli a sorsát.

– Nem fickó, egy nőről van szó – magyarázta Mat.

Vagy úgy! – gondolta Birgitte. Ostoba bolond; hősies, de akkor is bolond.

– Nem hagyhatom cserben – folytatta a fiú. – Tartozom neki. Ezenfelül egy igen jó barátom mindenképpen elmegy oda, függetlenül attól, hogy segítek-e, vagy sem. Segítenem kell.

– Akkor elkapnak mind a hármatokat – ellenkezett Birgitte. – Értsd meg, ha valamelyik Átjárón jutsz be hozzájuk, akkor kötelezni fognak a szerződések! Bizonyos mértékig védelmet élvezel, ám ugyanakkor megkötik a kezedet. Egyszerűen nem jutsz el a megfelelő helyre, ha azokon a kereteken át mész be hozzájuk.

– És ha másik útvonalat választanál? – kérdezte Mat. – Te meséltél Olvernek arról, hogyan lehet bejutni a toronyba.

– Egyszerűen csak egy mesét mondtam neki! A Fényre, soha az életben eszembe nem jutott volna, hogy bármelyikőtök is annyira csökött elméjű volna, hogy megpróbáljon bejutni oda!

– De ha úgy megyünk be, akkor megtaláljuk a foglyot?

– Talán – bólintott Birgitte. – Vagyis nem. Nem lesz érvényben a megállapodás, így semmi sem akadályozza meg, hogy az aelfinnek és az eelfinnek vért ontsanak. Más körülmények között csak azért kell aggódnod, nehogy kicselezzenek valamilyen gödörrel vagy kötelekkel, hiszen nem szabad…

A nő elhallgatott, majd Matre sandított.

– Egyébként, hogy is akasztottak fel?

Az ifjú elvörösödött, és az italát kezdte el bámulni.

– Mert senki sem rakott ki egy rohadt figyelmeztetést azokra a bejáratokra: „Ha belépsz, lehet, hogy felakasztanak. Sőt, egészen biztosan, te idióta!”

Birgitte elnevette magát. Már beszélgettek korábban is Mat emlékeiről. Le kellett volna vonnia a megfelelő következtetést.

– Ha nem a bejáraton lépsz be hozzájuk, akkor valószínűleg megpróbálnak végezni veled. Nagyon különös hatással jár, ha vért ontasz a birodalmukban. Lehet, hogy lelöknek a mélybe, hogy összetörjék a csontjaidat, vagy valamilyen mákonnyal elaltatnak. A végén úgyis ők győznek, Mat. Az ott az ő világuk.

– És ha csalunk? – kérdezte az ifjú. – Vassal, zenével, tűzzel.

– Az nem csalás, csak ésszerű védekezés. Akinek nem ment el teljesen az esze, az pontosan ilyesmit visz magával a toronyba. Ezer közül azonban csak egy jut ki, Mat.

A fiatalember habozni látszott, aztán a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy maréknyi pénzérmét.

– Szerinted mi az esélye annak, hogy valamennyi érme fejet fog mutatni, ha feldobom őket a levegőbe? Egy az ezerhez?

– Mat…

A fiú a magasba hajította a pénzeket. Valóságos fémzápor hullott az asztalra. Egyetlenegy érme sem pattant vagy gurult le az asztallapról a földre.

Mat nem nézett a pénzekre. Tekintetét mélyen Birgitte szemébe fúrta, miközben lassan elcsendesedett a vibráló érmék tánca. A nő az asztalra pillantott. Kéttucatnyi korong, egyiken sem látta az írást.

– Egy az ezerhez nem is rossz arány – folytatta a fiú. – Legalábbis nekem.

– Fényverte hamu, te ugyanolyan kiállhatatlan vagy, mint Elayne! Hát nem érted? Elég, ha csak egyetlen alkalommal is hibázol! Nagy ritkán még te is elrontasz valamit.

– Megkockáztatom, Birgitte. Égjek meg a Fényben, én is tudom, hogy ostobaság, de mégis megteszem. Egyébként is, te honnan tudsz olyan sokat a toronyról? Voltál odabent, igaz?

– Voltam – ismerte be a nő.

Mat elégedettnek látszott.

– És sikerült kijutnod! Hogy csináltad?

Birgitte habozni kezdett, végül megmarkolta a tejjel teli bögrét.

– Ezek szerint akkor az a legenda nem maradt fenn?

– Nem ismerem – felelte Mat.

– Azért mentem be, mert meg akartam kérni őket arra, hogy mentsék meg a szerelmem életét – magyarázta a nő. – Nem sokkal egy nagy csata után történt, a Lahorom-hegyekben mi vezettük a Buchaner-lázadást. Gaidal iszonyatosan megsebesült, a fejét érte az ütés. Képtelen volt arra, hogy összefüggően gondolkozzon. Néha még azt is elfelejtette, hogy én ki vagyok. Majdnem megszakadt a szívem, így aztán elvittem a toronyba, hogy meggyógyítsák.

– És hogy sikerült kijutnotok? – tudakolta az ifjú. – Hogyan vertétek át őket?

– Sehogy – válaszolta Birgitte halkan.

Mat megdermedt.

– Az eelfinnek nem gyógyították meg – folytatta a nő. – Mind a kettőnket megöltek. Nem éltem túl a kalandot, Mat. Az a legenda így ért véget.

A fiatalember hallgatott egy darabig.

– Na, szép! – szólalt meg végül. – Szóval ez egy szomorú történet.

– Nem minden történet végződik győzelemmel. Gaidal meg én amúgy sem a boldog végekről vagyunk híresek. Többnyire dicső bukás várt ránk.

Birgitte elvigyorodott. Eszébe jutott az egyik olyan testet öltése, amikor együtt öregedett meg Gaidallal az oldalán. Soha az életben nem unatkozott annyit. Persze, abban az adott időszakban nagyon is boldog volt a sorsával, hiszen nem tudhatta, hogy milyen nagyobb szerepet szánt neki a Minta.

– Akkor is bemegyek! – makacskodott Mat.

A nő felsóhajtott.

– Nem mehetek veled, Mat. Nem hagyhatom itt Elayne-t. Az a nőszemély legalább olyan öngyilkos módon makacs, mint amilyen hiú te vagy. Oda kell figyelnem arra, hogy életben maradjon.

– Nem is gondoltam azt, hogy bejönnél velünk! – vágta rá Mat gyorsan. – Égjek meg a Fényben, de nem erre akartalak megkérni, és…

Elkomorodott.

– Olyan öngyilkos módon makacs, mint én mi vagyok?

– Ne törődj vele! – felelte a nő, és belekortyolt a tejbe.

Nagyon is szerette a tejet, bár erről nem világosította fel a környezetét. Persze, igenis élvezni fogja, ha végre újra rendes dolgokat ihat majd. Kimondottan hiányoztak a jó öreg Snert jóféle sörei. Birgitte egyformán szerette az erős sört és a ronda férfiakat.

– Azért kerestelek meg, mert segítségre van szükségem – magyarázta Mat.

– Mégis, mit segíthetnék? Vigyél magaddal vasat, tüzet és zenét! A vas megsebzi, elbűvöli és megköti őket. A tűz megrémíti és elpusztítja, a zene pedig elzsongítja. Ugyanakkor viszont majd rájössz arra, hogy a tűznek és a zenének egyaránt lecsökken az ereje, minél tovább használod őket. Az a torony nem igazi épület, hanem egy bejárat. Egyfajta ajtó, amin átjuthatunk a birodalmaik közötti keresztutakra. Mind a két fajtát ott találod, az aelfinn kígyókat és az eelfinn rókákat. Feltéve, ha mostanában együttműködnek. Nagyon furcsa kapcsolatban állnak egymással.

– De mégis mi kell nekik? – tudakolta Mat. – Mármint hogy tőlünk. Miért foglalkoznak velünk?

– Az érzelmeink – magyarázta Birgitte. – Ezért építettek Átjárókat a világunkba, ezért bűvölnek el minket. Azzal táplálkoznak, amit mi érzünk. Valamiért különösen imádják az aes sedaiokat. Lehet, hogy azoknak, akikben megvan az Egyetlen Hatalom, olyan az íze, mint az erős söré.

Az ifjú jól láthatóan megborzongott.

– Zavarba ejtő, ami odabent vár – magyarázta Birgitte. – Nagyon nehéz eljutni egy meghatározott helyre. Életveszélyes vállalkozás volt, hogy nem a rendes bejáraton keresztül hatoltam be hozzájuk, ám tudtam, ha elérek a nagycsarnokba, akkor képes leszek egyezségre jutni velük. Ha bemész a toronyba, soha semmi sincs ingyen, valamit kérni fognak. Valamit, ami fontos számodra.

Na, szóval rájöttem, hogyan juthatok el a nagycsarnokba. Vasreszeléket hagytam magam után azokban a kereszteződésekben, amikben csak elmentem. Így aztán tudtam, merre jártam már korábban, hiszen ők nem nyúlhatnak hozzá a vashoz, és akkor… Biztos vagy abban, hogy sohasem hallottad ezt a mesét?

Mat megcsóválta a fejét.

– Pedig mennyire népszerű volt errefelé! – mondta komor arccal Birgitte. – Jó száz évvel ezelőtt.

– Kicsit sértődöttnek látszol.

– Nagyon is jó történet volt! – mérgelődött a nő.

– A fészkes fenébe, ha életben maradok, rábeszélem Thomot, hogy írjon egy balladát róla, Birgitte! Mesélj a vasreszelékről! Bevált a terved?

A nő a fejét csóválta.

– Még így is eltévedtem. Nem tudom, hogy valamilyen módon sikerült-e elfújniuk a vasport, vagy pedig az a hely olyan hatalmas, hogy egyszer sem tértem vissza a korábbi útvonalamra. Sarokba szorítottak. A végén kialudt a tüzem, eltört a hárfám és elszakadt az íjam húrja. Gaidal sem volt magánál. Odabent néhány napon keresztül képes volt ugyan járni, de máskor meg olyan kábultság fogta el, hogy húznom kellett magam után a hordágyon, amit ezért vittem magammal.

– Néhány napon át? – csodálkozott Mat. – Hát meddig voltatok bent?

– Két hónapra való készlettel mentem be – felelte komor mosollyal Birgitte. – Nem tudom, meddig bírtuk ki, miután az mind elfogyott.

– Fényverte hamu! – hördült fel Mat, és nagyot húzott a sörből.

– Megmondtam, hogy ne menjetek be! – figyelmeztette Birgitte. – Még ha sikerül is eljutni a barátotokhoz, soha nem fogtok kijönni. Azon a helyen heteken át menetelhettek nyílegyenesen anélkül, hogy jobbra vagy balra fordulnátok. Végig az egymást követő folyosókon, nem számít. Közben meg lehet, hogy alig néhány perc alatt elérnétek a nagycsarnokba, ha tudnátok az oda vezető utat. Így meg újra és újra eltévesztitek.

Mat olyan képpel bámulta a korsóját, mint aki azt bánja, hogy nem valamilyen erősebb italt rendelt.

– Meggondoltad magadat? – kérdezte a nő.

– Nem – ellenkezett a fiatalember. – Viszont amikor majd megmentjük az irháját, akkor Moiraine jobban teszi, ha értékeli a teljesítményünket! Két hónapig?

Hirtelen elkomorodott.

– De várj csak, ha mind a ketten odabent haltatok meg, akkor hogyan jutott ki a történet?

– Hát ezt nem sikerült kiderítenem – vonta meg a vállát Birgitte. – Talán az egyik aes sedai megkérdezte, hogy mi lett velünk. Mindenki tudta, hogy bemegyek. Abban a korszakban Holdtáncos Jethari volt a nevem. Biztos, hogy nem hallottad ezt a történetet?

Mat ismét megcsóválta a fejét.

Birgitte felsóhajtott és nekitámaszkodott a falnak. Világos, hogy nem mindegyik kalandjára emlékeznek az idők végezetéig. Ennek ellenére azt hitte, hogy ez a történet azért még kibírja pár nemzedéken át.

Felemelte a bögrét, hogy kiigya a maradék tejet. A bögre azonban elakadt félúton az ajka felé, valósággal megdermedt, amikor Elayne felől belemart az érzelem. Harag, düh és kín.

Az asztalra csapta a bögrét. Mellé vágott néhány pénzdarabot, aztán káromkodva felpattant.

– Mi történt? – kiáltotta Mat, és ő is felugrott.

– Elayne bajban van. Már megint! Megsebesült.

– Fényverte hamu! – hördült fel az ifjú, majd felkapta a kabátját és a botját, hogy együtt rohanjanak a kijárat felé.

Huszonharmadik fejezet

Rókafejek

Elayne az ujjaival pörgette a különös alakú medált. Végigsimított az elülső oldalt díszítő rókafejen. Akárcsak számos más ter'angreal esetében, ennél is csak nehezen lehetett volna megmondani, hogy eredetileg milyen fémből is készíthették. Az ifjú nő arra gyanakodott, hogy ezüsttel dolgozhattak. Ezt is csak a képessége segítségével tudta megállapítani. A medál azonban már nem ezüst volt. Megváltozott, valami új lett belőle.

A Szerencsés Flótás Színjátszókör dalúrnője folytatta az éneklést. Csodálatos, tiszta és magas hangja volt. Elayne kényelmes székében a terem jobb oldalán ült. A színpad előtt itt helyezték el az uralkodói ülőalkalmatosság alacsony emelvényét. A háta mögött Birgitte két testőre állt.

A teremre félhomály borult, csupán a falak bemélyedéseiben égő apró, lobogó lámpások kékesen fénylő sora világította meg. A kis lámpák kék fénye szinte teljesen eltűnt a színpad körül ragyogó sárga lámpák fényözönében.

Elayne alig figyelte az előadást. Korábban már számtalan alkalommal meghallgatta Walishen hercegnő halálának balladáját. Nem igazán értette, miért kellett több színész segítségével, az eredeti szöveget megváltoztatva előadni. Egy jó hangú dalnok egyedül is elzenghette volna az egészet. Ugyanakkor viszont Ellorien kedvenc balladájáról volt szó. Cairhienben a közönség valósággal odavolt ezért az új műfajért. Az ottani nemesek csak nemrég fedezték fel a színjátszást. A híreket hallva számos andori előkelőség is lelkesen várta az előadásokat.

Ezért került sor erre a rendezvényre. Ellorien elfogadta Elayne meghívását, nem tudott ellenállni a kíváncsiságnak. Mi vezette a királynőt arra a vakmerőségre, hogy meghívja? Nemsokára ki is fogja használni azt, hogy Ellorien itt van a teremben, de még nem most. A vetélytársa egyelőre nyugodtan élvezheti az előadást. Bizonyára politikai támadásra számít. Azt várja, hogy ő odasétál hozzá, és letelepszik mellé, vagy esetleg egy szolgával juttatja el hozzá az ajánlatát.

Elayne azonban semmi ilyet nem tett, csak ült, és a rókafejű ter'angrealt vizsgálta. Bár csupán egyetlen tömör fémdarabból készítették, mégis igazi remekmű volt. A királynő képes volt érzékelni azokat a fonatokat, amelyek segítségével megalkották a rókafejet. Elképesztően összetett mintázatuk nagyságrendekkel bonyolultabb volt, mint a tekert álomgyűrűké.

Valamit rosszul csinált, amikor megpróbálta lemásolni a medálokat. Övtáskájában most is ott lapult az egyik sikertelen próbálkozásának az eredménye. Több másolatot is készíttetett az eredetiről. A királyi ötvösök tudásuk legjavát beleadva próbálták meg utánozni a rókafejet, bár Elayne úgy vélte, hogy a forma igazából nem is számított; sokkal inkább a felhasznált ezüst mennyisége tűnt lényegesnek, nem pedig az az alak, amit az ezüst kapott.

Azért valamennyivel közelebb került a céljához. Az erszényében a másolat még nem működött tökéletesen. A gyengébb fonatok már lesiklottak arról, akinél ott volt ez a másolat. Valami oknál fogva azonban nem lehetett elhárítani vele az erősebb fonatokat. Ami pedig még ennél is nagyobb fejtörést okozott, az az volt, hogy nem lehetett fókuszálni, amíg valaki hozzáért a másolathoz.

Elayne képes volt fókuszálni, amikor az eredetit tartotta a kezében. Kifejezetten meglepte a felismerés, hogy a medál semmilyen hatással sincsen a fonataira. Bezzeg a terhesség, az nagyon bezavart. A királynő gyakran volt rosszkedvű miatta, ugyanakkor a rókafejjel a kezében igenis tudott fókuszálni.

Ami viszont nem ment a másolattal. Valamit rosszul csinált. Sajnálatos módon már nem maradt sok ideje. Matnek hamarosan szüksége lesz a medálra.

Elővette a másolatot és maga mellé fektette az ülésre. Magához ölelte az Igazi Forrást, és szőni kezdte a Szellemet. A teremben ott ült a Vérség több tagja is. Eddig az előadást bámulták, ám most páran a királynő felé fordultak. Persze a legtöbbjük figyelmét túlságosan is lekötötte az ének.

Elayne előrehajolt és megérintette a medált. A fonatai abban a pillanatban szétfoszlottak és az Egyetlen Forrás is eltűnt. Pontosan olyan volt, mintha pajzsot helyeztek volna rá.

Felsóhajtott, miközben a dal a tetőfokára hágott. A másolat már majdnem működött, ám a kudarc mégis elkeserítette. Egyszerűen nem hajlandó olyan dolgot magára venni, amelyik megakadályozná az Igazi Forrás megérintését. Még akkor sem, ha ez a valami a biztonságát szolgálná.

Ennek ellenére a másolat nem volt teljesen haszontalan. Adhatna egyet belőle Birgittének és talán a Gárda néhány kapitányának is. Persze nem volna ildomos túl sok ilyet gyártani, hiszen a másolatokat is hatékonyan fel lehetett volna használni az aes sedaiok ellen.

Mi volna, ha Matnek is inkább csak az egyik másolatot adná oda? A fiú az életben nem jönne rá, hiszen nem tud fókuszálni…

Na nem, hessegette el gyorsan a gondolatot, mielőtt az szárba szökkenhetett volna. Megígérte Matnek, hogy visszaadja a medált, és be is tartja majd a szavát. Az igazi medált és nem egy szinte használhatatlan másolatot. Mindkét fémdarabot bedugta a ruhája zsebébe. Hiszen ha egyszer sikerült a fiatalembert rávennie arra, hogy egy időre mondjon le a rókafejről, akkor talán újra rá tudja kényszeríteni, hogy egy időre ismét átengedje. Persze azért ő maga is aggódott a gholam felbukkanása miatt. Hogyan bánjanak el azzal a szörnyeteggel? Lehet, hogy mégis meg kellene gondolnia azt, hogy esetleg minden testőrének ad egy másolatot?

A dal véget ért. Az utolsó, elképesztően magas hang úgy rezgett a levegőben, mint a gyertya lángja, ami alól kifogyott a kanóc. A darab végére sem kellett már sokat várniuk. A sötétből fehér álarcot viselő férfiak ugrottak elő. Éles fény villant, valamit beledobtak az egyik lámpásba. Amikor újra lehetett látni, Walishen már holtan feküdt a színpadon. Vörös ruhája úgy terült szét a nő körül, mintha mindent elöntött volna a kiontott vére.

A közönség felállva tapsolt. A teremben leginkább a Vérség tagjai tartózkodtak, de persze eljött számos más meghívott főnemesi család tagja is. Itt volt valamennyi támogatója, Dyelin természetesen, meg az ifjú Conail Northan és a hozzá hasonlóan harmatos életkorú – de legalább kétszer olyan büszke – Catalyn Haevin.

A főnemesek közül rajtuk kívül csupán Sylvase Caeren jött el. Róla vajon mit gondoljon?

Elayne megcsóválta a fejét, majd gyorsan az övéből lógó zacskóba csúsztatta a rókafej másolatát és két kezét összecsapva csatlakozott a többiek tetszésnyilvánításához. A színészek persze mind őt fogják bámulni. Ha nem mutatná ki a tetszését, akkor egész éjjel ezen rágódnának.

Miután eleget tett kötelességének, elindult a szomszédos társalgó felé. Az ott felállított kényelmes, kipárnázott, széles kartámlájú karszékekben jóleső csevegésbe lehetett bonyolódni. A fal mellett diszkrét italszekrény húzódott. Az italokat egy patyolattiszta piros és fehér libériát viselő férfi szolgálta fel. Egyelőre még tiszteletteljes testtartásban, két kezét a háta mögött összefonva várta az úri közönség érkezését. Ellorien természetesen még nem jelent meg. A legalapvetőbb udvariasság is azt követelte, hogy a vendég várja meg, míg először a házigazda vonul át a társalgóba. Ellorien és Elayne viszonya ugyan távolról sem volt felhőtlen, ám mind a ketten tartózkodtak az udvariatlanság látszatától.

A királynő után nem sokkal Ellorien is bevonult. A gömbölyded asszonyság a Vérség egyik tagjával csevegett. Sokatmondóan semmibe vette a mellettük sétáló főnemeseket. Elég erőltetett beszélgetésbe bonyolódhattak. Igazából nem kellett volna feltétlenül átjönnie ebbe a helyiségbe, ám Elayne biztosra vette, hogy vetélytársnője mindenképpen jelezni kívánta azt, hogy a véleménye továbbra is változatlan a Trakand-házról.

Elayne elmosolyodott, de nem indult el vetélytársa felé, inkább Sylvase irányába fordult, amikor a közepes termetű, kék szemű lány is megjelent. Ha nem lett volna annyira kifejezéstelen az arca, akár csinosnak is lehetett volna tartani. Arckifejezéséből nem az érzelmek hiányoztak, mint az aes sedaiok arcáról, egészen egyszerűen kifejezéstelen volt. Néha úgy tűnt, hogy Sylvase valójában csak egy szépen felöltöztetett ruhatartó bábu. Máskor viszont – nagy ritkán – kiderült, hogy ez a lány bizony igencsak ravasz és talpraesett.

– Köszönöm a meghívást, felség! – szólalt meg Sylvase zavarba ejtően monoton hangján. – Az előadás kifejezetten érdekfeszítő volt.

– Érdekfeszítő? – csodálkozott Elayne. – Azt reméltem, hogy élvezted.

Sylvase csendben maradt. Ellorienre pillantott, és az arcán végre felbukkant némi érzelem. Jeges utálat. Elayne megborzongott a látványtól.

– Őt miért kellett meghívni, felség?

– Egykor a Caeren nemzetség is szemben állt a Trakanddal – magyarázta Elayne. – Gyakran előfordul, hogy éppen azok a legértékesebb szövetségeseink, akiknek a legnehezebben nyertük el a hűségét.

– Márpedig ő nem fogja felségedet támogatni – magyarázta Sylvase hátborzongatóan nyugodt hangon. – Azok után nem, amit felséged anyja tett.

– Amikor az anyám egykor régen felült a trónra – válaszolta Elayne, és Ellorienre pillantott –, akadt néhány olyan nemesi ház, akik megnyerése lehetetlennek tűnt, mégis sikerült neki.

– De mit számít ez? Felségedet már így is épp elegen támogatják. Felséged győzött.

– Ez csupán az első győzelem volt.

Elayne nem ment bele jobban a magyarázatba. Tartozott a Traemane nemzetségnek. Amikor megpróbálta elnyerni Ellorien rokonszenvét, azzal nem csupán az Oroszlántrónt akarta megerősíteni, hanem megpróbálta begyógyítani azokat a sebhelyeket, amelyeket Gaebril befolyása alatt az anyja szakított. Helyre akarta állítani saját nemzetsége jó hírnevét és meggyógyítani, amit meg lehetett gyógyítani.

Sylvase azonban ezt úgysem értené meg. Elayne tudta, hogy gyermekkorában min ment keresztül ez a szerencsétlen lány. Őt nehéz lenne meggyőzni bármelyik főnemesi ház becsületességéről. Sylvase mintha csak két dologban hitt volna: az erőben és a megtorlásban. Ameddig kiáll Elayne mellett és elfogadja az irányítását, addig nem lesz gond vele, ám arra nem lehetett számítani, hogy valaha is a Trakand-ház olyan erős támogatója lesz belőle, mint például Dyelin.

– Hogyan vált be a titkárom felséged szolgálatában? – kérdezte Sylvase.

– Nos, úgy vélem, hogy egészen jól – válaszolta Elayne. Mindaddig a férfinak egyetlen fontosabb tényre sem sikerült rábukkannia, bár ő nem is engedte meg neki, hogy túlságosan messzire menjen a kihallgatások során. Úgy érezte magát, mintha zsákutcába került volna, mintha már az idők kezdete óta üldözte volna ezeket a Fekete nővéreket. Végül sikerült lecsapni rájuk… És akkor mihez kezdett velük?

Birgitte élve ejtette foglyul őket, hogy a Fehér Torony kivallathassa, majd elítélhesse a foglyokat. Ez viszont éppenséggel azt is jelentette, hogy a raboknak nem volt miért kinyitni a szájukat. Tudták, hogy a végén úgyis kivégzés vár rájuk. Így vagy kénytelen lesz elkezdeni alkudozni velük, vagy pedig meg kell engednie, hogy a vallatójuk durvább eszközöket is alkalmazzon.

Egy királynőnek időnként engedélyeznie kellett az ilyen módszereket is, legalábbis erről beszéltek a tanárai és az oktatói. A foglyok bűnösségéhez kétség sem férhetett. Éppen elég szörnyűséget követtek el ahhoz, hogy nem egyszer, de tucatnyi alkalommal is rászolgáljanak a halálos ítéletre. Elayne ugyanakkor nem tudta magáról, hogy milyen mélységig hajlandó alászállni ahhoz, hogy kifacsarja belőlük a titkaikat.

Ezenfelül elérhetnek-e bármilyen eredményt is? Ispant valamilyen Kényszer vagy esküvések kötötték meg. Valószínűleg ugyanez igaz a foglyokra is. Egyáltalán képesek volnának bármi hasznosat is elmondani? Ha valahogy rá lehetne venni…

Eszébe jutott valami. A gondolat annyira fellelkesítette, hogy nem is hallotta meg Sylvase következő megjegyzését. Birgittének persze nem tetszik majd az ötlet. A harcosnőnek soha semmi sem tetszett. Elayne azonban érezte, ahogy az őrzője lassan távolodik a palotától. Lehetséges, hogy éppen a külső őrhelyeket ellenőrzi.

– Az elnézésed kérem, Sylvase! – szólalt meg. – Eszembe jutott valami, amit most azonnal el kell intéznem.

– Ahogy felséged óhajtja – felelte a lány színtelen, szinte már embertelen hangon.

Elayne ellépett mellőle. Gyorsan üdvözölte a többieket, majd el is köszönt a vendégektől. Conail jól láthatóan unatkozott, csak azért jött el, mert ezt várták el tőle. Dyelin a maga barátságos, de óvatos módján viselkedett. A királynő kikerülte Ellorient. Rajta kívül minden főnemesnek köszönt a teremben. Amikor kész volt, elindult a kijárat felé.

– Elayne Trakand! – harsant fel Ellorien hangja.

A királynő megtorpant és elmosolyodott. Megfordult és gondosan ügyelt rá, hogy az arcán csupán enyhe kíváncsiság látszódjon.

– Igen, Ellorien úrnő?

– Csak azért hívtál meg, hogy semmibe vegyél? – harsant fel a nő a szoba túlsó feléből.

Mindenki más elhallgatott.

– Dehogyis – válaszolta Elayne. – Csak hát úgy véltem, sokkal kellemesebben töltenéd el az idődet, ha nem kényszerítenélek arra, hogy szóba elegyedj velem. A mai estén nem állt szándékomban politikai megbeszéléseket folytatni.

– Akkor mégis mire készültél? – kérdezte komor arccal a vetélytársnője.

– Arra, hogy meghallgassak egy gyönyörű balladát, Ellorien úrnő – felelte Elayne. – Meg talán arra, hogy felidézzem benned azoknak a napoknak az emlékét, amikor még olyan jól érezted magad a Trakand nemzetség társaságában.

Elmosolyodott, könnyedén biccentett, majd kivonult a szobából.

Na, ezen majd eltűnődhet, gondolta elégedetten. Ellorien már kétségtelenül értesült arról, hogy Gaebril valójában a Kitaszítottak egyike volt. Nem biztos, hogy elhiszi ezt a hírt, de talán eszébe jutnak azok a hosszú évek, amikor kiegyensúlyozott kapcsolat fűzte Morgase-hez. Éveken át barátok voltak. Néhány hónap talán elég volt ahhoz, hogy lerombolja ezt a barátságot?

Az épületrészből kivezető lépcső alján megpillantotta Kaila Bentet, Birgitte egyik testőrkapitányát. A magas, tűzvörös hajú asszony éppen néhány testőrrel beszélgetett barátságosan. Mindkét beosztottja igyekezett elnyerni a kapitány rokonszenvét. A királynőt meglátva feszes vigyázzba vágták magukat.

– Hova ment Birgitte? – kérdezte ő.

– Lement a kapuhoz, hogy kivizsgáljon valamit, felség – jelentette Kaila. – Közben már szóltak, hogy nem történt semmi baj, csak az a zsoldoskapitány próbált meg beosonni a palotába, aki korábban kihallgatáson volt felségednél. Birgitte kivallatja.

– Csak nem Matrim Cauthonról beszélsz? – kérdezte a királynő összehúzott szemöldökkel. A testőr bólintott. – Birgitte pedig kivallatja?

– Ez az, amit hallottam, felséged – válaszolta Kaila.

– Vagyis akkor ezek ketten elmentek inni egyet – sóhajtott fel Elayne. Ennél rosszabb időpontot nem is választhattak volna.

Vagy éppenséggel ez volt a lehető legjobb alkalom? Ha a gárdakapitánya éppen Mat társaságában iszik valahol, akkor nem tiltakozhat az ellen, amire ő éppen készült. A királynő szélesen elmosolyodott.

– Bent kapitány, gyere velem!.

Kivonult a színház épületéből, és belépett a palota központi részébe. A kapitány a nyomába eredt, miközben intett a folyosón álló testőrnőknek, hogy az egész szakasz kövesse őket.

Elayne még mindig mosolygott. Gyorsan kiadta az utasításait. Az egyik egyenruhás nő elrohant, bár az arcán látszott, hogy igencsak zavarba jött a különös parancsok miatt. Elayne elindult a magánlakosztálya felé, ott leült és gondolkozni kezdett. Gyorsan kellett lépnie. Birgitte kutya komisz hangulatba került, ez jól érződött a kötésen keresztül.

Nemsokára megjött a szolga, kezében a bő, fekete köpennyel. Elayne felpattant és felvette a ruhadarabot. Megpróbálta magához ölelni az Igazi Forrást, de csak harmadszorra sikerült! Fényverte hamu! A terhesség néha tényleg felbőszítette.

Maga köré szőtte a Tüzet és a Levegőt. A Ködök tükre segítségével már magasabbnak, testesebbnek látszott. Elővette az ékszeres ládikóját és kihalászott belőle egy parányi faragványt. Az elefántcsont szobor egy ülő nőt ábrázolt, akit teljesen eltakart a saját haja. Az angreal segítségével olyan sokat engedett be magába az Egyetlen Hatalomból, amennyit csak mert. Ha olyan valaki tartotta volna szemmel, aki képes a fókuszálásra, az ekkor valóban egy lenyűgöző alakot láthatott volna. Aztán a testőreire pillantott. Azok kivétel nélkül látható zavarodottsággal, önkéntelenül is megmarkolták a kardjukat.

– Felség? – kérdezte Kaila.

– Milyennek látszom? – kérdezte Elayne, és megváltoztatta a fonatokat, hogy mélyebb legyen a hangja.

– Mint a testet öltött vihar, felség – felelte Kaila tágra nyílt szemmel.

– Eléggé félelmetes, igaz? – tudakolta a királynő, majd összerezzent, amikor meghallotta saját baljós, szinte már embertelen hangját. Tökéletes!

– Valahogy úgy – felelte a sovány testőr, miközben megvakarta az állát. – A papucsok viszont elrontják az összhatást.

Elayne káromkodva lepillantott a rózsaszínű selyempapucsokra. Megváltoztatta a fonatokat, és eltüntette a papucsba bújtatott lábait. A megfigyelőknek úgy tűnt, hogy a királynő a levegőben lebeg. Mintha csak összefolyt volna körülötte a sötétség, a köpönyeg és a fekete szövet rángatózó csíkjai. Az arcát teljesen eltakarta a homály. Hirtelen ötlettől vezérelve még két halványan világító vörös fénypontot is létrehozott ott, ahol a szemének kellett volna látszódnia. A mélybíbor ragyogás olyan volt, mint az izzó szén.

– A Fény legyen irgalmas hozzánk! – suttogta az egyik testőrnő.

Elayne csendesen bólintott és a szíve egyre izgatottabban dobogott. Nem félt, nem lesz semmi baj, ez egyértelműen kiderült Min látomásából. Még egyszer átfutott a tervén. Minden jónak tűnt. A tervek helyességét azonban csupán egy módon lehetett kipróbálni.

Kifordította és elkötötte a fonatokat, majd a testőrei felé fordult.

– Oltsátok el a fényeket! – parancsolta. – Ne mozduljatok innen, nemsokára visszatérek!

– De hát… – ellenkezett Kaila.

– Parancsot kaptál, asszony – jelentette ki Elayne elszántan. – Jó lesz, ha engedelmeskedsz.

A nő még mindig habozott. Valószínűleg tudta, hogy Birgitte nem visszakozott volna. Kaila azonban szerencsére nem volt Birgitte. Vonakodva parancsot adott a beosztottjainak és a szobában kialudtak a fények.

Elayne a zsebébe nyúlt és előhúzta a rókafejes medált, az igazit. A tenyerébe zárta a fémdarabot. Mély lélegzetet vett, aztán megnyitott egy Kaput. Az elsötétített szobában éles fénycsík támadt, mindenkit beborított a holdfényre emlékeztető halvány ragyogás. A Kapu egy olyan helyiségbe vezetett át, ahol szinte teljes sötétség honolt.

Elayne átlépett és a palota börtönében, az egyik cellában találta magát. A túlsó fal előtt egy asszony térdelt. A nyirkos cellába csupán az erős ajtó tetejébe vágott parányi, rácsos ablakon keresztül esett be fény. Jobb kéz felől egy keskeny priccs, bal kéz felől pedig egy vödör állt. A parányi helyiség bűzlött a penésztől és az emberi vizelet szagától. A fal mellett jól látszott a patkányürülék. Ennek ellenére a királynő úgy érezte, hogy túlságosan is jó körülmények között tartja a fal előtt térdelő némbert.

Nem véletlen, hogy Chesmalt választotta. Ez a nő mintha a Fekete nővérek egyik vezetője lett volna. Elég erős volt ahhoz, hogy a többiek engedelmeskedjenek neki. Ugyanakkor viszont mintha az érzelmei vezérelték volna és nem az eszére hallgatott, amikor a legutóbb találkozott vele. Ez pedig nagyon fontos volt.

A magas, csinos asszony azonnal megpördült, amikor Elayne megjelent a cellában. A királynő nem mert levegőt venni. Szerencsére az alakoskodása sikerrel járt. Chesmal azonnal a cella szalmával borított padlójára vetette magát.

– Nagyuram! – sziszegte az asszony. – Én…

– Hallgass! – förmedt rá mennydörgő hangon Elayne.

Chesmal összerezzent. Gyorsan az ajtó felé pillantott, mintha arra számított volna, hogy kintről benéznek az őrök. Odakint a Vérség tagjai tartották Chesmal körül az elszigetelő pajzsot. Elayne jól érezte őket. A hangos kiáltás ellenére senki sem jött. A Vérség engedelmeskedett a parancsainak, bármilyen furcsák is voltak azok.

– Annyit sem érsz, mint egy patkány – folytatta Elayne elváltoztatott hangon. – Azért küldtek ide, hogy az Árnyék Nagyurát szolgáld, erre te mit műveltél? Hagytad magadat elkapni. Bolondok, gyerekek csapdájába estél!

Chesmal vinnyogva még jobban leborult.

– Csak por vagyok, nagyuram, semmit sem érek! Csalódást okoztunk. Kérlek, ne pusztíts el!

– Már miért ne tenném azt? – hörögte Elayne. – A csoportod hibát hibára halmozott! Mégis, mi olyat tettél, ami miatt esetleg megkímélném a nyomorúságos életedet?

– Sokat megöltünk azok közül a bolondok közül, akik szembeszálltak a Sötétség Nagyurával! – jajveszékelt Chesmal.

Elayne majdnem felkiáltott. Összeszedte magát, és Levegőből korbácsot szőtt. Lecsapott vele a némber hátára. Chesmal nagyon is megérdemelte a büntetést.

– Még hogy ti? – mennydörögte Elayne. – Semmi közötök a halálukhoz! Hát ostobának tartasz? Azt hiszed, hogy semmit sem tudok?

– Dehogyis, nagyuram! – vinnyogta Chesmal, és még kisebbre húzta össze magát. – Könyörgök!

– Akkor mondd meg, miért ne végezzek veled!

– Fontos híreim vannak, nagyuram! – hadarta Chesmal. – Van az a két férfi, akiket mindenáron meg kell ölnünk, akiket meg kellett keresnünk… Az egyik itt van Caemlynben.

Ez meg mit jelent? – gondolta Elayne.

– Folytasd!

– Zsoldosokkal érkezett ide – magyarázta Chesmal, hangjában megkönnyebbüléssel, hogy olyan dolgokról számolhatott be, amit a gazdái tudni akartak. – Éles szemű férfi, kalapot visel, és a lándzsáját a hollók jele díszíti!

Mat? Az árnybarátok Matet üldözik? Végül is Rand barátja volt és ta'veren. De mégis mit művelhetett, hogy magára vonta a Kitaszítottak haragját? Ennél is jobban zavarta az a tény, hogy Chesmal tudott arról, hogy Mat itt van a városban. A Fekete nővérek már börtönben voltak, amikor az ifjú megérkezett! Vagyis…

Vagyis Chesmal és a társai kapcsolatban álltak más árnybarátokkal. De kikkel?

– És ezt meg honnan veszed? Miért nem jelentetted már korábban?

– Csak ma szereztem az értesülést, nagyuram! – válaszolta Chesmal egyre nyugodtabb hangon. – Merényletre készülünk.

– És hogyan akarnál megölni bárkit is, amíg börtönben vagy? – mennydörögte Elayne.

Chesmal gyorsan felpillantott. Szögletes arcán zavar látszott. Nem válaszolt.

Elárultam, hogy nem tudok annyit, amennyit tudnom kellene, gondolta Elayne fogcsikorgatva az árnyékokból szőtt fekete álarca mögött.

– Nagyuram – folytatta Chesmal –, gondosan végrehajtottam a nekem adott parancsokat, ahogy elrendeltetett! Szinte már készen állunk az invázió megkezdésére. Andor nemsokára tocsogni fog az ellenségeink vérében. A Sötétség Nagyura tűzben és hamuban uralkodik majd, gondoskodunk erről.

Ez meg miről beszélt? Invázió Andorban? Lehetetlen! Hogy történhetne ilyen? Hogy a fenébe történhetne? Legyen mersze rákérdezni? Úgy tűnt, hogy Chesmal sejtette, valami nincs rendben.

– Te nem az a Kiválasztott vagy, aki korábban már járt nálam, igaz, nagyuram? – kérdezte.

– Nem szokásunk eltűrni a hozzád hasonló férgek kérdéseit – hörögte Elayne, és a szavait a Levegőből szőtt korbács újabb csapásával tette nyomatékosabbá. – Tudnom kell, hogy mire készítettek fel téged, akkor majd látni fogom, hogy mit értettél meg! Ha nem tudod, hogy… majd meglátjuk. Először is mondj el mindent, amit csak tudsz az invázióról!

– Tudom, hogy közel áll a támadás időpontja, nagyuram – felelte Chesmal. – Ha több időnk volna, talán részletesebb terveket dolgozhatnánk ki. Ha ki tudnál engedni engem ebből a zárkából, akkor sikerülhetne…

A nő elhallgatott és oldalra sandított.

Közel az idő. Elayne már nyitotta volna a száját, hogy további dolgokat kérdezzen, de aztán megdermedt. Mi történt? Már nem érezte odakint a Vérséget. Elmentek talán? Mi történt a Chesmalt elszigetelő pajzzsal?

A zár zörögni kezdett, elfordult, majd az ajtó szélesre tárult. A túloldalon többen is álltak, mégpedig nem azok az őrök, akikre Elayne számított. Az élükön haladó, rövidre nyírt fekete hajú férfi már kopaszodott a halántékán. A haj hiányát hatalmas bajusszal ellensúlyozta. Barna nadrág és fekete ing volt rajta, meg hosszú, szinte már nyitott köntösre emlékeztető kabát.

Sylvase titkára! Mögötte két asszony, Temaile és Eldrith, két Fekete nővér. Mind a kettő magához ölelte az Igazi Forrást. A Fényre!

Elayne legyőzte a meglepetését. Rezzenéstelen arccal szembefordult az érkezőkkel. Ha egy Fekete nővért meg tudott győzni arról, hogy a Kitaszítottak közé tartozik, akkor talán hármat is meg fog tudni. Temaile szeme tágra meredt és azonnal térdre vetette magát, akárcsak a titkár, Eldrith azonban habozni látszott. Elayne nem tudta eldönteni, hogy mi miatt fogott gyanút. Talán a jelmeze, vagy a viselkedése miatt, ahogy szembefordult a három újonnan érkezettel? Lehet, hogy egészen más volt az oka. Eldrithet nem sikerült megtévesztenie. A kerek képű asszonyság fókuszálni kezdett.

Elayne káromkodásban tört ki, azonnal szőni kezdte a fonatait. Sikerült megelőznie Eldrith pajzsát, gyorsan elszigetelte a Fekete nővért. Micsoda szerencse, hogy nála volt Mat ter'angrealja! Az ellenséges fonat szétfoszlott, a medál pedig hűvössé vált a kezében. Az ő pajzsa viszont elszigetelte Eldrithet az Igazi Forrástól. Azonnal kialudt körülötte az Egyetlen Hatalom izzása.

– Mit művelsz, te eszement barom? – rikácsolta Chesmal. – Kezet emelsz egy Kiválasztottra? Mind meghalunk miattad!

– Ő nem Kiválasztott! – bömbölte Eldrith. Elayne csak megkésve tömte be a száját a Levegő egy fonatával. – Félrevezettek!

Sikerült elnémítania, de elkésett vele.

Temaile magához ölelte az Igazi Forrást és felnézett. Erről a törékeny nőről szinte alig lehetett elhinni, hogy a Fekete nővérek közé tartozik. Chesmal arcán a rémület helyét a harag vette át.

Elayne gyorsan csomót kötött Eldrith pajzsára. Hozzálátott egy másik pajzshoz. A Levegő fonata csapott le rá. A rókafejes medál még hidegebb lett, és hála a Mattől kellő időben kapott kölcsönnek, a királynő azonnal elszigetelte Chesmalt az Igazi Forrástól.

Temaile döbbenten nézte az ellenfelét. Alighanem elképesztették csődöt mondó fonatai. Sylvase titkára viszont egy pillanatig sem habozott, váratlanul előrevetette magát, és jókora erővel nekilökte Elayne-t a cella falának.

A királynő vállába éles fájdalom mart; érezte, ahogy valami megrepedt. Talán a lapockája? A két kicsi! gondolta azonnal. A hirtelen borzalom és a rémület azonnal elsöpörte mindazt, amit Min látomásairól gondolt. Annyira meglepődött, hogy elengedte a lakosztályába nyíló Kaput. Az Átjáró semmivé foszlott.

– Van nála valamilyen ter'angreal! – sikította Temaile. – Lesiklanak róla a fonatok.

Elayne megpróbálta ellökni magától a titkárt. Szőni kezdte a Levegőt, hogy eltaszítsa a fickót. Miközben ezzel volt elfoglalva, a férfi lecsapott a kezére, talán észrevette ujjai között az ezüstösen csillogó fém villanását. Abban a pillanatban sikerült kitépnie a medált a kezéből, amikor Elayne rázúdította a Levegő fonatát.

A titkár elrepült, és vitte magával a medált. Elayne dühösen felhördült. Temaile rosszindulatúan elmosolyodott, és megjelentek körülötte a Levegő fonatai. Támadásba lendült velük, és Elayne a saját fonataival válaszolt.

A Levegő két fonata egymásnak csapódott. A parányi helyiségben kavarogni kezdett a lég. A forgószél felkapta a szalmaszálakat. Elayne füle megfájdult a hirtelen nyomásváltozástól.

A sötét hajú titkár megpróbált arrébb vergődni, kezében ott szorította a ter'angrealt. Elayne utána nyúlt egy fonattal, ám az lesiklott róla.

A királynő felsikoltott dühében. A válla sajgott a fájdalomtól ott, ahol az előbb beverte a falba. Túl sokan voltak a parányi cellában. Temaile az ajtóban állt és így akaratlanul is elzárta a titkár elől a menekülés útját. Vagy talán nagyon is akarattal? Lehet, hogy a rókafej kellett neki. A két elszigetelt Fekete nővér továbbra is ott kuporgott a vihar közepén.

Elayne az angrealon keresztül olyan sok Hatalmat engedett magába, amennyit csak mert. Mozgásba hozta a Levegő fonatát, és félresodorta Temaile támadását. A két fonat egy pillanatig egymásnak feszült. Elayne végül elsöpörte az ellenállást. Lecsapott a Fekete nővérre, kitaszította a cellából és nekivágta a folyosó túlsó falának. Azonnal pajzsot vont köré, bár úgy tűnt, hogy Temaile a szörnyű ütés miatt elveszítette az eszméletét.

A titkár a nyitott ajtó felé vetette magát. Elayne valósággal pánikba esett, csupán egyetlen dolog jutott az eszébe: egy Levegő fonattal felkapta Chesmalt és a titkár után hajította.

Mindketten a földre zuhantak. A rókafej fémes csengéssel kiszakadt a férfi kezéből és a padlóról megpattanva kigördült az ajtón.

Elayne vett egy mély lélegzetet. Éles fájdalom mart a mellébe. Lehanyatlott a karja, nem tudta felemelni. A másik kezével magához ölelte és dühösen megpróbálta megtartani az Igazi Forrást. A saidar édessége valamennyire megvigasztalta. Levegőből fonatot szőtt, majd megkötözte Chesmalt, a titkárt és Eldrithet, aki közben feltűnés nélkül megpróbált felé kúszni.

Aztán nyugalmat erőltetett magára. Elsietett mellettük, hogy a parányi cellából kilépve ellenőrizze Temaile-t kint a folyosón. Az asszony még lélegzett, bár elveszítette az eszméletét.

Őt is megkötötte a Levegővel, biztos, ami biztos. Utána óvatosan felvette a rókafejet. Feljajdult a másik karjába maró fájdalom miatt. Egészen biztos, hogy eltört egy csontja.

A sötét folyosón nem volt senki. Innen négy cella ajtaja nyílott. Csupán egyetlen állólámpa világított. Hol voltak az őrök és a Vérség?

Elayne vonakodva hagyta, hogy elenyésszen az álcája. Nem akarta, hogy a várhatóan rövidesen érkező katonák tévedésből őt is árnybarátnak tartsák. Valaki egészen biztosan meghallotta ezt a zűrzavart! Elméje mélyén érezte Birgitte aggodalmát. Az őrző gyorsan közeledett. Bizonyára megérezte az ő sérülését.

Ha választani lehetett volna, a királynő inkább a vállába maró fájdalmat választotta volna, nem pedig azt a szidást, amit Birgittétől fog kapni. A gondolattól feljajdult. Megfordult, hogy megvizsgálja a foglyait. Utána majd a többi cellát is ellenőriznie kell.

A két kicsinek persze nem lesz semmi baja sem, ő maga is rendben lesz, csak megijesztette a fájdalom. Igazából nem is rémült meg, mégis az lesz a legjobb…

– Nahát, királynőm – suttogta egy férfi hangja a fülébe, és a következő pillanatban éles fájdalom mart Elayne oldalába. Feljajdult, és megtántorodott. Megpillantott egy kezet, amelyik kiragadta a rókafejet az ujjai közül.

A királynő megpördült, a folyosó elmosódottá vált. Meleg nedvesség folyt le Elayne oldalán. Hiszen vérzett! Annyira megdöbbent, hogy elengedte az Igazi Forrást.

Doirin Mellar jobb kezében véres kést tartva csak egy kicsivel állt arrébb a folyosón. A medál a bal tenyerén feküdt. Durva arcán széles vigyor, valóságos vicsorgás ragyogott. Bár csak rongyokat viselt, a férfi olyan magabiztosnak tűnt, mint a trónján ülő király.

Elayne felszisszent és kinyúlt az Igazi Forrás után. Semmi sem történt. A háta mögött valaki vihogni kezdett. Az imént nem kötötte el Chesmal pajzsát! Mihelyt elengedte a Forrást, a fonatok azonnal semmivé foszlottak. Amikor körülnézett, azonnal rájött arra, hogy most viszont éppen őt szigetelték el a Forrástól.

Chesmal diadalmas arckifejezéssel rámosolygott. A Fényre! Elayne lába alatt tócsába gyűlt a vér. Rengeteg vér.

Megtántorodott és nekizuhant a folyosó falának. Egyik oldalán Mellar, a másikon Chesmal állt.

De hát nem halhat meg. Min azt mondta… Lehet, hogy félreértettünk valamit. Elayne mintha csak Birgitte hangját hallotta volna az elméjében. Számos dolog okozhat gondot.

– Gyógyítsd meg! – parancsolta Mellar.

– Micsoda? – hördült fel Chesmal.

A háta mögött Eldrith feltápászkodott a cella ajtajában, és elkezdte tisztogatni magát. Akkor zuhant le a földre, amikor szétfoszlottak Elayne Levegőből szőtt fonatai. A pajzsa azonban kitartott. Elayne azt ugyanis elkötözte.

Gondolkozz! biztatta a királynő saját magát, miközben ujjai között tovább folyt a vér. Kell lennie valamilyen kiútnak, biztosan! A Fényre! Birgitte, igyekezz!

– Gyógyítsd meg! – ismételte meg Mellar. – Csak azért szúrtam meg, hogy elengedjen titeket.

– Ostoba! – förmedt rá Chesmal. – Ha elkötötte volna a fonatokat, akkor egy sebesülés miatt még nem szabadultunk volna ki.

– Akkor meghalt volna – vonta meg a vállát Mellar. Elayne-re nézett. Vonzó szemében kéjvágy villant. – És az nagyon szomorú dolog lett volna. Őt ugyanis odaígérték nekem, aes sedai. Nem hagyom, hogy itt dögöljön meg, ebben a tömlöcben. Addig nem fog meghalni, amíg nem lesz időm arra, hogy… kiélvezzem.

A férfi a Fekete nővér szemébe nézett.

– Ezenfelül komolyan azt hiszed, hogy a gazdáink tényleg örültek volna annak, ha úgy hagyod meghalni Andor királynőjét, hogy előtte nem szedted ki belőle a titkait?

Chesmal rosszkedvűnek látszott, de végül csak meghajolt az érvelés előtt. A hátuk mögött a titkár kiosont a cellából, és miután gondosan körülnézett, elsietett a lépcsők felé, majd felrohant. Chesmal odalépett Elayne mellé. Áldás. A királynő szeme már kezdett elhomályosodni. Nekidőlt a falnak. Alig érezte a vállában tomboló kínt. Lassan lecsúszott a földre.

– Ostoba ribanc! – förmedt rá Chesmal. – Még szép, hogy átláttam a színjátékodon. Félrevezettelek, mert tudtam, hogy közel a segítség.

Üres szavak. A többiek miatt hazudott. Gyógyítás. Elayne nem várhatott… arra… a Gyógyításra. Az elméje ugyanúgy elködösült, mint a szeme. Rettegve, saját maga és a gyermekei miatt félve megpróbálta a kezét a sebre szorítani.

A keze lehanyatlott. Kicsit lejjebb, a ruhája zsebében megérzett valamit. A rókafejes medál másolatát.

Chesmal mindkét kezét az ő fejére nyomta. Gyógyítani kezdte. Elayne ereiben jéggé dermedt a vér. A teste valósággal megremegett az Egyetlen Hatalom érintésétől. Hörögve beszívta a levegőt, az oldalából és a vállából pedig eltűnt a kín.

– Na, kérem! – jelentette ki Chesmal. – Most pedig gyorsan el…

Elayne gyors mozdulattal előrántotta a másik medált, és a magasba tartotta. A Fekete nővér ösztönös mozdulattal megragadta a fémdarabot. Ettől azonnal képtelenné vált a fókuszálásra. A fonatai szétfoszlottak. Köztük az Elayne-t elszigetelő pajzs is.

Chesmal káromkodni kezdett, és elejtette a medált. A rókafej a földre zuhant, és elgurult, miközben a Fekete megpróbált pajzsot szőni.

Elayne nem is próbálkozott egy új pajzzsal. Ezúttal a Tűz után nyúlt. Egyszerű, közvetlen, veszélyes. A Fekete nővér ruhája lángba borult, mielőtt befejezhette volna a fonatot. Sikoltozni kezdett.

A királynő felpattant. A folyosó megremegett és megpördült. A Gyógyítás túl sok erőt kivett belőle. Mielőtt azonban megnyugodhattak volna a dolgok, újabb tűzfonatot szőtt, és Mellar felé hajította. Az a gazember rátámadt a gyermekeire! Oldalba szúrta! Megérdemli…

A fonatok abban a pillanatban szétfoszlottak, amikor a férfihoz értek. Mellar a királynőre vigyorgott, és valamire rátaposott a lábával. A második medálra.

– Ezt nevezem! – kiáltott fel, és felvette a rókafejet. – Még egy? Ha megrázlak, kiesik egy harmadik is?

Elayne vicsorogni kezdett. A lángoló Chesmal még mindig sikoltozott. Rángatózva a földre zuhant. A folyosót betöltötte az égett hús bűze. A Fényre! Nem akarta megölni. Egy pillanatnyi időt sem vesztegethetett el. Levegőt szőtt, és felkapta Eldrithet, mielőtt a nő elmenekülhetett volna. A lebegő testet maga elé húzta, hogy biztos, ami biztos, Mellar útjában legyen. A férfi összevont szemöldökkel figyelt. Lassan megindult a királynő felé. Egyik kezében tartotta a két medált, a másikban a tőrét. A pengén még mindig ott csillogott Elayne vére.

– Mi még nem végeztünk egymással, királynőm – szólalt meg halkan Mellar. – A többieknek hatalmat ígértek. Az én jutalmam viszont mindig is te voltál. Én pedig megszerzem azt, ami az enyém!

Óvatosan közelített, mert valamilyen trükkre számított.

Bárcsak képes lenne bármi ilyenre, gondolta Elayne, azonban majdnem összeesett. Csak a legnagyobb nehézség árán tudta megtartani a Forrást. Hátrálni kezdett. Kettőjük között tartotta Eldrith testét. A férfi pillantása végigfutott a kővé vált asszonyon. A Fekete nővér karját a Levegő fonatai szorították az oldalához. Kétujjnyira lebegett a föld felett. A férfi gyorsan előreszökkent, és elmetszette Eldrith torkát.

Elayne felsikoltott, és hátrább lépett.

– Sajnálom! – szólalt meg Mellar, és a királynő csak megkésve ismerte fel, hogy a férfi nem hozzá, hanem Eldrithhez beszélt. – De hát a parancs az parancs.

A gyilkos ekkor leguggolt, és a tőrét belevágta Temaile öntudatlan testébe.

Nem menekülhet el a medálokkal! Elayne-ben hirtelen feltámadt az erő. Magába engedte az Egyetlen Hatalmat, és Földet kezdett el szőni. Amikor Mellar felállt, a királynő lecsapott a feje fölött a mennyezetre. Megrepedt a kő, tömbök zuhantak alá, a gyilkos pedig feljajdult és a fejét eltakarva arrébb vetette magát. Valami megvillant a levegőben. Fém csendült a kövön.

A folyosó remegni kezdett. Mindent elborított a por. A lezúduló kövek ugyan távol tartották Mellart, ám Elayne sem eredhetett a nyomába. A férfi eltűnt a jobbra vezető lépcső irányába. A királynő térdre rogyott. Elszállt minden ereje. Ekkor azonban megpillantott valamit a tetőből kiszakított kőtömbök törmeléke között. Egy ezüstösen csillogó fémdarabot. Az egyik medált.

Összeszorított foggal megragadta. Áldassék a Fény neve, nem szakadt el a Forrástól! Mellar tehát a másolattal menekült el. Legalább az eredeti rókafej megmaradt az ő kezében.

Felsóhajtott, és lerogyott a hideg kőfal mellé. Szeretett volna elmerülni az öntudatlanságba, mégis arra kényszerítette magát, hogy elrejtse a medált és egészen addig az eszméleténél maradjon, míg Birgitte fel nem tűnt a folyosón. Az őrző hangosan lihegett a hosszú rohanás miatt. Vörös zubbonya és arany hajfonata egyaránt csurom vizes volt az eső miatt.

A nyomában Mat lépett be a folyosóra. A kendő eltakarta a fél arcát. Barna haja a fejére tapadt. Vívóbotját harcra készen tartotta, a tekintetét semmi sem kerülte el. Birgitte letérdelt Elayne mellé.

– Megsebesültél? – kérdezte izgatottan.

Ő kimerülten bólintott.

– Kivágtam magam a kutyaszorítóból.

Így is fel lehetett fogni.

– Nem tettél véletlenül egy nagy szívességet az egész világnak azzal, hogy útban idefele megölted Mellart?

– Mellart? – kérdezte Birgitte nyugtalanul. – Nem. Elayne, véres a ruhád!

– Semmi bajom – felelte a lány. – De tényleg. Meggyógyítottak.

Tehát Mellar elszökött.

– Siessetek! – folytatta. – Kutassátok át a folyosókat! Az őrök meg a Vérség tagjai, akik…

– Megtaláltuk őket – válaszolta Birgitte. – A lépcsőház alján rejtették el a holttesteket. Elayne, mi történt itt?

Közben Mat megvizsgálta Temaile hulláját. Észrevette a mellén a tőrdöfés nyomát.

Elayne mindkét kezét a hasára szorította. Csak nem lesz semmi baja a gyerekeknek, ugye?

– Nagyon meggondolatlanul cselekedtem, Birgitte. Tudom, hogy üvöltözni fogsz velem miatta. De először nem vinnél fel a lakosztályomba? Jó lenne, ha Melfane megvizsgálna. Biztos, ami biztos.

Egy órával az Egwene ellen megkísérelt merénylet után Gawyn egyedül állt az amyrlin lakosztályának egyik apró helyiségében. Kiszabadították a fonatok közül, és megparancsolták, hogy maradjon itt. Végül Egwene lépett a szobába.

– Leülni! – parancsolta a lány.

A fiatalember habozott, ám az amyrlin szemében olyan lángok égtek, hogy bármikor meggyújthatott volna velük egy gyertyát. Gawyn leült egy háromlábú székre. Az apró kamrába több szekrényt és ruhásládákat zsúfoltak. Ajtaja abba a nagyobb fogadószobába nyílott, ahol korábban a fonatok rabja lett. Abból a helyiségből pedig az egyik ajtó Egwene hálószobájába vezetett.

A lány bezárta az ajtót. Szavaikat így nem hallhatták a kint lévő őrök, őrzők és aes sedaiok. A kinti tömeg hangja csupán halk zümmögésként hallatszott át az ajtón. Egwene még mindig vörösarany ruházatot viselt. Sötét hajába aranyszálakat fontak. Az arca egészen kipirult a harag miatt. Ettől még gyönyörűbbnek látszott, mint egyébként.

– Egwene, én…

– Képes vagy felfogni, hogy mit tettél?

– Csak ellenőriztem azt, hogy jól van-e a nő, akit szeretek. Utána pedig megpillantottam egy orgyilkost az ajtaja előtt.

Egwene összefonta a karját a mellén. Gawyn valósággal érezte a fiatal nő dühét.

– Az üvöltéseddel felébresztetted a fél tornyot. Látták, ahogy elkaptunk. Most már valószínűleg a merénylő is tud a fonataimról.

– A Fényre, Egwene! Úgy beszélsz, mintha szándékosan csináltam volna. Csak próbáltalak megoltalmazni.

– Nem kértem azt, hogy védj meg! Azt kértem, hogy engedelmeskedj! Gawyn, hát nem látod, hogy milyen lehetőséget szalasztottunk el? Ha nem ijesztetted volna el Mesaanát, akkor besétált volna a csapdámba!

– Nem a Kitaszítottat láttam – felelte Gawyn. – Egy férfi volt az.

– Azt mondtad, hogy nem sikerült kivenned az arcát, de még a pontos alakját sem, mert annyira elmosódott volt.

– Hát ez igaz – ismerte be az ifjú. – De karddal harcolt.

– Egy nő talán nem használhat kardot? Egyébként is, olyan alacsony volt, hogy valószínűleg nő lehetett.

– Lehet. De akkor sem volt Kitaszított. A Fényre, Egwene, ha Mesaana lett volna az, akkor az Egyetlen Hatalom segítségével könnyedén szénné égethetett volna!

– Még egy érv amellett, hogy engedelmeskedned kellett volna! – kiáltotta Egwene. – Lehet, hogy neked van igazad. Lehet, hogy nem Mesaana egyik pribékje volt az, hanem egy árnybarát vagy egy szürke gyilkos. Ebben az esetben már a foglyaim lennének, és kiszedhetném belőlük Mesaana terveit. És mondd már el, Gawyn, hogy mit tettél volna, ha megtalálod Mesaanát?

A fiatalember a padlót bámulta.

– Megmondtam neked, hogy felkészültem – folytatta a lány. – És te ennek ellenére sem engedelmeskedtél! Most pedig éppenséggel miattad a gyilkos tudja, hogy számítottam rá. Az a némber legközelebb még óvatosabb lesz. Mit gondolsz, a könnyelműséged hány emberéletet követel majd?

Gawyn elrejtette a karját. Nem akarta, hogy Egwene észrevegye ökölbe szoruló kezét. Szégyenkeznie kellett volna, ehelyett csupán harag fogta el. Maga sem igazán értette, mire mérges ennyire. Dühös volt önmagára, de leginkább a lányra, amiért Egwene személyes sértésnek fogta fel az ő hibáját.

– Nagyon úgy tűnik – szólalt meg végül –, hogy neked igazából nem is kell őrző. Én mondom neked, Egwene, ha nem tudod elviselni, hogy vigyázzanak rád, akkor egyetlen férfi sem lesz elég jó.

– Talán igazad van! – csattant fel a lány. A szoknyája hangosan zizegett, ahogy kinyitotta a csarnokba vezető ajtót, kirontott, és lendületesen bezárta maga után. Vagyis inkább bevágta.

Gawyn felugrott és legszívesebben belerúgott volna az ajtóba. A Fényre, hát hogy kerülhetett ebbe a helyzetbe?!

A zárt ajtón keresztül is hallotta Egwene hangját. A lány visszazavarta ágyukba a bámészkodókat, és megparancsolta a torony őreinek, hogy megkettőzött éberséggel figyeljenek. Porhintés volt az egész. Az amyrlin is pontosan tudta, hogy a merénylő ilyen hamar nem próbálkozik majd újra.

Gawyn kilépett a kamrából és távozott. Egwene észrevette, de nem szólt egy szót sem. Elfordult és halk hangon Silvianával kezdett el beszélni. A Piros nővér olyan pillantást vetett Gawyn felé, hogy attól még egy sziklatömb is elhátrált volna.

A fiatalember több őr mellett is elhaladt. A fegyveresek viszont tisztelettel néztek vissza rá. Amennyire ők meg tudták ítélni a helyzetet, Gawyn megakadályozta, hogy meggyilkolják az amyrlint. Biccentéssel viszonozta a tisztelgésüket. Chubain a közelben állt. Azt a kést vizsgálta, amelyik majdnem keresztüldöfte az ifjú mellét.

A kapitány odanyújtotta a fegyvert a fiatalembernek.

– Láttál már valaha is ilyesmit?

Gawyn átvette a keskeny, formás pengét. A kiegyensúlyozottsága arról árulkodott, hogy hajítófegyvernek szánták. A finoman kiköszörült acélpenge egy gyertya elnyúló lángjára emlékeztette. A penge közepébe három vérvörös színű kődarabot foglaltak.

– Ez meg milyen kő lehet? – kérdezte az ifjú, és a fény felé fordította kést. – Még csak hasonlót sem láttam ezelőtt.

Gawyn néhányszor megforgatta a pengét. Sem feliratot, sem díszítést nem látott rajta.

– Hajszál híján kioltották vele az életemet.

– Tied lehet, ha akarod – biccentett Chubain. – Mutasd meg Bryne embereinek, hátha valamelyik már látott valahol ilyet! Mi megtartjuk a másikat, amelyiket lent találtunk a folyosón.

– Azt is a szívemnek szánták – felelte Gawyn, és az övébe szúrta a kést. – Köszönöm! Cserébe nekem is van egy ajándékom.

Chubain kérdően felvonta a szemöldökét.

– Panaszkodtál, hogy milyen sok embert veszítettél – folytatta Gawyn. – Hát, ami azt illeti, van itt egy osztagnyi katona, akit a figyelmedbe ajánlanék.

– Bryne seregéből? – kérdezte savanyú arccal Chubain. Nem kevés őrhöz hasonlóan ő még mindig vetélytársnak tartotta a tábornok seregét.

– Nem – felelte Gawyn. – Ezek az emberek hűségesek maradtak a toronyhoz. Azok közül valók, akiknek megkezdődött a kiképzésük, hogy őrzők legyenek. A vezetésem alatt, Elaida oldalán harcoltak. Nem találják a helyüket. Szívesebben lennének katonák, mint őrzők. Nagyon sokra becsülném, ha nálad otthonra találhatnának. Megbízható emberek és kiváló harcosok.

Chubain bólintott.

– Küldd el őket hozzám!

– Holnap megkeresnek – válaszolta Gawyn. – Csak egy dolgot kérek: ne szedd szét az egységet! Túl régóta vannak már együtt. Ez a kötelék erőssé teszi őket.

– Nem lesz nehéz – bólintott Chubain. – A tizedik századot szinte az utolsó emberig elpusztították azok az átkozott seanchanok. Küldök néhány veterán tisztet a legényeid élére, és létrehozunk belőlük egy új századot.

– Köszönöm! – mondta Gawyn, a fejével Egwene lakosztálya felé biccentett. – Vigyázz rá helyettem is, Chubain! Azt hiszem, ez a lány elszánta magát a halálra.

– Hiszen az a kötelességem, hogy megvédjem és megoltalmazzam az amyrlint. De te hol leszel?

– Világosan az értésemre adta, hogy nincs szüksége őrzőre – felelte az ifjú, miközben önkéntelenül is eszébe jutottak azok a szavak, amelyeket valamivel korábban Bryne-től halott. Eltekintve Egwene-től, még mit is akart az élettől? Talán itt az ideje annak, hogy kiderítse. – Azt hiszem, éppen ideje meglátogatni a húgomat.

Chubain biccentett, Gawyn pedig távozott. Lement a körletbe, és összeszedte a holmiját. Igazából csak egy váltás ruhát, és egy melegebb téli köpenyt vett magához. Aztán az istállóba ment, és felnyergelte Kihívást.

A lovát maga után vezetve odasétált a Kapuhoz. Egwene utasítására itt mindig állt egy ügyeletes nővér. Az alacsony, álmos szemű Zöld nővér, Nimri nem kérdezősködött. Kaput nyitott a fiúnak, és Gawyn megpillantott egy hegyoldalt, nagyjából egy óra útnyira Caemlyntől.

Így aztán hátat fordított Tar Valonnak és Egwene al'Vere-nek.

– Az meg mit jelentsen?! – csattant fel Lan.

Az igencsak koros Nazar felpillantott a nyeregtáskáról. Erősen őszülő haját bőrből készült hadori fogta össze. A fennsíkon, egy fenyőerdőben vertek tábort. A közelben egy keskeny patak csörgedezett. A fákon túlságosan is sok barna tűlevél látszott.

Nazar megpróbált valamit eldugni a nyeregtáskában. Lan csupán véletlenül pillantotta meg az arany villanását.

– Hogy ez micsoda? – kérdezte az öreg.

Egy jókora szövetdarabot húzott elő. A ragyogóan fehér zászló közepébe egy aranyszínű darut hímeztek. A madár képmása gondos, odafigyelő munkával készült. Lan kis híján kitépte a zászlót Nazar kezéből, hogy darabokra szaggassa.

– Látom ám, hogy mi jár a fejedben, Lan Mandragoran! – figyelmeztette Nazar. – Jobban tennéd, ha nem gondolnád azt, hogy te vagy a világ közepe. Egy férfinak joga van arra, hogy magánál tartsa a hazája zászlaját.

– Nazar, te pék vagy.

– Elsősorban a Határvidék gyermeke, fiam – felelte az idős férfi, majd elrakta a zászlót. – Ez az örökségem.

Lan felhördült és elfordult. A többiek is javában csomagoltak. Vonakodva beleegyezett abba, hogy a másik három lovas is csatlakozzon hozzájuk. Makacs volt mindegyik, mint a vaddisznó. Neki meg amúgy is engedelmeskednie kellett az esküjének. Megígérte, hogy elfogadja a jelentkezőket. Ezek a férfiak persze nem kérték azt, hogy mögötte lovagolhassanak. Egyszerűen csak ott jöttek. Ami éppen elég volt. Ezenfelül pedig, ha már úgyis ugyanabba az irányba mentek, akkor nem lett volna értelme külön táborozni.

Lan befejezte a reggeli mosakodást. Szárazra törölte az arcát. Bulen előkészítette a reggelihez a kenyeret. Már Kandor keleti részén jártak. Innen már nem volt messze az arafeli határ. Mi lenne, ha…

Lan megdermedt. A fenyőfák árnyékában számos új sátor állt. Andere éppen nyolc férfihoz beszélt. Hárman közülük kissé túlsúlyosnak látszottak. Finom ruházatuk arról árulkodott, hogy nem lehetnek harcosok. Ránézésre viszont malkieriek voltak. A másik öt egyértelműen shienarinak látszott. Jól mutatta ezt a varkocsuk, a bőr alkarvédőik és a hátukon lógó hosszú, kétkezes kardok mellett a lovasíjak tegeze.

– Ez meg mit jelentsen? – mérgelődött Lan.

– Weilin, Managan és Gorenellin – mutatta be Andere a három malkierit. – Ők pedig Qui, Joao, Merekel, Ianor, Kuehn…

– Nem azt kérdeztem, hogy kicsodák! – vágott a szavába Lan jéghideg hangon. – Hanem, hogy mit jelentsen ez? Mit tettél?

Andere megvonta a vállát.

– Még azelőtt találkoztunk velük, hogy összefutottunk volna veled. Megmondtuk nekik, hogy várjanak minket a déli országúton. Éjjel Rakim elugrott értük, amíg te aludtál.

– De hát Rakimnak őrködnie kellett volna! – kiáltotta Lan.

– Én őrködtem helyette – felelte Andere. – Azt gondoltam, hogy szükségünk van ezekre a legényekre.

Mind a három elhízott kalmár Lant bámulta, aztán letérdeltek. Az egyik nyíltan zokogott.

– Tai'shar Malkier.

Az öt shienari tisztelgett Lannak.

– Dai shan – mondta az egyikük.

– Elhoztunk mindent, amit csak tudtunk az Arany Daru alá – szólalt meg az egyik kalmár. – Amit csak össze tudtunk szedni ilyen rövid idő alatt.

– Nem túl sok – tette hozzá a másik. – De felajánljuk a kardunkat is. Úgy tűnik, mint ha elpuhultunk volna, de tudunk harcolni. Küzdeni fogunk!

– Nem kell semmi, amit hoztatok! – mérgelődött Lan. – Én…

– Mielőtt tovább beszélnél, derék öreg barátom – szólt közbe Andere, és egyik kezét Lan vállára tette. – Először talán jobb volna, ha megnéznéd azt ott.

A fejével oldalirányba biccentett. Lan elkomorodott, amikor meghallotta a dübörgést. Kilépett a fák közül, hogy végignézzen a tábor felé vezető ösvényen. Kéttucatnyi szekér közeledett. Mindegyiket készletekkel rakták tele: fegyverekkel, gabonás zsákokkal, sátrakkal. A férfi tágra nyílt szemmel bámulta az érkezőket.

Erős ökrök húzták a szekereket. Mögöttük jó tucatnyi csatamén közeledett. Az oszlop mellett hajcsárok és szolgák lépdeltek.

– Amikor azt mondták, hogy mindenüket eladták, hogy készleteket vegyenek, akkor azt szó szerint értették – folytatta Andere.

– A szekerek miatt nem fogunk tudni titokban haladni – ellenkezett Lan.

Andere megvonta a vállát.

Lan vett egy mély lélegzetet. Hát ez nagyszerű! Valahogy majd megoldja.

– Amúgy is úgy tűnik, hogy nem sikerül titokban utaznunk. Mostantól úgy teszünk, mintha készleteket szállítanánk Shienarba.

– De hát…

– Felesküsztök rám! – kiáltotta Lan, és a többiek felé fordult. – Minden jelenlevő megesküszik arra, hogy nem árulja el, ki vagyok én. Nem küld üzenetet annak sem, aki esetleg szintén engem keres! Meg fogtok rá esküdni!

Nazar talán ellenkezni akart volna, de Lan szigorú pillantását látva néma maradt. A férfiak egymás után letették az esküt.

Az ötből így lett több mint tucatnyi, és a növekedés még távolról sem ért véget.

Huszonnegyedik fejezet

A helytállás ideje

– Ágyban kell maradnod! – jelentette ki Melfane. Elvette a fülétől azt a fából faragott tölcsért, amit addig Elayne mellére szorított. Az alacsony, kerek képű bábaasszony aznap áttetsző, kék kendővel fogta össze a haját. Gondosan rendben tartott, fehér és égszínkék ruhát viselt. A színösszeállítással mintha csak tiltakozni akart volna az eget borító sötétség ellen.

– Hogy micsoda?! – csattant fel Elayne.

– Egy teljes hétig! – jelentette ki Melfane, és vastag ujjával megfenyegette a királynőt. – Egy héten keresztül nem jöhetsz ki az ágyadból!

A királynő pislogni kezdett. Egy pillanat alatt semmivé foszlott a kimerültsége. Melfane jókedvűen, mosolyogva mérte ki rá ezt a lehetetlen büntetést. Ágyban kell maradnia? Egy hétig?

Birgitte az ajtóban állt. Mat a szomszéd szobában. Egészen eddig bent legyeskedett és csak akkor ment át, amikor megérkezett Melfane, hogy megvizsgálja a terhes királynőt. Már az ifjú is kezdett olyan anyáskodóan bánni vele, mint Birgitte. Persze ha valaki csak azt hallotta volna, hogyan beszélnek róla, akkor nem nagyon hitte volna el, hogy aggódnak érte. A szobában csak úgy repkedtek a válogatott káromkodások. Elayne tanult néhány újdonságot. Ki hitte volna, hogy azok a százlábúak ilyen malacságokra képesek?

A gyerekek rendben voltak, már amennyire Melfane meg tudta állapítani. Igazából ez volt a fontos.

– Egyszerűen lehetetlen, hogy ágyban maradjak! – tiltakozott a királynő. – Túl sok dolgom van.

– Akkor majd az ágyból intézed el őket – válaszolta Melfane udvarias, de elszánt hangon. – A testedet és a gyermekedet szörnyű megpróbáltatások érték. Idő kell arra, hogy kiheverjék. Itt maradok melletted, és gondoskodom arról, hogy betartsd a szigorú diétát.

– De hát…

– Elég volt a kifogásokból! – csattant fel a bába.

– Én vagyok a királynő! – kiabálta Elayne felháborodottan.

– Én pedig a királynő bábaasszonya – felelte Melfane a legnagyobb nyugalommal. – Nincs ebben a palotában egyetlen katona vagy szolga sem, aki ne nekem engedelmeskedne, ha úgy ítélem meg, hogy veszélybe került az egészséged, vagy a gyermekeid egészsége.

Keményen Elayne szemébe nézett.

– Királyi felséged szeretné kipróbálni, hogy igazat mondtam-e?

Elayne megremegett, ahogy elképzelte, amint a saját testőrei tiltják meg neki, hogy kilépjen az ajtón. Még talán hozzá is kötnék az ágyhoz. Birgittére pillantott, de a parancsnok csupán elégedetten vigyorgott.

– Nagyon is megérdemled! – Mintha csak ezt akarta volna mondani.

Elayne elkeseredetten visszahanyatlott az ágyra. A hatalmas, vörös és fehér színű alkalmatosság mennyezetét négy oszlop tartotta. A gazdagon díszített helyiségben csak úgy csillogott a sok kristály és rubint. Gyakorlatilag aranykalitkába zárták. A Fényre! Hogy ez milyen galádság volt! Kezdte begombolni a köntösét.

– Úgy látom, hogy nem akarod próbára tenni a befolyásomat – bólintott az ágy mellett álló Melfane. – Nagy bölcsességről teszel tanúbizonyságot.

A bába aztán Birgittére pillantott.

– Azt megengedem, hogy a parancsnokkal találkozva nyomon kövesd a mai eseményeket. Legfeljebb egy fél óráig tarthat a megbeszélés. Egy perccel sem tovább. Nem engedem, hogy megerőltesd magadat!

– De hát…

Melfane ismét a királynőre szegezte az ujját.

– Fél órát, felség. Hiszen te nő vagy, nem pedig igavonó barom. Pihenésre és törődésre van szükséged.

Aztán a bába Birgitte felé fordult.

– Ne zaklassátok fel túlzottan!

– Álmomban sem jutott volna az eszembe – mosolygott az őrző.

A haragja végre kezdett elszállni. A helyét jókedv vette át. A kibírhatatlan némber!

Melfane kivonult az előszobába. Birgitte ott maradt, ahol addig is állt, és összehúzott szemöldökkel bámulta Elayne-t. A kötésen keresztül érződött, hogy a belsejében még pislákol egy kis düh. A két nő egy darabig némán bámulta egymást.

– Mégis, mitévők legyünk veled, Elayne Trakand? – kérdezte végül Birgitte.

– Mi lenne, ha bezárnátok a hálószobámba? – mérgelődött a királynő.

– Nem is rossz ötlet.

– És az idők végezetéig itt tartanátok? – kérdezte Elayne. – Mint a mesében Gelfinát? Ezer évre bezárnátok egy elfelejtett toronyba?

Birgitte nagyot sóhajtott.

– Na nem. De hat hónapnyi nyugalom rendbe tenné az idegeimet.

– Nem érünk rá az ilyesmire! – felelte Elayne. – Mostanában semmire sincs időnk. Kockázatot kell vállalni.

– Nem volt kicsit kockázatos Andor királynőjének egyedül szembeszállnia egy csapat Fekete nővérrel? Úgy viselkedsz, mint valami vérszomjas, háborodott idióta a csatatéren. Üvöltve megelőzöd a bajtársaidat, és a halált keresed, miközben egyetlen pajzstársad sem védi a hátadat!

Elayne pislogni kezdett a váratlan dühkitörés miatt.

– Hát nem bízol bennem, Elayne? – kérdezte Birgitte. – Megszabadulnál tőlem, ha tudnál?

– Micsoda? Nem! Még szép, hogy bízom benned.

– Akkor miért nem hagyod, hogy segítsek? Tudod, nem kéne most itt lennem, nem lebeg más cél előttem, csak amiket a körülmények adtak. Az őrződdé tettél, de nem engeded meg, hogy megvédjelek! Hát hogy lehetnék a testőröd, ha nem mondod meg nekem, hogy mikor készülsz veszélyes kalandra?

Elayne legszívesebben a fejére húzta volna a takarót. Azok a szemek! Hogy a csudába lehet, hogy Birgitte érezte megbántva magát? Hiszen őt szúrták oldalba!

– Szóval ha számít valamennyire, akkor jobb, ha tudod, hogy nem fogom megismételni a dolgot – jelentette ki.

– Persze. Mert valami más értelmetlen vakmerő őrültségre készülsz.

– Na, szóval, mostantól sokkal óvatosabb leszek. Lehet, hogy igazad van, és a látomás tényleg nem nyújt elegendő biztosítékot. Az biztos, hogy engem elfogott a vakrémület, amikor megéreztem, hogy veszélyben vagyok.

– Akkor bezzeg nem fogott el a vakrémület, amikor a Fekete ajah dobozba zárt és megpróbált elrabolni?

Elayne habozott. Akkor tényleg meg kellett volna ijednie, de mégsem félt. Nem csak Min jóslata miatt. Akkor a Fekete ajah semmiképpen nem gyilkolta volna meg. Ahhoz ő túlságosan is értékes volt.

Viszont egészen más dolog volt érezni az oldalába maró pengét. Ahogy átszakította a bőrét, és nyomulni kezdett a méhe irányába. Borzalom! Jól emlékezett arra, ahogy a világ kezdett elfeketedni, ahogy a szíve egyre hangosabban dübörgött, mintha dobszólóval jelezték volna az előadás végét. Hogy csak pillanatok választották el a nagy csendtől.

Birgitte tűnődve figyelte. Jól érezte a fiatal nő érzelmeit. Elayne volt a királynő. Nem kerülhette el a kockázatvállalást, viszont… lehet, hogy mostantól kicsit visszafogottabban is viselkedhetne.

– Hát persze – felelte a testőr. – Amúgy legalább sikerült valamit kideríteni?

– Igen – bólintott Elayne. – Sikerült…

Ebben a pillanatban egy kendővel félig eltakart arc bukkant fel az ajtóban. Mat csukva tartotta a szemét.

– Felöltöztél már?

– Igen! – csattant fel Elayne. – Mégpedig sokkal divatosabban, mint ahogy te öltözködsz, Matrim Cauthon. Az a kendő nevetséges.

A fiú elfintorodott, kinyitotta a szemét és levette a kendőt. Előbukkant szögletes arca.

– Akkor majd te próbálj meg keresztülmenni a városon anélkül, hogy felismernének! – mérgelődött. – Mostanában nagyon úgy tűnik, hogy minden hentes, kocsmáros és mocskos kis zsebtolvaj pontosan tudja, hogyan nézek ki.

– A Fekete nővérek merényletre készültek ellened – jelentette be Elayne.

– Hogy micsoda? – kérdezte Mat.

– Az egyikőjük megemlített – bólintott Elayne. – Úgy hangzott, hogy az árnybarátok már egy jó ideje keresnek. Meg akarnak ölni.

– Hiszen árnybarátok – vonta meg a vállát Birgitte. – Kétségtelenül mindannyiunkat meg akarnak ölni.

– Ez most valami más – ellenkezett Elayne. – Nagyon… elszántak. Ha javasolhatom, most egy darabig fogd vissza egy kicsit magadat!

– Na, azt azért én is megnézem! – kapta fel a fejét Birgitte. – Az életben maradáshoz elengedhetetlen, hogy legalább egy csipetnyi sütnivalója legyen.

– Lemaradtam arról, ahogy megmagyaráztad, mégis mi a fészkes fenét csináltál lent, abban a rohadt börtönben? – vágott vissza Mat szemforgatva. – Ahogy ott ültél a vértócsában, a saját véredben, nagyon úgy tűnt, hogy éppen elveszítettél egy összecsapást.

– Kihallgattam a Fekete ajah tagjait – felelte Elayne. – A részletek nem tartoznak rád. Birgitte, átkutattátok a palotát?

– Senki sem látta Mellart távozni – jelentette az őrző. – Bár a titkár holttestét megtaláltuk a földszinten. Még meleg volt. Késszúrással végeztek vele. Hátba döfték.

– És Shiaine? – sóhajtott fel Elayne.

– Eltűnt – felelte Birgitte. – Akárcsak Marillin Gemalphin és Fahon Bhoda.

– Az Árnyék nem akarta, hogy a kezünkben maradjanak – sóhajtott fel újra a királynő. – Túl sokat tudtak. Vagy megmentették, vagy kivégezték őket.

– Ha jobban belegondolok – szólt közbe Mat, és megvonta a vállát –, te életben vagy, közülük meg hárman meghaltak. Ez egész jó végeredmény.

Viszont az egyikőjük magával vitte a medálod másolatát, gondolta Elayne. Egyelőre azonban csendben maradt. Nem hozta szóba azt az inváziót sem, amiről Chesmal beszélt. Természetesen be fog erről számolni Birgittének, de először szerette volna átgondolni az egészet.

Mat arról beszélt, hogy ez az éjszaka „egész jó eredménnyel” ért véget. Elayne azonban minél többet töprengett, annál rosszabbá vált a kedve. Invázió fenyegette Andort, és ő nem tudta, hogy mikor. Az Árnyék Mat halálát akarta, ám ahogy arra Birgitte rámutatott, ez nem jelentett meglepetést. Őszintén szólva az aznap esti kaland egyetlen kézzelfogható eredménye az volt, hogy ő kutya módra elfáradt. Meg az, hogy egy hét szobafogságot kapott.

– Tessék, Mat! – jelentette ki, és leakasztotta a nyakából a medált. – Éppen ideje, hogy visszaadjam. Tudnod kell, hogy ma éjjel valószínűleg ez mentette meg az életemet.

A fiú odalépett, és mohón a medál után nyúlt. Közben azonban elbizonytalanodott.

– Sikerült…

– Lemásolni? Hát nem tökéletesen, csak részben.

Mat aggódó arckifejezéssel a nyakába akasztotta a rókafejet.

– Hű, jó érzés visszakapni! Akartam ám kérni tőled valamit, de persze lehet, hogy nem most kéne.

– Csak nyugodtan! – válaszolta Elayne fáradtan. – Miért ne éppen most?

– Na szóval, itt van ez a gholam…

– A városból gyakorlatilag az összes civilt eltávolítottuk – magyarázta Yoeli, miközben Ituralde mellett átsétált Maradon kapuján. – Nagyon közel vagyunk a Fertőhöz. Nem az első alkalom, hogy evakuálnunk kellett őket. A saját édesnővérem, Sigril vezeti a Végzet lovasait, akik majd a délkeleti hegygerincről figyelnek, és továbbadják a hírt, ha elbukunk. Már bizonyára jelezték a többi saldaeai helyőrségnek, hogy segítségre vagy szükségünk. Sigril jelzőtüzet fog gyújtani, ha jön a segítség.

A szikár arcú férfi komor tekintettel nézett Ituraldéra.

– Nem számítok komoly erősítésre. Tenobia királynő a hadsereg nagy részét magával vitte, amikor elindult, hogy megkeresse az Újjászületett Sárkányt.

A tábornok bólintott. Még csak nem is bicegett. Antail, az egyik asha'man kifejezetten tehetséges Gyógyítónak bizonyult. A hadúr katonái sietve tábort vertek a kapukon túl, a város udvarain. A trallokok elfoglalták a hátrahagyott sátrakat. Mindent felgyújtottak, és a tűz fényében elkezdték felzabálni a sebesülteket. Ituralde a katonák egy részét az üres épületekben szállásolta el, de azt akarta, hogy néhány egység a kapu közelében maradjon, mert bármikor megtámadhatták a várost.

Az asha'manek és az aes sedaiok mindent megtettek azért, hogy meggyógyítsák Ituralde harcosait. De csak a legsúlyosabb esetekre futotta az erejükből.

A hadúr odabólintott Antailnak. A férfi a tér kötéllel elkerített részén ápolta a sebesülteket. Antail észre sem vette a köszönést. Izzadva összpontosított. Olyan erőket használt, amilyeneket Ituralde inkább el sem próbált képzelni.

– Tényleg találkozni akarsz velük? – kérdezte Yoeli.

A harcos vállán hosszú lovassági kopja nyugodott. A hegye alá keskeny, háromszögletű fekete-sárga zászlót kötöttek. A saldaeai harcosok csak mint „az áruló zászlaját” emlegették.

A város szinte szikrázott az ellenségességtől. A helybeliek csoportjai könyörtelen arccal bámulták egymást. Jó páran sárga-fekete színű szövetdarabot kötöttek a kardjuk tokjára. Ők főhajtással tisztelegtek Yoelinek.

Desya gavane cierto cuendar isain carentin, gondolta Ituralde. Az ősi nyelven ez a közmondás azt jelentette, hogy: „Az elszánt szív többet ér tíz vitánál is.” Kezdte már sejteni, hogy mit jelképezett ez a zászló. Egy férfinak néha akkor is meg kellett tennie a kötelességét, ha az helytelen lépésnek tűnt.

Már jó ideje sétáltak az utcákon. Maradon sokban hasonlított a legtöbb határvidéki városra: egyenes falak, zömök épületek, keskeny utcák. A házak inkább kisebb erődítményeknek tűntek. Keskeny ablakaik, erős ajtajaik voltak. Az utcák furcsa szögben kanyarogtak. Egyetlen házat sem fedett zsúptető: tűzálló palazsindelyekkel borították őket. Több kereszteződésnél is észre lehetett venni az alvadt vér sötét foltjait a fekete kövön. Ituralde szemét ez sem kerülte el: Yoeli csak azután jöhetett ki megmenteni őket, hogy idebent összecsapások robbantak ki a saldaeaiak között.

Elértek egy jelentéktelen épülethez. A kívülállónak halvány sejtelme sem lehetett arról, hogy pontosan hol is lakott Vram Torkumen, a királynő sokadízigleni unokatestvére, őfelsége távollétében a város kinevezett ura. Az ajtóban álló katonákon díszelgett a sárga-fekete jel. Tisztelgéssel köszöntötték Yoelit.

Odabent a két férfi elindult felfele egy keskeny lépcsőn. Három emeletet kellett menniük. Szinte minden szobában katonákkal találkoztak. A legfelső szinten a lázadó zászlaját viselő négy harcos vigyázott egy hatalmas, aranyberakásos ajtóra. A folyosó homályba borult. A keskeny ablakokon beeső fény fekete, zöld és vörös színű szőnyeget világított meg.

– Történt valami, Tarran? – kérdezte Yoeli.

– Nincs jelenteni valóm, uram – tisztelgett a harcos.

A hosszú bajszú férfi karikalába jól mutatta, hogy otthon érzi magát a nyeregben.

Yoeli bólintott.

– Köszönöm. Köszönet mindegyikőtöknek!

– Veled vagyunk, nagyuram! Mindhalálig.

– Le ne vedd a szemed északról, de a szíved dobogjon délen, barátom! – felelte Yoeli, majd vett egy mély lélegzetet, és benyitott a szobába.

Ituralde követte.

Odabent, a kandalló mellett egy drága, vörös köntöst viselő saldaeai férfi éppen bort kortyolt a kupából. A szemben lévő székben ülő, finom ruhát hordó asszony kézimunkával foglalkozott. Egyikőjük sem pillantott fel.

– Torkumen nagyúr! – szólalt meg Yoeli. – Ez itt Rodel Ituralde, a domani sereg parancsnoka.

A kandalló mellett ülő férfi továbbra is a borát bámulta.

– Nem kopogtál és nem vártad meg, hogy behívjalak. Abban az órában zavarsz meg, amelyről jól tudod, hogy csendes elmélkedéssel kívánom tölteni.

– Most komolyan, Vram! – szólt közbe az asszonyság. – Mégis mit vársz ettől az alaktól? Éppen most.

Yoeli keze a kardja markolatán pihent. A szobába a legkülönfélébb bútorokat zsúfolták össze. Az oldalt álló ágy nyilvánvalóan nem tartozott ide. Arrébb ládák és szekrények sorakoztak.

– Tehát Rodel Ituralde – tűnődött Vram. – Téged a leghíresebb hadvezérek között tartanak számon. Tudom, hogy akár sértésnek is felfoghatod a kérdésemet, de hát be kell tartanom az előírásokat. Tisztában vagy azzal, hogy seregek élén érkezve a földünkre a háború kitörését kockáztatod?

– Az Újjászületett Sárkányt szolgálom – felelte Ituralde. – Közeledik a Tarmon Gai'don. Hatályukat vesztik a korábbi szövetségek, határok és törvények. Csak a Sárkány akarata számít.

Vram csettintett a nyelvével.

– Sárkányhívek. Természetesen értesültem róluk. Ezenfelül elég egyértelmű volt abból is, hogy milyen férfiak szolgálnak a seregedben. Ennek ellenére elképesztő, amit mondasz. Tisztában vagy azzal, hogy milyen ostobaságnak tűnnek a szavaid?

Ituralde a helytartó szemébe nézett. Nem tartotta ugyan saját magát sárkányhívőnek, de semmi értelmét nem látta annak, hogy kősziklának nevezze a lovat, és azt várja, hogy mindenki kövesse a példáját.

– Téged nem zavarnak a beözönlő trallokok?

– Mindig is voltak itt trallokok – legyintett Vram. – Errefelé mindig voltak trallokok.

– A királynő… – kezdte volna Yoeli.

– A királynő nemsokára visszatér hosszú útjáról – vágott a szavába Vram. – Miután leleplezte és elfogta ezt a hamis Sárkányt. Azután pedig kivégeztet téged, áruló. Te, Rodel Ituralde, a magas rangodra való tekintettel valószínűleg megúszod a dolgot. Ugyanakkor viszont nem szeretnék a családod helyében lenni, amikor értesítik őket a váltságdíjad összegéről. Remélem, hogy nemcsak híres, hanem gazdag is vagy! Mert, ha nem, akkor jó pár esztendőn keresztül csupán a celládba merészkedő patkányokat állíthatod csatasorba.

– Értem – bólintott Ituralde. – Mikor álltál át az Árnyék oldalára?

Vram szeme tágra nyílt, amikor felpattant.

– Van merszed árnybarátnak nevezni engem?

– Éppen elég saldaeait ismertem meg az életem során – felelte a tábornok. – Némelyik a barátom volt, mások ellen harcoltam. De egyetlenegy olyan sem akadt volna közöttük, aki ne ajánlotta volna fel a segítségét, ha meglátja, hogy emberek küzdenek az árnyfattyak ellen.

– Ha lenne kardom…! – hörögte Vram.

– Hogy égnél szénné, Vram Torkumen! – szólt csendesen Ituralde. – Azért jöttem, hogy ezt elmondjam neked. Azok helyett az embereim helyett, akiket elvesztettem.

A helytartó döbbenten figyelte, ahogy a tábornok megfordult. Yoeli követte és bezárta az ajtót.

– Nem értesz egyet a vádammal? – kérdezte Ituralde, amikor az áruló mellett elindultak lefelé a lépcsőn.

– Komolyan mondom, nem tudom eldönteni, hogy ez a fickó bolond-e vagy árnybarát? – felelte Yoeli. – Vagy az egyik, vagy a másik. Különben le kellett volna vonnia a megfelelő következtetést az elmúlt télből, ezekből a felhőkből, meg abból a sok szóbeszédből, hogy al'Thor elfoglalta a fél világot.

– Akkor nincs mitől tartanod – bólintott a hadúr. – Nem fognak kivégezni.

– A honfitársaimat gyilkoltam – csóválta a fejét Yoeli. – Lázadást robbantottam ki a királynőm kinevezett helyettese ellen. Magamhoz ragadtam a város irányítását, pedig egy cseppnyi nemesi vér sem folyik az ereimben.

– Garantálom, hogy ez csak addig lesz így, míg Tenobia vissza nem tér! – válaszolta Ituralde. – Rászolgáltál a nemesi címre.

Yoeli megtorpant a sötét folyosón. Csupán lentről és felülről esett be valami halvány fény.

– Látom, hogy nem érted. Megszegtem az esküimet, és meggyilkoltam a barátaimat. Én magam követelem azt, hogy kivégezzenek, amihez minden jogom meg is van.

Ituralde megborzongott. Ostoba határvidékiek, gondolta.

– Esküdj fel a Sárkányra! Ő minden más esküt érvénytelenít. Ne pocsékold el az életedet! Harcolj mellettem az Utolsó Csatában!

– Nem fogok ilyen kifogások mögé elrejtőzni, Ituralde nagyúr – felelte a harcos, és elindult lefelé a lépcsőn. – Nem vagyok rá képes, ahogy arra sem voltam, hogy tétlenül szemléljem az embereid halálát. Gyere! Nézzük meg, hol szállásolták el azokat az asha'maneket! Nagyon szívesen megnéznék magamnak egy olyan Kaput, amiről beszéltél. Az ilyen Átjárók segítségével hírnököket küldhetnénk, és készleteket hozhatnánk be. Akkor meglehetősen érdekes ostrom vár majd ránk.

Ituralde felsóhajtott, és a másik nyomába eredt. Fel sem merült az, hogy a Kapukon át elmeneküljenek. Yoeli semmiképp nem hagyná magára a városát. A tábornok pedig közben rádöbbent, hogy ő viszont Yoelit és a harcosait nem hagyná cserben. Azok után már semmiképpen, amit a helybeliek tettek a megmentésük érdekében.

Ez a hely nagyon is alkalmas volt arra, hogy szembeforduljon az ellenséggel. Ahhoz pedig kétség sem férhetett, hogy itt sokkal kedvezőbb körülmények között harcolhatott, mint mostanában jó pár alkalommal.

Amikor Perrin belépett a sátrukba, Faile éppen fésülködött. Annyira gyönyörű volt a felesége! Az ifjú nap mint nap eltelt a csodálattól, hogy a nő tényleg visszatért hozzá.

Faile a férje felé fordult, és elégedetten elmosolyodott. Azt az ezüstfésűt használta, amint Perrin ott hagyott neki a párnáin. A fésűt még Gaul találta Maldenben, és elcserélte Perrinel. Ha ez a shanna'har annyira fontos a felesége számára, akkor, gondolta az ifjú, ő is megadja a módját a megünneplésének.

– A hírnökök visszatértek – szólalt meg Perrin, és bezárta maga mögött a sátor ajtaját. – A fehérköpenyek kiválasztották a csatateret. A Fényre, Faile! Egyszerűen rákényszerítenek arra, hogy kiirtsam őket.

– Emiatt igazán ne fájjon a fejed! – felelte a nő. – Mi fogunk győzni.

– Valószínűleg – bólintott az ifjú, és letelepedett az ágyuk mellett felhalmozott párnákra. – A küzdelem oroszlánrésze ugyan az asha'manekre hárul majd, de mi sem úszhatjuk meg harc nélkül. Vagyis veszteségeink lesznek. Derék emberek fognak hiányozni az Utolsó Csatából.

A kezére nézett és szétnyitotta az ökleit.

– A Fény égetné meg ezeket a fehérköpenyeket! Azért, amit tettek, és amit tenni készülnek.

– Akkor ragadjuk meg az alkalmat, és győzzük le őket!

Perrin válasz helyett felmordult. Nem akarta elmagyarázni, hogy milyen iszonyatosan elkeseríti a dolog. Bármi is legyen az összecsapásuk végkimenetele, ő személy szerint biztosan veszíteni fog, ha megküzd a fehérköpenyekkel. Mindkét oldalon sokan halnak majd meg. Olyanok, akikre később szükség lenne.

Kint villámok cikáztak. Árnyékok suhantak végig a sátor vásznán. Faile odalépett a ládájukhoz. Elővette a hálóköntösét, és odakészített egy köntöst Perrin számára is. A nő szerint egy nagyúr nem aludhatott úgy, ahogy akart. Éjszaka külön hálóruhát kellett viselnie. A feleségének eddig amúgy már számos alkalommal igaza volt.

Amikor Faile ellépett Perrin mellett, a fiatalember érezte, hogy a felesége fél valamitől, bár ez nem látszott az arckifejezésén. Perrin mindent megtett azért, hogy sikerüljön tető alá hozni egy békés megegyezést a fehérköpenyekkel. Nem maradt más választása. Akár akarta, akár nem, nemsokára újra gyilkolnia kell.

Levetkőzött és ledőlt az ágyra. Már azelőtt elaludt, hogy Faile befejezhette volna az öltözködést.

A földbe döfött hatalmas kard alatt bukkant fel a farkasálomban. A távolban jól látta azt a hegyet, amiről Gaul azt gondolta, hogy onnan kitűnően belátható a környék. A tábor vízellátásáról egy patak gondoskodott.

Perrin megfordult, és rohanva elindult a fehérköpenyek tábora felé. Olyan volt az a tábor, mint a folyót elzáró gát. Megakadályozta, hogy ő folytassa az útját.

– Ugró? – kiáltotta, és alaposan körülnézett a fehérköpenyesek táborában.

Néma sátrak sorakoztak a mezőn. Senki sem válaszolt, így Perrin még egy jó darabig a táborban bóklászott. Balwer nem ismerte fel azt a pecsétet, amit korábban ő talált. De akkor ki lehetett a fehérköpenyek vezére?

Erre a kérdésre még egy órával később sem tudta a választ. Abban viszont már egészen biztos lehetett, hogy ellenfelei melyik sátrakban tartották a készleteket. Ezekre nem vigyáztak annyira, mint a foglyokra. Kaput nyitva esetleg képes lesz felégetni az élelmiszer-tartalékaikat.

Talán igen. Az ellenség főúrkapitánya különös szófordulatokkal írta tele a leveleit: „hajlandó vagyok azt hinni, hogy az embereid nem voltak tisztában valós természeteddel”. Meg azt írta, hogy „kezdem elveszíteni a türelmemet a halogató taktikád miatt”, valamint „csak két út áll előtted. Add a kezünkre magad, hogy bíróság elé állíthassunk, vagy hozd a seregedet és vesd alá magadat a Fény ítéletének!”

Perrin furcsa módon úgy érezte, hogy ellenfele tisztességes ember. Ezt már első találkozásukkor észrevette, és a levelek csak megerősítették a feltevését. De mégis ki lehetett az? A hadvezér mindig ezekkel a szavakkal fejezte be a leveleit: „a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya”.

Elindult az országúton. Hol lehetett Ugró? Futásnak eredt. Nem sokkal később inkább a füvön folytatta az útját. A föld egészen megpuhult. Minden egyes lépés után úgy érezte, hogy rugóként veti vissza a talpát a levegőbe.

Megpróbált kapcsolatba lépni a farkasokkal. Déli irányban talán valamit érzett is a nagy messzeségben. Rohanni kezdett arrafelé. Gyorsabban akart haladni, és ekkor tényleg fel is gyorsult. Elsuhantak mellette a hegyek és a fák.

A farkasok tudták, hogy ott van. Tölgytáncos falkája felé sietett. Érezte, hogy a messzeségben képeket és illatokat küld egymásnak Zabolátlan, Szikrázó, Hajnalfény meg a többiek. Még jobban felgyorsult. A szél szinte őrjöngő üvöltéssel süvített körülötte.

A farkasok is mozgásba lendültek. Továbbmentek dél felé. Várjatok! üzente nekik Perrin. Találkoznom kell veletek!

A farkasok válaszából határtalan jókedv érződött. Megváltoztatták az irányukat és már kelet felé haladtak. Perrin megtorpant és utánuk fordult. Olyan gyorsan száguldott, ahogyan csak bírt. Már a közelükben járt, amikor a farkasok hirtelen eltűntek. Egyszerűen átkerültek máshova. Az előbb még délen voltak, ám ekkor a fiatalembertől északra bukkantak fel.

Perrin felhördült és a következő pillanatban már négykézláb folytatta az útját. A testét szőr borította be. Észak felé száguldva kitátotta a száját, és belekortyolt a sziszegő szélbe. A farkasok azonban ugyanolyan távol maradtak, mint addig.

Perrin felvonyított. Csupán gúnyos jókedv volt a válasz.

Még gyorsabb futásra ösztökélte magát. Hegytetőről hegytetőre ugrott. Átszökkent a fák fölött. A talaj valósággal elmosódott odalent. Alig néhány pillanattal később bal kéz felől már fel is tűnt a Ködhegység. Valósággal elszáguldott a bércek mellett.

A farkasok kelet felé fordultak. Miért nem tudta utolérni őket? Érezte maga előtt az illatukat. Vonyítva rájuk szólt, ám a többiek nem válaszoltak.

Ne legyél itt túl erősen, Ifjú Bika!

Perrin megtorpant, és körülötte megvonaglott a világ. A falka nagy része továbbra is keletre tartott. Ugró azonban ott ült egy széles, kanyargó patak partján. Ifjú Bika már járt itt korábban. A patak a szülei vacka közelében folyt. Valamikor utazott is a folyóvíz tetején az emberek egyik lebegő fáján ülve. Akkor…

Nem… Nem… Emlékezz Faile-ra!

A sűrű szőr ruhává változott. A fiatalember négykézláb állt a fűben. Dühös pillantást vetett Ugróra.

– Miért futottatok el előlem? – mérgelődött.

Tanulni akarsz, felelte Ugró. Egyre ügyesebb leszel, gyorsabb. Használod a lábadat és futsz. Ez pedig jó.

Perrin visszapillantott abba az irányba, ahonnan jött. Milyen gyorsan futott! Hegycsúcsról hegycsúcsra ugrott. Csodálatos érzés volt.

– Ehhez viszont farkassá kellett változnom – mondta. – Ami pedig azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy „túl erősen” itt leszek. Mi értelme van úgy tanulnom, ha közben tiltott dolgokat kell tennem?

Nagyon könnyen hibáztatsz másokat, Ifjú Bika. Egy barlang előtt vonyító, rosszalkodó és látványosan okvetetlenkedő farkaskölyök képe tűnt fel. A farkasok nem tesznek így.

Ugró a következő pillanatban már el is tűnt.

Perrin felmordult. Kelet felé fordult, mert abból az irányból érezte a farkasokat. Mozgásba lendült, de most már sokkal óvatosabban futott. Nem engedhette meg magának azt, hogy a farkas bekebelezze. Hiszen akkor pontosan úgy végezte volna, mint Noam, akit egy ketrecbe zártak, akiből kiveszett minden emberiesség. Miért próbálná meg Ugró rávenni valami ilyesmire?

A farkasok nem tesznek így. Ezt a megjegyzését szidásnak gondolta, vagy pedig csupán megpróbálta leírni azt, ami vele történt?

A többiek mind tudták, mikor ér véget a vadászat, Ifjú Bika, üzente Ugró a távolból. Csak téged kellett megállítani.

Perrin megdermedt, majd megtorpant egy folyó partján. Amikor azt a fehér szarvast üldözték! Ugró a következő pillanatban már ott is volt. A folyó partján ült a fiú mellett.

– Az egész akkor kezdődött, amikor először megéreztem a farkasokat – szólította meg Perrin. – Először akkor feledkeztem el magamról, amikor felbukkantak azok a fehérköpenyek.

Ugró hasra feküdt és a fejét a mancsára fektette. Gyakran túl erősen vagy itt, üzente a farkas. Ezt szoktad tenni.

Ugró ezt gyakran emlegette. Azóta, hogy Perrin megismerte a farkast és a farkasálmot. A fiatalember azonban hirtelen más füllel hallgatta a figyelmeztetést. Hiszen Ugró nemcsak arról beszélt, hogyan lehet bejutni a farkasálomba, hanem a szavai magáról Perrinről is szóltak.

Hiszen ő a farkasokat hibáztatta a saját tettei miatt. Azért, ahogy harcolt. Azért, ami akkor történt vele, amikor Faile-t kereste. De tényleg a farkasokat kellett ezért okolnia? Vagy inkább részben saját magát? Nem lehet, hogy mindezeknek pontosan ugyanaz volt az oka, amiért belőle egyáltalán farkasfivér lehetett?

– Lehetséges négy lábon futni, de anélkül, hogy túl erősen itt legyek? – kérdezte Perrin.

Még szép, hogy lehetséges, felelte Ugró, és farkas módra nevetni kezdett. Úgy tett, minta az ifjú a világ egyik legkézenfekvőbb dolgát ismerte volna fel. Talán az is volt.

Talán nem azért hasonlított annyira a farkasokra, mert farkasfivér volt. Talán azért lett belőle farkasfivér, mert eleve olyan volt, mint a farkasok. Nem őket kellett irányítania, hanem saját magát.

– Itt van ez a falka. Hogyan érhetem utol őket? Mozogjak gyorsabban? – kérdezte.

Igen – vagy legyél ott, ahol lenni akarsz.

Perrin elkomorodott. Becsukta a szemét, és pusztán a farkasok helyzetét érzékelve megpróbálta kitalálni, hogy merre lehettek. Valami elmozdult.

Amikor kinyitotta a szemét, egy homokkal borított hegy oldalán állt. Hosszú levelű fűszálak csomói bukkantak elő a talajból. Jobb kéz felől egy hatalmas, töredezett csúcsú hegy tört az ég felé. Olyan volt, mintha egy óriás ökölcsapása zúzta volna be.

Az erdőből valósággal kirobbant a farkasfalka. Sokan közülük nevettek. Ifjú Bika vadászni indult, ahelyett hogy célba ért volna! Ifjú Bika a célt keresi, ahelyett hogy élvezte volna a vadászatot!

Perrin elmosolyodott, és megpróbált jó képet vágni az ugratáshoz. Valójában pontosan ugyanolyan rosszul érezte magát, mint azon a napon, amikor nem vette észre, hogy Wil unokatestvére egy nagy vödörnyi nedves csirketollal állított csapdát.

Valami lebegett a levegőben. Egy csirketoll. Még nedves volt a széle. Perrin döbbenten látta, hogy körülötte minden tele van csirketollakkal. Pislogott, és a sok toll eltűnt. A farkasoknak hihetetlenül tetszett a látvány. Olyan képeket küldtek egymásnak, amelyeken őt toll borította.

Ha itt elveszel az álmokban, Ifjú Bika, akkor azok az álmok eggyé válnak ezzel az álommal! – figyelmeztette Ugró.

Perrin megvakargatta a szakállát. Megpróbálta nem mutatni, hogy mennyire zavarba jött. Már korábban is megtapasztalta, hogy mennyire kiszámíthatatlan a farkasálom.

– Ugró, mennyire tudnám megváltoztatni a környezetemet, ha akarnám? – kérdezte a farkas felé fordulva.

Ha akarnád? kérdezte Ugró. Nem arról van szó, hogy mit akarsz, Ifjú Bika. Hanem arról, hogy mire van szükséged, hogy mit tudsz.

Perrin összehúzta a szemöldökét. Néha nagyon zavarba jött, amikor megpróbálta felfogni a farkas magyarázatát.

A többi farkas hirtelen megfordult. Tökéletesen egyszerre. Délnyugat felé bámultak, azután eltűntek.

Ide mentek. Ugró egy távoli, erdővel borított völgy képét mutatta. Már indult is a többiek után.

– Ugró! – kiáltott Perrin a farkasra. – Honnan tudtad azt, hogy hova mentek? Megmondták neked?

Nem, de tudom követni őket.

– Hogyan? – kérdezte Perrin.

Mindig is tudtam, hogyan kell követni, felelte Ugró. Mint ahogy járni vagy ugrani tudtam.

– Igen, de hogyan!

A farkas illatába zavarodottság vegyült. Hát a szag segítségével, válaszolta végül. Bár az a „szag”, ami megjelent Perrin elméjében, jóval több volt egy puszta szónál. Egyszerre volt érzés, benyomás és illat.

– Menj el valahova! – kérte az ifjú. – Én majd megpróbállak követni.

Ugró eltűnt. Perrin odament arra a helyre, ahol az előbb a farkas ült.

Keresd a szagot! üzente Ugró távolabbról.

De elég közel maradt ahhoz, hogy az ifjú meghallja az üzenetét. Perrin ösztönösen keresni kezdte a környékbeli farkasokat. Többtucatnyi állatot talált. Döbbenten érezte, milyen sok farkas volt itt, a Sárkánybérc lábánál. Még soha, egyetlen alkalommal sem érzett egyetlen helyen ilyen sok farkast. Mit keresnek itt? És ezen a helyen? Az égbolt tényleg sokkal viharosabb volt, mint a farkasálom más területein?

Már nem érezte Ugrót. A farkas valahogy elzárkózott, és ő képtelen volt rábukkanni. Leült. „Keresd a szagot!” Ugró az előbb ezt mondta. De hát hogyan? Perrin becsukta a szemét, és hagyta, hogy az orra lassan magába fogadja a környék illatait. Fenyőtobozokat és a fák nedvességét, a tűlevelet meg falevelet, bőrlevélfákat és bürköt érzett.

És… valami mást is. Igen, az orrával egyértelműen érzett valamit. Az a távoli, halvány illat nagyon nem illett ide. A szagok egy része nagyon is összetartozott. A fákból gazdag illat áradt. A természetből dőlt az erős, termékeny illat. Mindez azonban egybevegyült a moha és a nedves kő szagával. Megint más volt a levegő. Abban virágport és a virágok illatát érezte.

Eltakarta a szemét. Vett egy mély lélegzetet. Az elméjében valahogy pusztán az illatokra támaszkodva elkezdett kialakulni egy kép. A jelenség kicsit arra hasonlított, ahogy megpróbálta szavakká alakítani a farkasok üzenetét.

Oda! gondolta. Valami elmozdult.

Kinyitotta a szemét. Fenyőfák között ült egy szikla csúcsán. Egy pillanat alatt többórányi gyalogutat tett meg attól a helytől, ahol az imént állt. Feljutott a Sárkánybérc oldalára. A sziklatömböt zuzmó borította, és a hegye a környező fák fölé magaslott. Ahova elég napsugár esett, ott az ibolyaszínű tavaszcsókok szirmai ragyogtak. Annyira jó érzés volt olyan virágokat látnia, amelyek nem fonnyadoztak, amelyek nem haldoklottak. Még akkor is, ha ilyesmi csak a farkasálomban létezett.

Gyere! figyelmeztette Ugró. Kövess!

Azzal már el is tűnt.

Perrin becsukta a szemét, és mélyen beszívta a levegőt. Egyre könnyebben ment a nyomok követése. Tölgyfát és füvet, termőföldet és nedvességet érzett. Úgy tűnt, hogy minden helynek megvolt a maga jellegzetes illata.

Elmozdult, majd kinyitotta a szemét. A jehannahi országút mellett guggolt egy mezőn. Tölgytáncos falkája korábban ide jött át. Ugró kiporoszkált a legelőre. Az illata mutatta, hogy kíváncsi valamire. A falka már továbbhaladt, de még itt jártak a közelben.

– Erre mindig képes leszek? – kérdezte Perrin Ugrót. – Megérzem, hogy hova megy a farkas az álomban?

Erre bárki képes, felelte Ugró. Feltéve, ha képes úgy használni az orrát, mint egy farkas.

Elvigyorodott. Perrin töprengve bólintott. Ugró a mezőn keresztül szaladni kezdett a fiú felé.

Gyakorolnunk kell, Ifjú Bika! Te még mindig csak egy puha szőrű, rövid lábú kölyök vagy. Gyakorolnunk…

Ugró váratlanul megdermedt.

– Mi az? – kérdezte Perrin.

Valahol egy farkas üvöltött a fájdalomtól. Az ifjú megpördült. Hajnalfény hangját hallotta. A fájdalomüvöltés félbeszakadt. A farkas elméjének képe elhalványult, majd teljesen eltűnt.

Ugró felhördült. Az illatában rémület, harag és szomorúság keveredett.

– Mi volt az? – kiabált rá Perrin.

Vadásznak ránk. Menj innen. Ifjú Bika! El kell mennünk.

A falka többi tagja eltűnt a messzeségben. Perrin felhördült. Ha egy farkas a farkasálomban veszti életét, akkor örökre meghal. Nem vár rá újjászületés, soha többé nem futhat orrát a szélnek feszítve. A farkasok szellemére csupán egyvalami vadászott. A Mészáros.

Ifjú Bika! figyelmeztette Ugró. Mennünk kell!

Perrin tovább hörgött. Hajnalfény képes volt még egy utolsó üzenetet küldeni, mielőtt kihunyt volna. Meglepődve, kínok között búcsúzott a világtól. Perrin megpróbálta képpé formálni a zavaros üzenetet. Utána becsukta a szemét.

Ifjú Bika! Ne! Meg fog…

Mozgás. Perrin kinyitotta a szemét, és azon a helyen találta magát, ahol a valódi világban tábort vertek az emberei. Az erdős liget közepén egy izmos, sötét hajú, napbarnított, kék szemű férfi guggolt egy farkas teteme mellett. A vastag karú férfi illata nem volt teljesen emberi. Mintha az ember szagát a kőével keverték volna össze. Sötét ruhát viselt. Bőrt és fekete gyapjút. A Mészáros elkezdte megnyúzni a halott farkast.

Perrin rohanva támadásba lendült. A Mészáros meglepődve pillantott rá. Kísérteties módon hasonlított Lanra. Ugyanolyan kemény, határozott vonású arca volt mindkettőjüknek. Perrin torkából üvöltés tört elő. A kalapács ott termett a kezében.

A Mészáros semmivé foszlott, és a kalapács csak az üres levegőre csapott le. A fiú mélyen beszívta a levegőt. Megtalálta az illatokat! Tengervíz és nedves fa. Sirályok és a sirályok ürüléke. Újonnan elsajátított képességes segítségével a távoli hely felé vetette magát.

Mozgás.

Nem ismerte fel azt a várost, amelynek az üres kikötőjében felbukkant. A Mészáros, kezében az íjával, a közelben állt.

Perrin újra támadott. Ellenfele felkapta a fejét. A szeme tágra nyílt és az illatába meglepődöttség vegyült. A feje fölé emelt íjjal próbálta meg védeni a csapást, ám Perrin összezúzta a farudat.

A fiatalember még akkor is üvöltött, amikor hátrarántotta a fegyverét és meglendítette, hogy szétzúzza a Mészáros fejét. Ellenfele különös módon elmosolyodott. Sötét szemében jókedv csillant. Hirtelen mintha vágyakozás fogta volna el. Gyilkolás vágy. Felemelt kezében megjelent egy kard. A pengével hárította Perrin ütését.

A kalapács túlságosan is nagy erővel pattant vissza. Mintha kőre sújtottak volna le vele. Perrin megtántorodott. A Mészáros pedig kinyújtott kezével megérintette a fiú vállát. Utána pedig meglökte.

Elképesztően erős volt. A lökés valósággal elsöpörte Perrint. Hatalmas csattanással zuhant a móló deszkájára, ám a fa eltűnt alóla. Átszelte a levegőt, és belezuhant a vízbe. Üvöltése hörgéssé változott. Sötét folyadék vette körül.

Megpróbálta felrúgni magát a felszínre. Elejtette a kalapácsát. Megdöbbenve látta, hogy a víz felszíne jéggé változott. A mélyből kötelek tekeregtek a magasba. Ráfonódtak a karjára. Elkezdték lehúzni. Az elmosódott jégtükör fölött mintha csak egy árnyék mozgott volna. A Mészáros kezében újra ott volt a sértetlen íj.

Eltűnt a jég és szétvált a víz. Perrin hirtelen a szárazon találta magát. A szívére szegeződő nyílvessző hegyével nézett farkasszemet.

A Mészáros útjára engedte a vesszőt.

Perrin azt akarta, hogy ne legyen ott.

Mozgás. A fiatalember felhördült, majd rázuhant arra a sziklára, ahol korábban Ugróval járt. Térdre esett, és körülötte minden nedves lett a tengervíztől. A vizet köpködve megtörölte az arcát, miközben a szíve hevesen dobogott.

Ugró közvetlenül mellette bukkant elő. Lihegett és nagyon dühös volt.

Ostoba kölyök! Buta kölyök! Oroszlánra vadásznál, amikor még járni is alig tudsz?

Perrin remegve feltápászkodott. Követi ide is a Mészáros? Képes rá? Örökkévalóságnak tűnő percek teltek el, de senki sem bukkant fel. Kezdett megnyugodni. Az előző összecsapás olyan rövid ideig tartott, hogy még felidéznie is nehezére esett. Hogy milyen erős volt… egyetlen ember sem lehetett ennyire erős! Aztán meg a jég, azok a kötelek…

– Megváltoztatta a dolgokat – tört elő belőle. – Eltűnt alólam a móló, köteleket alkotott, hogy megkössön és félresodorta a vizet, hogy eltalálhasson a nyilával.

Az oroszlán veszélyes, megöl.

– Tanulnom kell! Szembe kell szállnom vele, Ugró!

Túl fiatal vagy. Ilyesmire nem lennél képes.

– Túl fiatal? – kérdezte Perrin, és felállt. – Ugró, mindjárt kezdődik az Utolsó Vadászat!

A farkas lefeküdt és a mancsára hajtotta a fejét.

– Mindig azt emlegeted, hogy túl fiatal vagyok – folytatta Perrin. – Vagy azt, hogy nem tudom, mit is csinálok. Mégis, mi az értelme bármire is megtanítani, ha nem mutatod meg, hogyan harcoljak az olyan emberek ellen, mint ez a Mészáros?

Meglátjuk, üzente Ugró. Most viszont menned kell, befejeztük.

Perrin érezte a gyászt a farkas szavaiban. Valami végleg véget ért. Ma éjjel Tölgytáncos falkája és Ugró meggyászolják Hajnalfényt.

Perrin felsóhajtott, aztán törökülésben leült a földre. Összpontosítani kezdett, és végül sikerült utánoznia azokat a dolgokat, amelyeket Ugró akkor tett, amikor kilökte az álomból.

Az álom elhalványult.

A sötét sátorban, az ágyán ébredt fel. Faile ott aludt mellette.

Perrin egy darabig mozdulatlanul feküdt. A sátortetőt bámulta. A sötétség a farkasálom viharos égboltjára emlékeztette. Messze volt az álom, mint a táborhelyükhöz Caemlyn. Végül óvatosan felkelt. Gondosan ügyelt arra, hogy ne ébressze fel Faile-t. Felvette a nadrágját és az ingét.

Odakint mindent eltakart a sötétség, de Perrin így is jól látott. Egy biccentéssel üdvözölte Kenly Maerint és Jaim Dawtryt. Aznap éjjel ez a két folyóközi férfi őrizte a sátrát.

– Mennyi az idő? – kérdezte tőlük.

– Elmúlt éjfél, Perrin nagyúr – felelte Jaim.

Az ifjú felmordult. Egy távoli villám megvilágította a tájat. Elindult, mire a harcosok a nyomába eredtek.

– Elleszek őrök nélkül – szólt rájuk. – Vigyázzatok inkább a sátramra! Faile úrnő még alszik.

A sátor közel állt a tábor pereméhez. Perrinnek tetszett ez az elrendezés. Itt nem volt olyan nagy a nyüzsgés. A tábornak ez a fele szinte beborította a hegyoldalt. A késői óra ellenére Gaul egy kidőlt fatörzs mellett a lándzsáját élesítette. A magas Kőkutya felállt és a barátja nyomába eredt. Perrin nem küldte el. Gaul mostanában úgy érezte, hogy nem tett igazán eleget a magára vállalt kötelességének. Vigyázni akart Perrinre. Látva az aiel erőfeszítéseit, az ifjúnak az jutott az eszébe, hogy Gaul igyekszik megragadni minden alkalmat arra, hogy ne keljen visszamennie a saját sátrába, az ott élő két újdonsült gai'shain asszonyhoz.

Gaul kellő távolságot tartott, aminek Perrin örült. Talán így érzik magukat a vezérek? Nem csoda, hogy a nemzetek állandóan háborúskodnak. Hiszen a vezetőik hírből sem ismerhették a nyugalmat. Mikor gondolkozhattak volna? Talán csak azért támadtak, mert olyankor végre békén hagyták őket!

Nem sokkal arrébb megpillantotta a halomban álló tuskókat. Új inasa, Denton savanyú képet vágott, amikor tűzifát kért tőle. Az egykori cairhieni kisnemes addig szolgálja őt, míg eredeti inasa, Lamgwin vissza nem tér. Denton lemondott a nemesi rangjáról. A szolgák közé sorolta magát, és egyszerűen képtelenség volt meggyőzni ennek az ellenkezőjéről.

A tuskók mellett ott volt a fejsze is. Nem olyan könyörtelen, félhold alakú bárd, mint amilyennel Perrin egykor harcba indult. A favágó jól kiegyensúlyozott, finom acélfejű szerszámának nyelét simára koptatták a munkások izzadó tenyerei. Perrin feltűrte az ingujját, a tenyerébe köpött és felkapta a fejszét. Jólesett megmarkolni a sima fát. A vállára vetette a baltát, a helyére állította az első tuskót, majd hátralépett és lecsapott rá.

Pontosan középen találta el a fadarabot. Szilánkok szálltak a sötét éjszakai levegőbe, a tuskó pedig két részre esett. A feleket is kettévágta. Gaul leült az egyik fa tövébe. Előhúzott egy lándzsát és tovább élesítette a pengét. A fémen végigsikló reszelő hangja mintha csak aláfestő zenéül szolgált volna Perrin csapásai mellett. A fejsze újra és újra belehasított a fába.

Jól érezte magát. Mi lehetett az oka annak, hogy az elméje sokkal jobban működött, ha közben lefoglalta valamivel magát? Loial arról beszélt, hogy a gondolkodáshoz le kell telepedni. Perrin viszont úgy vélte, hogy neki ücsörögve semmi sem jutna az eszébe.

A következő fahasábot is könnyedén kettévágta. Lehet, hogy már tudja az igazat? Azt, hogy a viselkedéséért nem a farkasok a felelősek, hanem a saját természete? De hát odahaza, a Folyóközben sohasem viselkedett így!

Újabb tuskót vágott ketté. Sosem okozott gondot az, ha összpontosítanom kellett a figyelmemet. Luhhan mesternek ez is nagyon tetszett. Ha kiadott Perrinnek egy feladatot, akkor a kovácslegény addig nem nyugodott, amíg el nem készült vele.

Most a feleket vágta ketté.

Talán azért változott meg ennyire, mert szembesült a külvilággal. Nagyon sok mindenért a farkasokat okolta. Eltúlzott követelésekkel bombázta Ugrót. A farkasok sem ostobák, sem együgyűek nem voltak, viszont nem nagyon érdekelték őket az emberek dolgai. Ugró számára roppantul nagy feladatot jelentett volna olyan módon tanítani őt, hogy azt ő megérthesse.

Mivel tartozott neki ez a farkas? Ugró meghalt azon a végzetes éjszakán, olyan hosszú idővel ezelőtt. Aznap éjjel Perrin életében először ölt embert. Azon az éjszakán első alkalommal feledkezett meg magáról a harc tombolása közben. Ugró semmivel nem tartozott neki, mégis számos alkalommal megmentette az életét. Jobban belegondolva Perrin csak most ismerte fel azt, hogy csupán Ugró közbelépésének köszönhetően nem veszett el, nem vált farkassá.

Lecsapott a farönkre, ám ezúttal nem találta el középen. Az ügyetlen ütés miatt a tuskó felborult. A helyére tette és folytatta a munkát. Gaul tovább élesítette a lándzsáját. A hang megnyugtatta Perrint. Kettéhasította a tuskót. Gyakran túlságosan is belemerült abba, amit csinált. Ez bizony igaz.

Ugyanakkor viszont, ha bármit is meg akarunk csinálni, akkor egészen addig nem hagyhatjuk abba, amíg el nem készültünk vele. Jó pár olyan fickót ismert, akik mintha soha semmit sem fejeztek volna be. Tiszta szemétdomb volt a tanyájuk. Nem tudott volna úgy élni, mint ők.

Meg kell keresni az egyensúlyt. Ő maga gyakran panaszkodott arra, hogy kirángatták a leküzdhetetlen kihívásokkal teli nagyvilágba. Ragaszkodott ahhoz, hogy ő csupán egy egyszerű ember.

De mi van akkor, ha téved? Ha valójában igencsak összetett ember, aki valamikor egy ideig egyszerű életmódot folytatott? Hiszen ha valóban olyan átlagos kis emberke lett volna, akkor hogy a csudába szerethetett volna bele egy ilyen különleges nőbe?

Nemsokára már halomba állt a felaprított tűzifa. Perrin lehajolt és összeszedte a fadarabokat. Durva erezetükön végigsimította a kezét. A keze elárulta. Belőle aztán soha sem lesz olyan nagyúr, mint amilyenek azok az elpuhult, elkényeztetett cairhieni nemes urak. A nagyurak között azonban akadtak egészen más emberek is, olyan férfiak, mint Faile apja. Vagy éppen olyanok, mint Lan, aki sokkal inkább tűnt fegyvernek, mint embernek. Az ifjú szépen halomba rakta a fát. Álmában nagy élvezettel vezette a farkasokat, ám azok nem várták el tőle azt, hogy megvédje vagy ellássa őket. Nem kívánták, hogy törvénykezzen felettük. Nem kezdtek el akkor sem siránkozni, ha a szeretteik az ő zászlóját követve vesztették életüket.

Valójában nem is a vezérség miatt aggódott, hanem az a sok egyéb dolog zavarta, ami a vezérséggel együtt járt.

Megérezte a közeledő Elyas illatát. A férfi természetes földszaga majdnem olyan volt, mint egy farkasé. Majdnem.

– Sokáig fent maradtál – szólalt meg Elyas, amikor odaért mellé. Perrin hallotta Gaul mozgását. Az aiel a helyére csúsztatta a lándzsáját az íja mellé, aztán kicsit arrébb ment. Nem volt hangosabb, mint az eget átszelő veréb. Bár itt marad a közelükben, nem fog hallgatózni.

Perrin a magasba pillantott, a sötét ég felé. A fejsze a vállán pihent.

– Néha úgy érzem, hogy éjjel sokkal éberebb vagyok, mint nappal.

Elyas elmosolyodott. Perrin nem látta, de az illata pontosan mutatta a jókedvét.

– Megpróbáltad valaha is elkerülni, Elyas? – kérdezte az ifjú. – Nem törődni a hangjukkal, úgy tenni, mintha semmi sem változott volna meg?

– Megpróbáltam – válaszolta Elyas. Halk, lágy hangon beszélt. A hangja mégis a mozgásba lendülő föld zajára emlékeztette az embert. Távoli morajlásra. – Szerettem volna, de akkor az aes sedaiok megpróbáltak megszelídíteni. El kellett menekülnöm.

– Hiányzik a régi életed?

Elyas megvonta a vállát. Perrin csak a mozgást hallotta, a szövet sustorgását.

– Egyetlen őrző sem akarja félbehagyni a kötelességét. De néha akadnak más, fontosabb dolgok is. Vagyis… Lehet, hogy ezek a dolgok csak erősebben hívtak. Nem bántam meg a döntésemet.

– Nem mehetek el, Elyas. Nem is fogok.

– Feladtam az életemet a farkasok kedvéért. Ez azonban nem jelenti azt, hogy neked is ezt kellene tenned.

– Noamnak ezt kellett – ellenkezett Perrin.

– Tényleg kénytelen volt rá? – kérdezte Elyas.

– Egyszerűen felfalta. Többé már nem ember.

Érezte, hogy a barátja aggódik. Elyas nem tudta a választ.

– Álmaidban ellátogatsz a farkasok közé? – kérdezte Perrin. – Arra a helyre, ahol a halott farkasok újra futnak és újra élnek?

Elyas megfordult és a fiú szemébe nézett.

– Az egy nagyon veszélyes hely, Perrin. Egy másik világ, ami valahogy összekapcsolódik a miénkkel. A legendák szerint a régi korokban az aes sedaiok át tudtak menni oda.

– És mások is – bólintott Perrin a Mészárosra gondolva.

– Légy óvatos abban az álomban! Én magam elkerülöm.

Elyas illatából feszültség érződött.

– Okozott valaha is gondot az, hogy különválaszd magadat a farkastól? – kérdezte Perrin.

– Régebben igen.

– És most már nem?

– Megtaláltam az egyensúlyt – magyarázta Elyas.

– Hogyan?

– Bárcsak tudnám! – felelte az idősebb férfi rövidebb hallgatás után. – Csak úgy megtanultam, Perrin. Ezt a valamit neked is meg kell tanulnod.

Vagy különben úgy végzem, mint Noam. Perrin Elyas aranyszemébe nézett és bólintott.

– Köszönöm.

– A tanácsot?

– Nem – válaszolta az ifjú. – Hanem azt, hogy visszajöttél. Meg azt, hogy megmutattad nekünk, hogy legalább az egyikünk képes arra, hogy a farkasokkal élve ne veszítse el önmagát.

– Semmiség – bólintott Elyas. – Amúgy már el is felejtettem, hogy mennyire kellemes lehet az emberek közelsége is. Időnként. Azt viszont nem tudom, hogy meddig maradhatok. A nyakunkon van az Utolsó Vadászat.

Perrin újra felpillantott az égre.

– Hát ez az. Szólj Tamnak, meg a többieknek! Döntöttem. A fehérköpenyek kijelölték a csata helyszínét. Úgy döntöttem, hogy belevágunk, és holnap eléjük megyünk.

– Rendben – felelte Elyas. – Az illatod viszont azt mutatja, hogy nem szívesen teszel így.

– Meg kell tennem – jelentette ki Perrin. – Csak ez számít.

Mindenki azt akarta, hogy úgy viselkedjen, mint egy nagyúr. A nagyurak meg ilyesmit szoktak tenni. Rájuk várnak azok a döntések, amelyeket senki más nem akar meghozni. Ennek ellenére megfájdult a szíve, amikor kiadta a parancsot. Újra átélte azt a látomást, amelyikben a farkasok a szörnyeteg felé terelték a bárányokat. Valamiért úgy érezte, hogy esetleg ő is pontosan ezt teszi. Pusztulásba küldi a fehérköpenyeket. Pont olyan volt a színük, mint a bárányok gyapja. De hogyan lehetne értelmezni azt a látomást, amelyikben Faile meg a többiek a sziklához vonultak? Elyas magára hagyta. A fejsze még mindig a vállán pihent. Úgy érezte, mintha nem is tuskókat, hanem testeket hasogatott volna.

Huszonötödik fejezet

Visszatérés Bandar Ebanba

Rand és Min nem jelentették be előre, hogy visszatérnek Bandar Ebanba. A Kapuból egy szűk sikátorba léptek ki. Két Hajadon, Lerian és Heidia kísérte őket, meg Naeff, a magas, szögletes állkapcsú asha'man.

A Hajadonok azonnal felderítették a sikátor végét. Gyanakodva bámulták a várost. Rand odalépett melléjük és kezét Heidia vállára téve megnyugtatta a karcsú nőt, aki idegesnek tűnt amiatt, hogy olyan kevés testőrt hoztak magukkal. A fiatalember a barna kabátját viselte.

A magasban semmivé foszlottak a felhők, Rand érkezésének köszönhetően eltűntek a város fölül. Min is felpillantott. A meleg végigsimította az arcát. A sikátor iszonyatosan bűzlött. Meleg szellő támadt, és magával sodorta a hulladék és az ürülék bűzének nagy részét.

– Sárkány nagyuram, nagyon nem tetszik ez nekem – szólalt meg Naeff. – Erősebb védelemre volna szükségünk. Térjük vissza, és gyűjtsünk…

– Nem lesz semmi baj, Naeff – felelte Rand, majd Min felé fordult és odanyújtotta a kezét.

A lány megfogta és odalépett mellé. Naeff és a Hajadonok parancsa úgy szólt, hogy távolabbról kövessék őket. Különben túl nagy feltűnést keltettek volna.

Amikor Rand kezét fogva kilépett a domani főváros egyik szélesebb útjára, a lány önkéntelenül is a szájához kapta a kezét. Hiszen csak rövid idő telt el azóta, hogy a Sárkány elment innen. Hogyan változhatott meg ilyen gyorsan ez a város?

Az utcát valósággal ellepték a beteg, mocskos emberek. Pokrócokba burkolózva, tömegével kuporogtak a falak mentén. A járdán egyszerűen nem is maradt hely. Min és Rand kénytelenek voltak belelépni a sárba, hogy továbbjussanak. Hangos jajszó és nyöszörgés töltötte be az utcát. Itt is ugyanolyan bűz volt, mint a sikátorban. Mintha az egész város bűzlött volna. Sok épületet itt valamikor büszke zászlók ékesítettek. A zászlókat letépték és szétszaggatták, hogy beléjük burkolózzanak vagy elégessék őket.

A legtöbb épületnek betört az ablaka. Odabent is mindenütt menekülteket láttak. Az emberek utánuk fordultak. Némelyikük súlyosan betegnek tűnt. Másokon jól látszott az éhezés. Meg az elszántság. A veszély. Rengetegen domaniak voltak, de akadtak itt világosabb bőrű emberek is. Saldaeai vagy almothi menekültek. Min óvatosan meglazította kabátja ujjában a kést, amikor elsétáltak egy csapat keménykötésű fiatalember előtt az egyik sikátor torkolatában. Naeffnek talán igaza volt. Nem tűnt túl biztonságosnak a hely.

– Jártam én már máskor is Ebou Darban – szólalt meg Rand halkan. Min hirtelen rájött, hogy a kedvese mennyire szenved. A könyörtelen lelkiismeret-furdalás jobban kínozta, mint az oldalában lángoló sebek. – Ezért is változtam meg. Ebou Dar lakói boldogok voltak és nem éheztek. Még csak nem is hasonlítottak ezekre itt. A seanchanok jobban uralkodnak, mint én!

– Rand, ezért nem te vagy a felelős – ellenkezett Min. – Nem voltál itt, hogy…

A kötésen át érezte, ahogy a fiatalemberben fellángol a fájdalom. Rájött, hogy rossz dolgot mondott.

– Igazad van – suttogta Rand. – Nem voltam itt. Cserbenhagytam a várost, amikor rájöttem, hogy nem lehet belőle az az eszköz, aminek szántam. Elfelejtettem, Min. Elfelejtettem, hogy miről szól ez az egész. Tamnak annyira igaza volt! Az embernek tudnia kell, hogy miért küzd.

Rand hazaküldte az apját meg az egyik asha'mant a Folyóközbe, hogy felkészüljön, és sereget gyűjtsön az Utolsó Csatára.

A fiatalember tántorogva lépdelt. Hirtelen nagyon fáradtnak látszott. Letelepedett egy ládára. A közeli ajtóból egy rézbőrű utcagyerek figyelte feszült érdeklődéssel. Az utca túloldalán keskeny sikátor ágazott le a szélesebb átjáróból. Itt nem nyüzsögtek a menekültek. Az átjáró szájában keménykötésű, botokkal felszerelt férfiak ácsorogtak.

– Egymás ellen fordultak – folytatta Rand halkan, csüggedten. – A gazdagok felbérelik az erőseket, hogy megvédjék őket. Hogy elzavarják azokat, akiknek a vagyonukra fáj a foguk. De ez a vagyon nem arany vagy sok drágaság: most már az élelem ér kincset.

– Rand – ellenkezett a lány és fél térdre ereszkedett a férfi mellett. – Nem lehet…

– Tudom, hogy folytatnom kell – mondta Rand. – De akkor is sajog a szívem azok miatt a dolgok miatt, amiket tettem, Min. Amikor acéllá kovácsoltam magamat, elhárítottam magamtól ezt a sok érzést. Ha megengedem magamnak, hogy újra legyenek érzéseim, hogy ismét nevessek, akkor foglalkoznom kell azzal is, amivel kudarcot vallottam.

– Rand, látom, ahogy körülölel a napsugár.

Az ifjú a lányra nézett, majd felpillantott az égre.

– Nem erről a napfényről beszélek – suttogta Min. – Látomásom támadt. Ahogy a sötét felhőket félresöpri a napfény melege. Látlak téged ragyogó fehér karddal a kezedben, amellyel az arctalan sötétség kezében lévő fekete kard ellen harcolsz. A fákat, ahogy újra kizöldülnek, gyümölcsök teremnek. Egy mezőt tele érett, egészséges gabonával.

A lány habozni kezdett.

– Látom a Folyóközt, Rand. A fogadó ajtaját a sárkányagyarral díszítették. Ez már nem a sötétség vagy gyűlölet jele. A győzelmet és a reményt jelképezi.

Az ifjú a lány felé fordult.

Min azonban ekkor megpillantott valamit a szeme sarkából. Az utcán ülő emberek felé fordult, és meglepődve felkiáltott. Egyetlenegy alak sem akadt közöttük, akinek ne lebegett volna a feje felett valamilyen kép. Egészen elképesztő élmény volt ilyen sok látomást megpillantani. Egyszerre az összeset. A képek ott villóztak a betegek, a gyengék és a magukra hagyottak feje felett.

– Egy ezüstbárdot látok annak a férfinak a feje felett – szólalt meg Min, és egy szakállas koldusra mutatott. A férfi lehorgasztott fejjel a falnak támaszkodott. – Sereget fog vezetni az Utolsó Csatában. Az a nő pedig, igen, az ott, aki az árnyékban bujkál, eljut a Fehér Toronyba, kiképzik és aes sedai lesz belőle. Látom Tar Valon Lángját mellette, és tudom, hogy ez mit jelent. Látod azt a fickót ott a közelében, aki úgy néz ki, mint egy utcai bajkeverő? Meg fogja menteni a nő életét. Tudom, hogy így ránézésre valószínűtlennek tűnik, de a fickó harcolni fog. Mind harcolni fognak. Jól látom!

Közelebb lépett a kedveséhez és megfogta a kezét.

– Erős leszel, Rand. Sikerülni fog! Te vezeted őket. Tudom.

– Láttad azt is? – kérdezte a fiatalember. – Egy látomásban?

A lány megrázta a fejét.

– Nincs szükségem látomásokra. Hiszek benned.

– Majdnem megöltelek – suttogta Rand. – Ha rám nézel, akkor egy gyilkost látsz. Érzed a kezemet a torkodon.

– Miket beszélsz! Dehogy is! Rand, nézz a szemembe! De hiszen érzel a kötésen keresztül is. Érzel bennem akárcsak parányi habozást vagy félelmet is?

Rand mélyen Min szemébe nézett. A lány nem hátrált el. Bármikor bele tudott nézni az ő pásztorlegénye szemébe. Az ifjú végül kihúzta magát.

– Jaj, Min, hát mitévő lennék nélküled?

A lány felhorkant.

– Királyok és aiel főnökök követnek mindenhova. Ott vannak az aes sedaiok, az asha'manek és a ta'verenek. Biztosra veszem, hogy meglennél nélkülem.

– Hát nem – felelte Rand. – Te mindenkinél fontosabb vagy. Arra emlékeztetsz, hogy ki is vagyok. Ezenfelül sokkal világosabban gondolkozol, mint a legtöbben az állítólagos tanácsadóim közül. Ha királynő szeretnél lenni, csak egy szavadba kerül.

– Nekem csak te kellesz, buta csacsi.

– Köszönöm – felelte a fiú, aztán habozni kezdett. – Persze nem lenne olyan nagy baj, ha nem szidnál állandóan.

– Nehéz az élet, igaz?

Rand elmosolyodott. Felkelt és mélyen beszívta a levegőt. Még mindig érződött a lelkiismeret-furdalása, de már képes volt kezelni ezt is, ahogy a kínokat kezelte. A közelben álló menekültek felpillantottak. Rand ekkor a szakállas koldus felé fordult, akire Min az előbb felhívta a figyelmét. Az ülő fickó mindkét lába belelógott a sárba.

– Te vagy az – szólította meg a férfi Randet. – Te vagy az Újjászületett Sárkány.

– Igen – válaszolta az ifjú. – Katona voltál?

– Én… az előző életemben – bólintott a férfi elködösülő tekintettel. – A királyi gárda tagja voltam, mielőtt őfelségét elvitték volna, mielőtt Chadmar nagyasszony kezébe kerültünk volna. Feloszlattak minket.

A szemében mélységes elcsigázottság látszott, amikor eszébe jutottak a letűnt napok emlékei.

– Nagyszerű! – kiáltotta Rand. – Talpra kell állítanunk ezt a várost, kapitány!

– Kapitány? – kérdezte a férfi. – De hát én…

Felemelte a fejét. Felállt és leporolta magát. Bár szakadt ruhát viselt és kócos volt a szakálla, hirtelen úgy állt ott, mint egy katona.

– Hát, azt hiszem, igazad van. De nem hiszem, hogy könnyű dolgunk lesz. Az emberek éheznek.

– Azzal majd én törődök – bólintott Rand. – Gyűjtsd össze a katonáidat!

– Nem tudom, hol lehetnek a legények… vagyis várjunk csak! Hiszen ott van Votabek és Redbord.

Integetni kezdett azoknak a keménykötésű fickóknak, akiket Min észrevett kicsivel korábban. A két férfi habozva elindult a kapitány felé.

– Durnham? – kérdezte az egyik. – Mégis, mit akarsz?

– Véget vetni a törvénytelenségnek a városban – felelte Durnham. – Rendbe hozzuk a dolgokat. Kitakarítunk. Sárkány nagyurunk visszatért.

Az egyik fickó a földre köpött. Jól megtermett, sötét bőrű, göndör, fekete hajú domani volt. Az arcát csupán vékonyka bajusz díszítette.

– A Fény égetné meg! Itt hagyott minket. Én…

Elhallgatott, amikor meglátta Randet.

– Sajnálom! – mondta a fiatalember, és a domani szemébe nézett. – Csalódást okoztam. Többet nem teszek ilyet.

A bajszos ekkor a társára pillantott. Az megvonta a vállát.

– Laintól egy büdös vasra sem számíthatunk. Miért ne próbálnánk itt szerencsét?

– Naeff! – kiáltotta Rand, és magához hívta az asha'mant. A két Hajadonnal együtt Naeff odament hozzájuk. – Nyiss Kaput vissza a Kőbe! Fegyverre, páncélzatra és egyenruhákra van szükségem.

– Már nyitom is – felelte Naeff. – A katonák majd áthordják ide…

– Nem! – vágott a szavába Rand. – Csak tegyék le a készleteket ezen az oldalon. Abban az épületben. Mindjárt csinálok helyet egy Kapu számára. Katonák viszont ne jöjjenek!

Körülnézett az utcán.

– Bandar Eban már éppen eleget szenvedett a kívülállók miatt. A mai napon nem léphetnek hódítók a földjére.

Min hátralépett és ámuló szemmel követte az eseményeket. A három katona besietett az épületbe és kizavarta onnan az utcagyerekeket. Amikor Rand megpillantotta a kölyköket, megkérte őket arra, hogy legyenek a futárjai. Azonnal beleegyeztek. Mindenki engedelmeskedett neki, ha előtte megnézték maguknak.

Bárki más talán arra gondolhatott volna, hogy a Sárkány valamilyen Kényszert alkalmazott. Min azonban jól látta az arckifejezésüket. Ahogy megváltozott. Ahogy felvillant a remény szikrája a szemükben. Megértették, hogy megbízhatnak Randben. Végre valami, amiben a reményeik szerint bízhattak.

A három katona útra bocsátott néhány hírnökfiút és -lányt. A régi bajtársaikat hívták magukhoz. Naeff megnyitotta a Kaput. Néhány perccel később az első három katona már ki is sétált az épületből. Ezüstszín mellvértet és egyszerű, zöld egyenruhát viseltek. Megfésülték a hajukat, rendbe tették a szakállukat, és még arra is volt idejük, hogy megmossák az arcukat. Már nem tűntek csavargóknak. Katonák voltak. Nem a legjobb illatú harcosok, de akkor is katonák.

Egy nő lépett oda Randhez. Min korábban azt látta róla, hogy majd megtanul fókuszálni. Rövid beszélgetés után bólintott, majd férfiakat és asszonyokat gyűjtött maga köré. Vízzel teli vödröket hoztak a kútról. Min csodálkozva nézte őket. A majdani aes sedai emberei elkezdték tisztára mosni a menekültek arcát és kezét.

Egyre többen gyűltek köréjük. Némelyikük arcán kíváncsiság, másokén ellenséges érzelem látszott. A legtöbbjüket egyszerűen az események mozgása ragadta magával. A talpraesett asszonyság intézkedni kezdett. Az emberei szétválogatták a menekülteket, és munkát adtak nekik. Volt, aki elkezdte összegyűjteni a betegeket és a sebesülteket. Mások egyenruhát és kardot kaptak. Egy másik asszonyság maga köré gyűjtötte az utcagyerekeket. Megpróbálta kideríteni, hogy mi történhetett a szüleikkel, már ha ismerték a szüleiket.

Min letelepedett arra a ládára, amin addig Rand ült. Egy órával később Durnham kapitány és két hadnagya parancsszavát már ötszáz katona várta. Az ötszáz harcos közül jó pár olyan is akadt, aki újra és újra hitetlenkedő pillantást vetett a tiszta ruhájára és a csillogó mellvértjére.

Rand sokukkal személyesen is beszélt. Bocsánatot kért. Éppen egy nővel beszélt, amikor hátul mozgásba lendült a tömeg.

Az ifjú megfordulva egy lassan közeledő idős férfit pillantott meg. A jövevény bőrét iszonyatos kelések borították. Az emberek elhátráltak a közeléből.

– Naeff! – kiáltotta Rand.

– Nagyuram?

– Hozd át az aes sedaiokat! – utasította Rand. – Ezek az emberek itt Gyógyításra várnak.

A mosdatást irányító asszonyság a gondjaiba vette a szerencsétlen vénembert.

– Nagyuram – szólalt meg Durnham kapitány.

Min döbbenten bámulta a tisztet. Durnham szerzett valahonnan egy borotvát, és megszabadult a szakállától. Jól látszott határozott állkapcsa. A domani bajuszát viszont meghagyta. Négy katona kísérte.

– Több helyre van szükségünk, nagyuram – folytatta Durnham. – Megtelt az épület, amit kiválasztottál. Egyre többen jönnek. Tele van velük az utca.

– Mit javasolsz? – kérdezte Rand.

– Menjünk a kikötőbe! – felelte Durnham. – A dokkokat a város egyik befolyásos kalmárja őrzi. Biztosra veszem, hogy találunk ott üres raktárépületeket. Régen az ennivalót tartottuk ott… hát mostanra már nem maradt.

– Mi van a kalmárral a kikötőben? – kérdezte a Sárkány.

– Nagyuram, szerintem neked nem lesz gondod vele – jelentette ki a kapitány.

Az ifjú elmosolyodott, és intett Durnhamnek, hogy mutassa az utat. Közben a kezét Min fölé nyújtotta.

– Rand! – szólalt meg a lány, miközben odasietett hozzá. – Ételre lesz szükségük.

– Igen – bólintott a fiatalember. Dél felé pillantott, a legközelebbi raktárépületek irányába. – A kikötőben majd találunk.

– Hogy lehet, hogy még nem ették meg?

Rand nem válaszolt. Az újjáalakított városi őrség élére álltak. A zöld-ezüst haderő élén a kikötő felé indultak. A sereget a reménykedő menekültek növekvő tömege követte.

A nagyvilágban kevés város büszkélkedhetett olyan hatalmas kikötővel, mint Bandar Eban. A mólók félkör alakban helyezkedtek el a város lába előtt. Min meglepődve látta, hogy milyen sok hajó horgonyzott a kikötőben. Legtöbbjük a tengeri nép járműve volt.

Tényleg, gondolta. Rand velük hozatott élelmiszert a városba. Csak hát megromlott az egész. Miután a Sárkány eljött a városból, hírét vette, hogy a hajókon tárolt összes élelmiszer tönkrement, amikor megérintette a Sötét Nagyúr.

A kikötőbe vezető utat valaki barikádokkal zárta el. Az erődítés mögött fegyveresek álltak. A kisebb utakat is lezárták. Az egyenruhások idegesen szemlélték a barikád mögül Rand közeledő seregét.

– Egy lépést se tovább! – kiáltotta valaki. – Nem engedünk…

Az ifjú felemelte a kezét és intett vele. A barikádot deszkákból és bútordarabokból építették fel. Ekkor az egész megremegett, majd hangosan recsegve oldalra siklott. A mögötte álló fegyveresek üvöltve hátrálni kezdtek.

Rand intésére a barikád az út mellett állt meg. A fiatalember folytatta az útját, és Min érezte benne a belsejét kitöltő békességet. Botokkal felszerelt, tágra nyílt szemű, szakadt ruházatot viselő férfiak álltak szemben velük. Rand a legelöl állóra nézett.

– Ki az, aki kizárta a népemet a kikötőből? Ki az, aki saját magának halmozta fel az ételt? Beszélni kívánok… ezzel a személlyel.

– Sárkány nagyuram? – hallatszott egy meglepődött hang.

Min a hang irányába fordult. Magas, hórihorgas férfi közeledett sietve a kikötő irányából. Vörös domani öltözéket viselt. Az inge egykor finom szabású, drága portéka lehetett. Mostanra már megkopott és összegyűrődött. A férfi kimerültnek látszott.

Mi is volt a neve? – töprengett Min. Iralin. Ez az. Ő itt a kikötő parancsnoka.

– Iralin? – kérdezte Rand. – Mi folyik itt? Mit műveltél?

– Hogy mit műveltem?! – méltatlankodott a férfi. – Minden erőmmel azon voltam, hogy megakadályozzam azt, hogy valaki is megrohanja a hajókat a romlott készletek kedvéért! Aki eszik belőle, az megbetegszik és meghal. Senki nem hallgatott rám. Több csapat is megpróbálta megrohanni a kikötőt az élelmiszer miatt. Én viszont úgy döntöttem, hogy megakadályozom az öngyilkosságukat. Aki eszik belőle, az meghal.

Iralin még soha sem volt ennyire mérges. Min úgy emlékezett rá, mint egy békés, nyugodt férfira.

– Chadmar úrnő egy órával az után menekült el, hogy nagyuram távozott – folytatta Iralin. – A Kereskedőtanács többi tagja is csak egy napig bírta. Ezek az átkozott tengeri csavargók pedig ragaszkodnak ahhoz, hogy kirakodják az árujukat. Addig nem hajlandóak elmenni. Csak azt fogadták volna el, ha megfizetem őket, hogy csináljanak valami mást. Így aztán én itt vártam, hogy az éhhalál végezzen a lakossággal, vagy hogy az emberek felzabálják a romlott ételt és meghaljanak, vagy esetleg, hogy minden lángba boruljon, és vérfürdő végezzen a lakossággal. Na ez az, amit én itt műveltem. És Sárkány nagyuram mit csinált közben?

Rand becsukta a szemét és felsóhajtott. Iralintól nem kért úgy elnézést, mint a többiektől. Talán mert belátta, hogy ezzel semmire sem ment volna. Min viszont szúrós pillantást vetett a kikötő urára.

– Nagy súly nehezedik az ő vállára, kalmár. Nem vigyázhat minden egyes…

– Hagyd csak, Min! – szólt közbe Rand, és a lány karjára tette a kezét. Kinyitotta a szemét. – Megérdemlem. Iralin, mielőtt távoztam a városból, már beszámoltál arról, hogy a hajókon tönkrementek a készletek. Minden egyes hordót, minden egyes zsákot ellenőriztetek?

– Éppen eleget néztem meg – felelte Iralin még mindig ellenségesen. – Ha kinyitok száz zsákot, és mindegyikben ugyanazt a mocskot találom, akkor már könnyű meglátni az összefüggést. A feleségem megpróbálta szétválogatni a rothadt gabonát a biztonságban fogyaszthatótól. Már ha egyáltalán maradt olyan gabona, amit még meg lehetne enni.

Rand elindult a hajók felé. Iralin követte. Zavartnak látszott talán, mert a Sárkány nem üvöltözött vele. Min utánuk sietett. A tengeri nép egyik hajója a móló közelében horgonyzott. Kötelek rögzítették a gerendákhoz. A fedélzetén néhány tengerész ácsorgott.

– A hajóúrnővel kívánok beszélni! – kiáltott fel hozzájuk Rand.

– Én vagyok az – felelte az egyik tengerész. Az egyenes, fekete hajú asszony fürtjei közé ősz csíkok vegyültek. Jobb kezén tetoválások látszottak. – Milis din Shalada Háromcsillag.

– Egyezséget kötöttünk – folytatta Rand –, hogy élelmet szállítotok ide.

– Az a fickó nem akarja, hogy kirakjuk a rakományt! – kiáltotta Milis, és Iralin felé biccentett. – Azt mondta, ha elkezdjük kipakolni, akkor az íjászaik tüzet nyitnak ránk.

– Képtelen lennék visszatartani az embereket – magyarázta Iralin. – Kénytelen voltam elterjeszteni a városban azt a szóbeszédet, hogy a tengeri nép nem akarja átadni a készleteket.

– Látod, hogy min mentünk keresztül miattad? – nézett Milis az ifjú szemébe. – Kezdek már kételkedni abban, hogy okos dolog volt-e üzletet kötni veled, Rand al'Thor.

– Kétségbe vonnád azt, hogy én vagyok a Coramoor? – kérdezte az ifjú rezzenéstelen tekintettel.

A hajóúrnő képtelen volt elfordulni a fiatalembertől.

– Azt nem – válaszolta Milis. – Azt hiszem, abban nem kételkedem. Bizonyára fel akarsz jönni a Hullámtaraj fedélzetére.

– Felmehetek?

– Gyere hát! – intett a nő.

Leengedtek egy pallót, Rand pedig Min, Naeff és a két Hajadon társaságában a fedélzetre lépett. Rövid habozás után Iralin, a kapitány és néhány városi katona is követte.

Milis a fedélzet közepére vezette a látogatókat. Egy csapóajtón keresztül itt lehetett lemászni a hajó rakterébe. A létrán először Rand ereszkedett alá. Csak egy kézzel kapaszkodhatott, így óvatosan mozgott. Őt Min követte.

A nyílásokon beeső fénysugarak rengeteg gabonás zsákot világítottak meg odalent. Por lebegett a fojtogató levegőben.

– Örülünk, hogy megszabadulunk ettől a szállítmánytól – magyarázta halkan Milis, miután ő is lelépdelt. – Majdnem kipusztultak miatta a patkányok.

– Azt hinné az ember, hogy ennek örülnétek – szólalt meg Min.

– A hajó patkányok nélkül olyan, mint az óceán viharok nélkül – felelte Milis. – Mind a kettő miatt panaszkodunk, de a legénység fortyogni szokott, valahányszor újabb döglött kártevőre bukkannak.

A deszkapadlón jó pár nyitott gabonás zsák is hevert. Az oldalra fordult zsákok sötét tartalma kiömlött. Iralin korábban megemlítette, hogy megpróbálták szétválasztani a romlott és az ehető gabonát. Min nem látott ehetőt. Csupán megráncosodott, elszíneződött gabonaszemcséket.

Rand némán bámulta a nyitott zsákokat, miközben Iralin is leereszkedett a raktérbe. Végül Durnham kapitány és az emberei érkeztek le.

– Minden megromlik, minden tönkremegy – magyarázta Iralin. – Nem csak ez a gabona. A menekülők magukkal hozták a téli készleteiket a falvakból. Minden tönkrement. Nincs mit tenni, ránk a halál vár. Nem éljük már meg azt az átkozott Utolsó Csatát. Meg fogunk…

– Békesség, Iralin! – suttogta Rand. – Nem olyan rossz a helyzet, mint ahogy azt gondolod.

Odalépett a zsákok mellé, és kikötötte az egyik legfelső száját. A zsák az oldalára fordult, és aranyszínű árpa ömlött ki belőle a raktér padlójára. Egyetlen gabonaszemcsén sem látszódott a romlás sötét foltja. Úgy tűnt, mintha csak az előbb aratták volna le a gabonát. Minden szem telt és gömbölyded volt.

– Ezzel meg mit műveltél? – kiáltott fel Milis.

– Semmit – válaszolta Rand. – Eddig a rossz zsákokat nyitottátok fel. Az összes többi rendben van.

– Ezt nem hiszem el – kételkedett Iralin. – Még hogy csakis kizárólag a rossz zsákokat nyitottuk fel, anélkül hogy egyetlen ép zsákra is bukkantunk volna? Ez nevetséges!

– Dehogyis nevetséges – ellenkezett Rand, és a kezét a férfi vállára tette. – Csak hihetetlen. Jó munkát végeztél itt, Iralin. Nagyon sajnálom, hogy ilyen szörnyű körülmények között hagytalak! Ezennel kinevezlek a Kereskedőtanács fejének.

Iralin leesett állal hallgatta.

Közben Durnham kapitány kinyitott egy másik zsákot.

– Ez itt rendben van.

– Akárcsak ez is! – kiáltotta az egyik embere.

– Krumplit találtam – szólalt meg az a katona, aki egy hordó tartalmát vizsgálta. – Semmivel sem rosszabb, mint amit azelőtt láttam. Őszintén szólva még szebb is. Cseppet sincs kiszáradva. Pedig hát az elmúlt télről maradt meg.

– Tegyétek közhírré a felfedezést! – utasította Rand a katonákat. – Szervezzétek meg a készletek átszállítását a raktárépületekbe! Gondosan őrizzétek a gabonát! Iralin jogosan tartott attól, hogy az emberek megrohanják a kikötőt. Nyersen senki sem kaphat gabonát. Az emberek elkezdenének üzérkedni vele. Felhalmoznák. Szerezzetek üstöket meg tűzifát! Főzzetek meg egy nagy adaggal! A többi kerüljön be a raktárakba! Igyekezzetek!

– Igenis, uram! – lelkesedett Durnham kapitány.

– Nem kell tartanunk azoktól, akik elkísértek a kikötőbe – folytatta Rand. – Ők nem lopják el az ételt. Megbízhatunk bennük. Bízzátok rájuk a hajók kirakodását, és a romlott gabona elégetését! Sok ezer olyan zsák van még itt, aminek ehető a tartalma.

Ekkor Min felé fordult.

– Gyere! Az aes sedaiok elkezdhetik a Gyógyítást.

De aztán habozni látszott, majd a még mindig döbbenten ácsorgó Iralin felé fordult.

– Iralin nagyúr, egyelőre te vagy a város kormányzója. Durnham a katonai parancsnokod. Nemsokára elég csapatod lesz ahhoz, hogy helyreállítsátok a rendet.

– A város kormányzója… – kételkedett Iralin. – Jogod van erre?

Rand elmosolyodott.

– Valakinek irányítania kell. Sietve láss hozzá! Nagy munka vár ma ránk. Én viszont csupán addig maradhatok, amíg rendbe nem jöttek a dolgok. Talán egy napot.

Azzal felkapaszkodott a létrán.

– Egy napig? – kérdezte Iralin, és Min felé fordult. – Hogy rendbe jöjjenek a dolgok? Egy nap alatt képtelenség lesz. Vagy nem?

– Azt hiszem, Iralin nagyúr, el fog képedni, ha látja, Rand mire képes – válaszolta Min, majd a létrát megragadva elindult felfelé. – Én minden nap elképedve bámulom.

Huszonhatodik fejezet

A tárgyalás

Perrin a hatalmas sereg élén kiügetett a táborból. A magasban már nem lobogott a farkasfejes zászló. Amennyire meg tudta ítélni, a harcosok engedelmeskedtek a parancsának, és elégették a vásznakat. De ő maga már nem volt annyira biztos abban, hogy jó döntést hozott.

A levegőben furcsa szag úszott. Úgy érezte, mintha egy évek óta bezárt helyiségben lett volna. Állott lenne a levegő? Gyorsan elérték a jehannahi országutat. Grady és Neald Perrin két oldalán ügetett. Az illatuk azt mutatta, hogy készen állnak a harcra.

– Neald, biztos, hogy elég erős vagy? – kérdezte az ifjú, amikor az úton délkelet felé fordultak.

– Soha ne legyek ennél jobban, nagyuram! – válaszolta az asha'man. – Elég erős vagyok ahhoz, hogy elpusztítsak néhány fehérköpenyt. Mindig is szerettem volna kipróbálni, milyen érzés.

– Csak egy bolond örül annak, ha gyilkolnia kell – nézett rá Perrin.

– Hát igen, nagyuram – habozott Neald. – Viszont lehet, hogy meg kellene említenem…

– Ne beszélj már ostobaságokat! – vágott a szavába Grady.

– Tessék? – kérdezte Perrin.

Grady zavartnak tűnt.

– Semmiség. Biztosra veszem.

– Na, mondd csak, Grady! – figyelmeztette az ifjú.

Az idősebb férfi mélyen beszívta a levegőt.

– Ma reggel megpróbáltunk Kaput nyitni, hogy hazaküldjük a menekülteket. Nem sikerült. Korábban egyszer már megtörtént ugyanez. A fonatok széthullottak és semmivé foszlottak.

– A többi fonat rendben működik? – komorodott el Perrin.

– Hát persze! – vágta rá azonnal Neald.

– Na, csak ezért mondtam, nagyuram – magyarázta Grady. – Biztosra veszem, hogy sikerülni fog, ha újra megpróbáljuk. Nem gyakoroltuk eleget.

Nem tűnt túlzottan valószínűnek, hogy szükség lesz az Utazásra az aznapi csata során. Hiszen itt volt a két asha'man, meg a hatalmas sereg. Ennek ellenére zavarba ejtő volt rájönni, hogy nem tudnak majd így visszavonulni. Remélhetőleg a többi fonat megbízhatóan működik. Perrin arra számított, hogy Grady és Neald majd szétzilálja a fehérköpenyek csatanyitó rohamát.

Lehet, hogy vissza kellene fordulnunk, gondolta az ifjú, de aztán rögtön elhessegette a gondolatot. Rosszkedvűen készült a csatára. Görcsbe rándult a gyomra, amikor arra gondolt, hogy egymás ellen fordulnak az emberek. Hiszen a Sötét Nagyúr volt az igazi ellenség! Mégsem tehetett mást.

Folytatták az útjukat. Súlyos kalapácsa az oldalán lógott. Ugró arra utalt, hogy a kalapács semmiben sem különbözött a bárdtól. A farkas szemében az egyik fegyver pont olyan volt, mint a másik.

Perrin oldalán mayene-i Szárnyas Őrök ügettek. Vörösre festett mellvértjük valósággal ragyogott. Olyanok voltak, mint a lecsapni készülő sólymok. Alliandre katonái olyan elszánt magabiztossággal követték őket, mintha lavinaként akartak volna az ellenfélre zúdulni. A folyóközi íjászok karcsú, de erős derekú fiatal tölgyfákra hasonlítottak. Az aielek pedig borotvaéles fogú viperák voltak. A vonakodó tudós asszonyok is hadba vonultak. Kiszámíthatatlan erők fortyogtak bennük, mint odafent a viharfelhőkben. Perrin nem lehetett biztos abban, hogy harcolni fognak-e a kedvéért.

A hadsereg maradék része már nem volt ennyire lenyűgöző. A legkülönfélébb fegyveresek verődtek egymás mellé. A legkülönbözőbb életkorú és képzettségű férfiak: zsoldosok, maldeni menekültek vonultak a fehérköpenyek felé. Olyan nők is akadtak közöttük, akik látták a Hajadonokat és a Cha Faile tagjait. Ragaszkodtak ahhoz, hogy olyan kiképzést kapjanak, mint a férfiak. Perrin nem állította meg őket. Hiszen közeledik az Utolsó Csata. Mégis kicsoda ő, hogy megállítsa azokat, akik harcolni akarnak?

Az viszont igenis felmerült benne, hogy megtiltja Faile-nak, hogy vele menjen a csatába. Gyorsan belátta, hogy egy ilyen tiltásnak mi lett volna az eredménye. Ehelyett inkább a sereg végén helyezte el. Tudós asszonyok és a Cha Faile vette körül, a kíséretét pedig aes sedaiok alkották.

Erősebben megszorította a kantárt. A menetelők lépései hangosan dübörögtek. A menekültek nagy részének nem jutott vértezet. Arganda könnyűgyalogságnak nevezte őket. Perrinnek viszont egészen más jutott az eszébe: „felfegyverzett ártatlanok”. Miért követték? Hát nem értik, hogy először ők fognak elesni?

Ezek az emberek megbíztak benne. A Fény égetné meg valamennyit, de akkor is bíztak benne! A fiatalember keze megpihent a kalapács fején. Beleszagolt a levegőbe. Izgalom keveredett félelemmel. A paták és a lábak mennydörgő zaja miatt eszébe jutott a sötét égbolt. Mennydörgött, de nem csapott be villám. Néha pedig villámlott, de nem hallatszott mennydörgés.

Feltűnt a csatatér. A széles, zöld fűvel borított síkság túlsó felén fehér ruhás csapatok sorakoztak. A fehérköpenyes sereg harcosai ragyogóan fényesre sikált ezüst mellvértet viseltek. Zubbonyuk és köpenyük egyformán tiszta fehéren tündökölt. A füves síkság jó csatatérnek látszott. Persze ugyanilyen jól tele lehetett volna ültetni gabonával is.

Ahhoz, hogy megértsünk valamit, fel kell fognunk a részeit, és azt, hogyan működik.

Mi volt az egykori csatabárdja célja? A gyilkolás. Pontosan ezért készítették. Kizárólag arra volt alkalmas.

A kalapács azonban más volt.

Perrin meghúzta a kantárt és megállt a lovával. Mellette a két asha'man is megtorpant. A katonák menetoszlopa lassan megállapodott. A harcosok feltorlódtak. A menetelő lábak zaját felváltották a harsány parancsszavak.

A levegő nem mozdult. A magasban felhők takarták az eget. Perrin nem érezte a fű, vagy a távoli fák illatát, mert a levegőben rengeteg por kavargott és az emberek iszonyúan izzadtak a páncéljukban. A lovak hangosan felhorkantak, néhányan pedig legelni próbáltak a fűből. Pár hátas nyugtalanul mozgolódott. Érezték, hogy lovasaik is idegesek.

– Nagyuram? – kérdezte Grady. – Miért álltunk meg?

A fehérköpenyek serege készen állt a támadásra. Elöl V alakban elhelyezkedő lovasok álltak. Lándzsáik még az ég felé meredtek. Készen álltak arra, hogy leeresszék őket, hogy vért ontsanak.

– A csatabárddal csak gyilkolni lehet – szólalt meg Perrin. – A kalapács viszont egyaránt képes az alkotásra és a pusztításra is. Ez a különbség.

Hirtelen a helyükre kerültek a dolgok. Ezért kellett elhajítania a csatabárdot. Hiszen dönthetett úgy is, hogy nem fog gyilkolni. Nem hagyja, hogy vérontásra kényszerítsék.

Gaul felé fordult. A harcos néhány Hajadon társaságában ott állt a közelben.

– Jöjjenek ide az aes sedaiok és a tudós asszonyok!

Majd elbizonytalanodott.

– Ez a parancsom az aes sedaioknak, a tudós asszonyokat viszont erre kérem. A folyóközi emberek is jöjjenek ide!

Gaul bólintott, és rohanva elindult a parancsokkal. Perrin visszafordult a fehérköpenyek felé. Minden hibájuk ellenére a gyermekek határozottan ragaszkodtak a tisztességes viselkedéshez. Addig nem támadnak, amíg az ő serege nem rendeződik csatarendbe.

Nem sokkal később már a tudós asszonyok és az aes sedaiok is ott álltak mellette. Észrevette, hogy Faile is odaérkezett hozzá. Végül is éppen ő mondta neki, hogy maradjon a tudós asszonyokkal. A felesége felé fordult, és odahívta maga mellé. A folyóközi harcosok a sereg szárnyán bukkantak fel.

– Gaul elmondta, hogy nagyon udvarias voltál – szólította meg Edarra Perrint. – Ez azt jelenti, hogy olyan dolgot akarsz tőlünk, amit nem szívesen teszünk meg.

Az ifjú elmosolyodott.

– Azt akarom, hogy segítsenek megakadályozni ezt a csatát!

– Nem akarod eljárni a lándzsák táncát? – kérdezte Edarra. – Hallottam ám arról, hogy mit követtek el ezek a fehérruhás alakok a vízföldi országokban. Azt hiszem, hogy a köpenyük fehérségével csupán a belső sötétséget akarják eltakarni.

– Nem tudják, mit tegyenek – magyarázta Perrin. – Na jó, ennél jóval többről van szó. A Fény verné meg őket, annyira elegem van belőlük! Mégsem harcolhatunk ellenük, hiszen közeledik az Utolsó Csata. Ha magunk között civakodunk, akkor gyengén fogunk szembeszállni a Sötét Nagyúrral.

Edarra nevetni kezdett.

– Nagyon megnézném azt, ahogy valaki erről beszél a shaidóknak, Perrin Aybara. De még annál is inkább megnéztem volna, hogy valaki ugyanerről akar meggyőzni téged, amikor a feleséged még a shaidók kezében volt.

– A shaidók rászolgáltak a halálra – felelte az ifjú. – Nem vagyok biztos abban, hogy ez igaz ezekre a fehérköpenyekre is. Talán elég lesz, ha alaposan rájuk ijesztünk. Azt akarom, hogy a tudós asszonyok és az aes sedaiok felrobbantsák a talajt a seregük előtt!

– Nem kérhetsz ilyet tőlünk, Aybara – szólt közbe Seonid szigorú arccal. – Nem veszünk részt a csatádban.

Az alacsony Zöld nővér határozottan a fiú szemébe nézett.

– Nem kell részt venni a csatában! – ellenkezett Perrin. – A csata megakadályozásáról beszélek.

Seonid elkomorult.

– Attól tartok, a két dolog egy és ugyanaz. Ha csapást mérünk a talajra, akkor fegyverként használjuk az Egyetlen Hatalmat. Bajt okozhatunk azoknak az embereknek. Nagyon sajnálom!

Perrin a fogát csikorgatta, de nem erősködött tovább. Talán elég lesz a tudós asszonyok és az asha'manek ereje is. Inkább a folyóköziek felé fordult.

– Tam, szólj az embereknek, hogy illesszék a húrra a nyílvesszőt és álljanak készen a lövésre!

Az idősebb férfi bólintott, és elküldött egy futárt a paranccsal. A Folyóköz harcosai felsorakoztak. Olyan messze álltak az ellenségtől, hogy a legtöbb íjjal nem is lehetett volna ellőni odáig. Egy jól megfeszített folyóközi hosszúíj azonban elvitt még olyan messzire is.

Perrin odabiccentett a tudós asszonyoknak, aztán intett az asha'maneknek. De még meg sem szólalhatott, a fehérköpenyek előtt máris valósággal kirobbant a talaj. Az egész mező megrázkódott. Föld fröccsent fel a magasba. Grady és Neald elindult előre.

A fehérköpenyek lovai felágaskodtak. Rémült emberek üvöltöztek. A sereg élén álló kis csoport azonban nem zavarodott össze a robbanások miatt. Az uralmuk alatt tartották a lovaikat. Ők lesznek a vezérek. És tényleg, Perrin felismerte, hogy ott volt maga a főúrkapitány is.

Újabb földdarabok robbantak a magasba. Amikor visszazuhantak, hosszú árok kígyózott a mélyben. A tudós asszonyok feszült tekintete arról árulkodott, hogy javában fókuszálnak.

– Fel tudnátok hangosítani a beszédemet? – kérdezte Perrin.

– Tudom, hogyan kell – felelte Grady. – Egyszer láttam, hogy a M'Hael hogyan csinálta.

– Remek – biccentett Perrin, és Tam felé fordult. – Ha a fókuszálók befejezték, az íjászok lőjenek ki néhány hosszú nyílzáport! Próbálják meg célba venni azt az árkot.

Néhány pillanattal később elcsitultak a robbanások. A folyóközi íjászok megfeszítették, majd elengedték a húrt. Elnyújtott ívben vastag nyílvesszők fellege emelkedett a magasba. Az árok megtelt belelőtt nyílvesszőkkel. Perrin szemmel tartotta a fehérköpenyes sereget. Felbomlott a hadrendjük. Szétzilálódtak a soraik.

Hangos lódobogás, és a vértezet csörgése jelezte Arganda érkezését. Ghealdan seregeinek főparancsnoka szúrós tekintettel bámult Perrinre tollas sisakja árnyékából.

– Ennek meg mégis mi értelme volt, ha szabad kérdeznem, Aybara nagyúr? – méltatlankodott ellenségesen a főnemes. – Oda a meglepetés ereje! Több ezer ellenséggel végezhettünk volna. Szétzilálhattuk volna a bevezető támadásukat.

– Így igaz – bólintott Perrin. Faile továbbra is ott állt az oldalán. – És ezzel ők is tisztában vannak. Nézd meg az arcvonalukat, Arganda! Megrémültek. A fehérköpenyek felismerték, hogy mi várt volna rájuk, ha támadásba lendülnek. Ha ez volt itt a figyelmeztető lövésem, akkor majd mire leszek képes, ha egyszer komolyan gondolom?

– De hát nagyjából ez minden, amire képesek vagyunk – szólt közbe Faile.

– Amit viszont ők nem tudhatnak – vigyorgott az ifjú. – A legnagyobb ostobaság lett volna, ha minden erőnket beleadjuk a figyelmeztető lövésbe.

Arganda befogta a száját. Látszott rajta, hogy pontosan ez járt a fejében. Ízig-vérig katona volt. Igazi csatabárd. Nem is volt ezzel semmi baj. Perrin azonban nem lehetett fegyver. Ő a kalapács volt. Ha kiadja a parancsot, akkor majd az Argandához hasonló emberek gyilkolni fognak.

– Grady – szólalt meg ismét. – Akkor jöhet a hangom, igaz? Nagyon jó volna, ha a saját seregünk is hallaná, amit mondani akarok.

– Szerintem menni fog – bólintott Grady.

Perrin vett egy mély lélegzetet, aztán megszólalt:

– Perrin Aybara vagyok! – kiáltotta, és a hangja végigdübögött a síkságon. – Az Újjászületett Sárkány barátjaként az ő parancsára állok itt. Úton vagyok az Utolsó Csatába. Főúrkapitány, te azt követelted, hogy találkozzak veletek, és én eljöttem. Megtettem, amire kértél. Most viszont azt kérem, hogy viszonozd a gesztusomat, és tárgyalj velem! Ha már készen állsz arra, hogy megölj, mielőtt elindulhatnék az Árnyék ellen, akkor legalább annyi megbecsülést tanúsíts az irányomba, hogy még egyszer megpróbáljuk megakadályozni a vérontást!

Grady felé fordult. Az asha'man elengedte a hangosító fonatot.

– Van egy sátrunk, amiben leülhetünk tárgyalni?

– A táborban van egy – felelte Faile.

– Nyithatok egy Kaput – biccentett Neald, és megpödörte a bajuszát, vagy legalábbis azt a vékonyka szőrcsomót az orra alatt, amelyet bajusznak tartott és viasszal formált hegyesre.

– Rendben.

Neald összpontosított. Semmi sem történt. A fiatalember arca tűzpirossá vált.

– Nem működik. Sem az Utazás, sem a Siklás.

– Értem – bólintott Perrin. – Akkor küldjünk vissza egy lovast! Pár perc, és úgyis itt lesz az a sátor. Nem tudom, hogy hajlandóak lesznek-e találkozni velem, de azt akarom, hogy mi magunk készen álljunk, ha igent mondanának. Berelain és Alliandre is jöjjön! Legyenek italok és hozzátok el a sátramból a székeket, meg egy asztalt!

Kiadták a parancsokat, és egy folyóközi harcos, Robb Solter már el is vágtatott. Hajadonok futottak a nyomában. Innen nézve úgy tűnt, hogy a fehérköpenyek megfontolják az ajánlatát. Remek.

Arganda és a főtisztek nagy része visszatért a csapataihoz, hogy beszámoljanak az eseményekről, bár valószínűleg a sereg egyetlen tagja sem mulasztotta el Perrin szavait. A fiatalember nyugodtan ült lova nyergében, miközben szemmel láthatóan mindenki azt tette, amit tennie kellett.

Faile közelebb léptetett a férjéhez. Az illatába meglepődöttség vegyült.

– Mi az már megint? – kérdezte Perrin.

– Valahogy megváltoztál. Próbálok rájönni arra, hogyan.

– Csak az időt húzom – magyarázta Perrin. – Még nem döntöttem el, mi lesz. Nem akarom legyilkolni ezeket itt. Még nem. Csak ha kénytelen leszek rá.

– Márpedig ők nem fognak meghátrálni, férjuram – magyarázta Faile. – Hiszen bűnösnek tartanak téged.

– Meglátjuk – felelte az ifjú. Felnézett a magasba, mert eszébe jutott a környék különös szaga, meg az a tény, hogy nem működtek az asha'manek Kapui. A farkasálomban a Mészáros ezen a környéken kószált, és ott volt még az az üvegből készült fa is. A szél sem volt olyan, amilyennek lennie kellett volna. Az ösztönei riadót fújtak. Légy résen! Állj készen!

A kalapáccsal gyilkolni és alkotni is lehet. Perrin egyelőre még nem tudta, hogy mi vár most rá. Nem akart lecsapni az ellenfelére, csak ha nem volt más kiút.

Galad nyugodtan figyelte a füves síkságot, amelyikről korábban azt gondolta, hogy itt kerül sor a döntő csatára. Ehelyett egy hosszú szakadék tátongott a földben. A mélyedés oldalából sok száz nyílvessző állt ki.

Tudott az aes sedaiokról. Azok az asszonyok azonban senkit sem bánthattak, ha az nem akarta az aes sedait vagy az őrzőjét veszélyeztetni. Galad ezt kihasználva határozott parancsokat adott a katonáinak arról, hogy tilos az aes sedaiokra támadniuk. Nagy ívben el kellett kerülniük ezeket a nőket. Ha egy gyermek megpillant egy aes sedait, akkor meg kell állnia, főhajtással köszöntenie kell, és köteles más irányba fordítani a fegyverét. Ha az emberei világosan a nővérek értésére adják, hogy nem kívánják bántani az aes sedaiokat, akkor ezeket az asszonyokat nem lehet majd bevetni a csatában.

A gyermekek közül sokan nem hittek ebben. Azt állították, hogy puszta szemfényvesztés az a sok mese, amiben megemlítik a Három Esküt. Viszont ők nem éltek a Fehér Toronyban. Galad nem kedvelte a legtöbb aes sedait, és még annál is kevésbé bízott meg bennük, de azt tudta, hogy az esküiket nem lehetett kijátszani. A katonái most halkan, mormogva megpróbálták rendezni a soraikat. Ő a szeméhez emelte a távcsövét és végignézett Aybara arcvonalán. Fekete ruhás férfiakat látott. Több aiel asszonyt, közöttük azt, aki elkísérte Aybarát az első találkozásukra. Képes fókuszálni, ehhez nem férhet kétség. A főúrkapitány elképzelte, ahogy támadásba lendülő csapatai alatt robban darabokra a talaj. A robbanások ereje holttesteket sodort volna a magasba. Mások abban az új szakadékban végezték volna, és szétzilálódott soraikra lecsapott volna azoknak a félelmetes hosszúíjaknak a könyörtelen nyílzápora.

Dühös arccal Bornhald ügetett oda hozzá.

– Nem fogunk tárgyalni! Ugye nem fogunk tárgyalni?

Galad leengedte a távcsövét.

– De igen. Tárgyalni fogunk.

– De hiszen már találkoztál vele! – mérgelődött Bornhald. – Azt mondtad, hogy látni akarod a szemét. Az bizonyítja, hogy igazi árnyfattyú. Hát láthattad. Mi többre lenne szükség?

Byar közelebb léptetett a lovával. Mostanában testőrként többnyire ott állt Galad oldalán.

– Nem lehet megbízni abban a fickóban, főúrkapitányom.

Galad a szakadék felé biccentett.

– Azzal a támadással elpusztíthatott volna minket.

– Egyetértek Byarral! – erősködött Bornhald. – Csapdába fog csalni téged. Meggyilkol, hogy megtörjön minket.

A főúrkapitány csendben bólintott.

– Az bizony lehetséges – felelte halkan, aztán a nyeregben megfordult a közeledő Harnesh főkapitány felé. – Ha meghalok, te veszed át a parancsnokságot. Támadjatok! Könyörület nélkül. Ezennel visszavonom a parancsomat, hogy meg kell kímélni az aes sedaiokat. Öljetek meg mindenkit, akiről azt gondoljátok, fókuszál! Az ilyenekkel végezzetek először. Lehetséges, hogy egyáltalán nem értjük, mi történik itt?

– De akkor is odamész? – kérdezte Bornhald.

– Oda – felelte Galad. Korábban hagyta, hogy Bornhald és Byar belekényszerítsék ebbe a csatába. Most viszont elbizonytalanodott, hogy nem kapkodta-e el a döntését? Hiszen látta azt a szempárt. Hallotta két gyermek tanúvallomását, és beszélt olyanokkal is, akik Aybara táborából jöttek. Egyértelműnek tűnt, hogy helyénvaló támadni.

Aybara azonban igazat mondott. Tényleg eljött, hogy találkozzon vele, ahogy azt kérték. Talán valahogy mégis el lehetne kerülni a vérrontást. Galad ugyan nem hitt ebben, de ha a legcsekélyebb esély is nyílott a mészárlás elkerülésére, akkor nem kapkodhatta el az összecsapást. Ez a helyes döntés. Nem volt nehéz meghozni.

Bornhald komor arccal nézett maga elé. Érthető, hogy dühös arra az emberre, aki megölte az apját. Ez a harag azonban nem vezethette tévútra a gyermekeket.

– Velem jöhetsz – biccentett felé Galad, és mozgásra ösztökélte a lovát. – Ez rád is vonatkozik, Byar gyermek. A főkapitányok maradjanak hátra, és vegyüljenek el az embereik között, nehogy Aybara parancsnokok nélkül hagyjon minket!

Harnesh tisztelgett. Bornhald vonakodva Galad mellé ügetett. Ezt tette Byar is. A férfi szemében lángoló könyörtelen elszántság semmivel sem maradt el Bornhald dühe mögött. Ez a Perrin Aybara már mind a kettőjüket legyőzte és megalázta. Galadot a háta mögött felsorakozó ötven gyermekből álló díszőrség kísérte el.

Mire odaértek, már állt is a sátor. A lapos tetejű, egyszerű pavilon négy oszlopa szürkésbarna vászon tetőt tartott a magasba. A parányi asztal két oldalára két széket állítottak.

Aybara már az asztalnál ült. Galad érkezését látva felállt. A hatalmas termetű fickó aznap zöld zubbonyt és barna nadrágot viselt. Mind a kettő jó szabású, de dísztelen volt. A kalapácsa most is ott lógott az oldaláról. Ruházata egyszerűségről árulkodott. Galad ellenfele nem a paloták lakója, hanem a szántóföld és az erdők gyermeke volt. Egy erdőjáró, akiből nagyúr lett.

A pavilon hátsó részében két folyóközi férfi állt. A kezükben azokat az átkozottul erős íjakat tartották. Azt beszélték róluk, hogy régimódi, keménykötésű, független gazdák meg állattenyésztők. Akik éppen ezt a Perrin Aybarát választották ki arra, hogy vezesse a seregüket.

Galad belépett a pavilonba. Byar és Bornhald követték, míg az ötven katona odakint maradt.

Eltérően az utolsó találkozójuktól, ezúttal aes sedaiok is jelen voltak. Galad azonnal felismert hármat közülük. Az egyik egy alacsony cairhieni asszony volt. A másik egy karcsú, egyszerű ruhát viselő, csinos nő. A harmadik pedig alighanem Tarabonból származott. Legalábbis erre utalt a számos hajfonata. Vállkendőt viselő aiel asszonyok csoportja mellett álltak. A Lándzsa Hajadonjai vigyáztak rájuk. Az aielek jelenléte azt mutatta, hogy Aybara nem a levegőbe beszélt, amikor azt mondta, hogy az Újjászületett Sárkány küldte ide.

Galad keze megpihent a kardja markolatán, amikor körülnézett, hogy még ki tartózkodik a sátorban.

Valósággal megdermedt. Aybara széke mögött egy lenyűgöző szépségű nő állt. Nem egyszerűen szép, hanem csodálatos. Valósággal ragyogott a bájos arcát szegélyező, dús fekete haj. Vörös ruhát viselt. A vékony szövet kihangsúlyozta tökéletes alakját és a ruha mély kivágása feltárta gyönyörű keblét.

Varázslatos szempillák és lenyűgöző, sötét szem. Galad valósággal… mintha csak örvénybe került volna. Miért nem volt itt legutóbb ez a nő?

– Úgy tűnik, meglepődtél – szólalt meg Aybara, és visszaült a székre. Érdes hangon beszélt. – Mayene úrnője Sárkány nagyurunk parancsára van itt, akárcsak én. Nem láttad talán országa zászlaját a seregeim fölött?

– Én…

Galad nagy nehezen becsukta a száját, és sikerült meghajolnia a nő irányába. Berelain sur Paendrag Paeron? A szóbeszéd szerint a távoli ország úrnője rabul ejtően szép volt. Hát ezek a mesék nem túloztak. Sőt! A főúrkapitány nagy nehezen levette a tekintetét a nőről és leült a székre Aybarával szemben. Az ellenségre kell összpontosítania!

A két aranyló szem pontosan olyan zavarba ejtő volt, mint amilyenre emlékezett. Elég nehezen tudott beléjük nézni. Hát nem, ez a fickó nem lehetett más, csakis árnyfattyú. De miért követtek ilyen sokan egy szörnyeteget? Miért követi Mayene úrnője ezt a szörnyeteget?

– Köszönöm, hogy eljöttél! – folytatta Aybara. – Nagyon elkapkodtuk az utolsó találkozónkat. Ezúttal viszont megadjuk a módját. Tudnod kell, hogy a mellettem álló hölgy, Alliandre Maritha Kigarin Ghealdan királynője, a Fény felkentje, Garen falának védelmezője.

Ezek szerint a zömök, sötét hajú asszony nem volt más, mint Ghealdan jelenlegi királynője. Persze figyelembe véve az elmúlt időszak zűrzavarát, alighanem féltucatnyi ember követelte magának a trónt. A királynő is meglehetősen csinos volt, de Berelain mellett alig lehetett észrevenni. Perrin a harmadik nő felé biccentett.

– Ő pedig Faile ni Bashere t'Aybara, a feleségem, és Saldaea királynőjének az unokahúga.

Aybara felesége gyanakodva bámulta Galadot. Az orrát figyelembe véve egyértelműnek tűnt, hogy tényleg saldaeai. Bornhald és Byar nem tudtak arról, hogy a királyi család rokona.

Két uralkodó egy sátorban, és mind a kettő Aybara oldalán. Galad felkelt, és pontosan úgy hajolt meg Alliandre előtt, ahogy azt korábban Berelain irányába tette.

– Felség!

– A főúrkapitány igen udvarias férfiú – szólalt meg Berelain. – És figyelemre méltó eleganciával hajolt meg. Mondd csak, jó uram, hol tanultad azt, hogy így kell meghajolni?

Olyan volt a hangja, mint a felcsendülő muzsika.

– Andor királyi udvarában, úrnőm. Galad Damodred vagyok, az elhunyt Morgase királynő mostohafia és Elayne Trakandnak, a jelenlegi királynőnek a féltestvére.

– Végre tudom akkor a nevedet – biccentett Perrin. – Bárcsak már múltkor bemutatkoztál volna!

Berelain tekintete valósággal Galad szemébe mélyedt. Az úrnő szélesen elmosolyodott, és úgy tűnt, hogy közelebb akar lépni. De sikerült visszafognia magát.

– Galad Damondred. Igen, gondoltam, hogy valahonnan ismerős az arcod. Hogy van a húgod?

– Remélem, hogy jól! – felelte Galad. – Hosszú ideje nem találkoztam vele.

– Elayne jól van – mordult fel Perrin. – Utolsó értesülésem szerint, és azóta már eltelt jó pár nap, sikerült megszereznie a trónt. Nem lennék meglepődve, ha már javában az esküvőjére készülne. Feltéve, ha sikerül elég időre visszarángatnia maga mellé Randet abból az országból, amit éppen elfoglal.

Galad mögött Byar halkan felszisszent. Aybara talán meg akarta sérteni a tárgyalópartnerét azzal, hogy szóba hozta Elayne és az Újjászületett Sárkány kapcsolatát? Galad azonban sajnálatos módon nagyon is jól ismerte a húgát. Elayne csak az érzelmeire hallgatott, és cseppet sem helyénvaló módon nyíltan kimutatta, hogy mennyire lenyűgözte az ifjú al'Thor.

– A húgom azt teszi, amit jónak lát – felelte a főúrkapitány, és saját magát is igencsak meglepte azzal, hogy milyen ügyesen eltitkolta a húga és az Újjászületett Sárkány kapcsolata miatti felháborodottságát. – Most viszont azért találkoztunk, Perrin Aybara, hogy rólad meg a seregedről beszéljünk.

Aybara előre hajolt és mindkét kezét az asztalra fektette.

– Mind a ketten tudjuk, hogy nem a seregem miatt vagyunk itt.

– Hanem akkor mi miatt? – kérdezte Galad.

Aybara elképesztő tekintete a főúrkapitány szemébe fúródott.

– Arról a néhány férfiról van szó, akiket két évvel ezelőtt megöltem. A két Fény Gyermekéről. Mostanában bárhova is megyek, közületek mindig ott acsarkodnak páran a sarkamban.

Meglehetősen ritkán fordult elő, hogy egy gyilkos ilyen nyíltan beszélt volna arról, amit tett. Galad fülét ekkor egy kirántott kard surranása ütötte meg. Felemelte a kezét.

– Bornhald gyermek, uralkodj magadon!

– A két Fény Gyermekéről beszélsz, árnyfattyú? – hörögte Bornhald. – És mi van az apámmal?

– Semmi közöm az apád halálához, Bornhald – felelte Aybara. – Geoframot a seanchanok ölték meg, sajnos. Ahhoz képest, hogy fehérköpeny volt, egészen értelmes embernek tűnt. Igaz, ő is fel akart akasztani.

– Olyan gyilkosságok miatt akart felakasztatni, amelyeket magad is beismertél – jelentette ki nyugodtan Galad, és Bornhaldra pillantott. A tiszt visszacsúsztatta a hüvelyébe a kardját, ám az arca még mindig lángolt.

– Nem vagyok gyilkos! – ellenkezett Aybara. – Ők támadtak rám. Én csak védekeztem.

– Én ezt nem így hallottam – válaszolta a főúrkapitány. Milyen játékot játszik vele ez a fickó? – Esküvel megerősített vallomások szólnak arról, hogy a sziklák között rejtőzködtél. Amikor felszólítottak arra, hogy gyere elő, üvöltve kirohantál, és minden ok nélkül megtámadtad az embereinket.

– Igenis volt rá okom – válaszolta Aybara. – A fehérköpenyeid megölték egy barátomat.

– Azt a nőt, aki veled volt? – kérdezte Galad. – Én úgy hallottam, hogy sértetlenül megúszta.

Valóságos sokként érte, amikor annak idején Bornhald megemlítette a lány nevét. Egwene al'Vere. Úgy tűnt, ez a nő is imádta a veszélyes férfiak társaságát.

– Nem róla beszélek! – csattant fel Perrin. – A barátomat Ugrónak hívták. Aztán pedig az egyik társával is végeztek. Farkasok voltak.

De hát ez a fickó egyre jobban elássa magát!

– Farkasokkal barátkozol? Róluk köztudott, hogy az Árnyék teremtményei.

– A farkasok nem szolgálják az Árnyékot! – ellenkezett Aybara. – Ugyanannyira gyűlölik az árnyfattyakat, mint bármelyik ember, akit csak ismerek.

– És ezt meg honnan tudod?

Aybara azonban nem válaszolt. Valamit titkolhatott. Byar beszámolója szerint ellenfelük mintha csak uralkodott volna a farkasok fölött. Velük vadászott. Mintha ő maga is farkas lett volna. A beszámolónak éppen ez a része győzte meg Galadot arról, hogy elkerülhetetlen az összecsapás. Úgy tűnt, hogy Byar egyáltalán nem túlozta el a dolgot.

Egyelőre azonban nem kellett elmerülniük ebben a kérdésben. Aybara beismerte a gyilkosságok elkövetését.

– Nem fogadom el, hogy a farkasok megölése felmentést jelent számodra – szólalt meg Galad. – Számos vadász ölt már farkast, ha azok a nyájakat vagy éppen az életüket veszélyeztették. A gyermekek semmi rosszat nem tettek. A támadás éppen ezért minden ok nélkül elkövetett gyilkosság volt.

– Ennél sokkal több dologról volt akkor szó – ellenkezett Aybara. – Kétlem azonban, hogy meg tudnálak erről győzni.

– Nem lehet meggyőzni engem arról, ami nem igaz – felelte a főúrkapitány.

– És nem is vagy hajlandó békén hagyni – bólintott Aybara.

– Akkor hát ezen a ponton elakadtunk – válaszolta Galad. – Olyan bűnöket vallottál be, amelyeket én, az igazság szolgálója kénytelen vagyok megtorolni. Nem hagyhatom, hogy elmenj. Most már érted, miért gondoltam azt, hogy nincs értelme a további tárgyalásoknak?

– De mi van akkor, ha hajlandó volnék alávetni magamat egy tárgyalásnak? – kérdezte Perrin.

Aybara erőteljes orrú felesége a férje vállára tette a kezét. A fiatalember megfogta az asszony kezét, de nem fordult el Galadtól.

– Ha eljössz és elfogadod tőlünk azt a büntetést, amit megérdemelsz azért, amit tettél… – szólalt meg a főúrkapitány. Ezekért a bűnökért kivégzés jár. Nem hitte volna, hogy a szörnyeteg hajlandó lesz belemenni ebbe.

A pavilon hátsó felében felbukkant néhány szolgáló. Teát készítettek. Hogyan lehet teát felszolgálni egy harctéri tárgyaláson? Nyilvánvaló, hogy Aybara nem igazán értett az ilyenféle dolgokhoz.

– Nem büntetésről beszélek! – csattant fel a sárga szemű férfi. – Hanem tárgyalásról. Ha bebizonyítom az ártatlanságomat, szabadon elmehetek, és te, főúrkapitány, parancsba adod az embereidnek, hogy fejezzék be végre a zaklatásomat. Mindenekelőtt Bornhaldnak meg annak a fickónak ott a hátad mögött, aki úgy vicsorog, mint a kölyökkutya, amelyik élete első leopárdját látja.

– És ha bűnösnek találtatsz?

– Az attól függ.

– Ne hallgass rá, főúrkapitányom! – szólt közbe Byar. – Egyszer már megígérte, hogy a kezünkre adja magát, de hazudott!

– Én aztán nem! – hördült fel Aybara. – Te szegted meg az egyezségünket!

– Én…

Galad az asztalra csapott.

– Értelmetlen ez az egész. Nem lesz tárgyalás.

– Miért nem? – mérgelődött Perrin. – Igazságosságról beszélsz, de nem vagy hajlandó tárgyalásra?

– És mégis, ki hozná meg az ítéletet? – vágta vissza Galad. – Elfogadnál engem bírádnak?

– Még szép, hogy nem! – válaszolta Perrin. – Itt van viszont Alliandre. Ő királynő.

– És a kísérőd – ellenkezett Galad. – Nem kívánom őfelségét megsérteni, de attól tartok, hogy kihallgatás nélkül felmentene. Még Mayene úrnője sem megfelelő. Jómagam természetesen elfogadnám az ítéletét, de attól tartok, hogy az embereim nem.

A Fényre, hogy milyen gyönyörű volt ez a nő! A főúrkapitány egy pillanatra Berelainre nézett és látta, hogy az uralkodónő elpirult. Csak egészen halványan, de Galad nem kételkedett abban, hogy jól látta. Érezte, hogy felforrósodik a saját arca is.

– Akkor az aes edaiok – javasolta Aybara.

Galad nagy nehezen elszakította tekintetét Berelainről. Lapos pillantást vetett Aybarára.

– Ha azt gondolod, hogy a Fehér Torony egyik tagjának ítélete megfelel majd az embereimnek, akkor nagyon kevéssé ismered a Fény Gyermekeit, Perrin Aybara.

A sárga szemű férfi tekintete megkeményedett. Ezzel tisztában volt ő is. Milyen kár! Pedig a tárgyalás véget vethetett volna ennek az egésznek. Egy cseléd bukkant fel a sátorban. A tálcáján két teáscsészét hozott. Elkésett a teával. Véget ért a második tárgyalás.

– Akkor hát igazad van – szólalt meg Aybara csalódottan. – Nem volt értelme a megbeszélésnek.

– Tévedsz – válaszolta Galad, és gyors pillantást vetett Berelainre. – Számomra nem volt értelmetlen.

Most már jobban tisztában volt ellenfele erejével. Ez segíteni fog harc közben. Ezenfelül igenis helyesen cselekedett akkor, amikor elhalasztotta az összecsapást annak reményében, hogy az esetleg elkerülhető. Még éppen elég sok volt hátra a napból ahhoz, hogy sor kerüljön a küzdelemre.

De… Mi legyen ezzel a nővel… Mayene úrnőjével? Vonakodva elfordult tőle. Igencsak nehezére esett.

Aztán a főúrkapitány felállt, fejet hajtott Alliandre, majd Berelain előtt. Már fordult is, hogy távozzon.

Ekkor valaki felkiáltott. Különös módon a szolgálónő volt az, aki a teát hozta. Galad ránézett az asszonyra.

Morgase állt előtte.

A főúrkapitány kővé dermedt. A világ legjobb vívómesterei tanították arra, hogy soha ne adja tanújelét meglepetésének. Ebben a pillanatban azonban semmit sem ért a tanításuk. A mostohaanyját látta. Azt a vörösarany hajat, amibe oly gyakran kapaszkodott gyermekkorában. A gyönyörű és erőt sugárzó arcot. Az ismerős szemeket. Morgase szemét.

Talán kísértet? Galad is hallotta a rémhírekét. A Sötét Nagyúr hatására a halottak visszatértek az élők közé. A pavilonban azonban senki más nem jött zavarba. A teát felszolgáló asszony pedig nagyon is valódinak tűnt. Galad habozva felemelte a kezét és megérintette a jelenés arcát. Meleg volt a bőre.

– Galad? – kérdezte az asszony. – Te meg mit művelsz itt? Hogyan…

Elakadt a szava, amikor a főúrkapitány egyszerűen átölelte. A sátorban mindenki valósággal hátrahőkölt. Morgase is próbált hátrahőkölni. Élt a mostohaanyja! De hát hogyan?

Megöltem Valdát, gondolta Galad abban a pillanatban. Az anyám halála miatt végeztem vele. Aki nem is halt meg. Rosszat cselekedtem.

De nem. Valda kiérdemelte a halált, amikor megtámadta Morgase-t. Vagy talán ez sem volt igaz? Galad beszélt a gyermekekkel, és tudta, hogy sor került a támadásra. A szemtanúk viszont azt gondolták, hogy az anyja is meghalt.

Később majd mindent kiderít. Most azonban össze kellett szednie magát, hogy ne váljon nevetségessé az emberei szeme láttára. Elengedte a mostohaanyját, ám az asszony megragadta a karját. Kábultnak látszott. Galad nem láthatta sokszor ilyennek.

Perrin Aybara felállt és savanyú képpel bámulta a jelenetet.

– Ismered Maighdint?

– Maighdint? – kérdezte Galad. Az anyja nem viselt ékszereket, és egyszerű ruhát hordott. Talán a szolgák között rejtőzködött? – Aybara, ez az asszony Morgase Trakand, a Nép Védelmezője, a birodalom őrzője, a Trakand-ház feje. A királynőd!

Csend támadt a pavilonban. Aybara töprengve vakargatta a szakállát. A felesége tágra nyílt szemmel bámulta Morgase-t. Vagy elképedt, vagy dühöngött.

– Maighdin, igaz ez? – kérdezte Aybara.

A nő felemelte a fejét és a férfi szemébe nézett. Perrin elgondolkodott: hogyan nem vette észre eddig benne a királynőt?

– Morgase Trakand vagyok – szólalt meg. – A trónról azonban lemondtam Elayne javára. A Fény legyen a tanúm akkor, amikor kijelentem, hogy lemondok mindennemű igényemről a koronára!

Galad bólintott. Igen. Az anyja bizonyára attól tartott, hogy Aybara majd felhasználja Andor ellen.

– Visszaviszlek a táboromba, anyám – szólalt meg, és még mindig szemmel tartotta Aybarát. – Ott majd megbeszéljük, hogy hogyan bánt veled ez a fickó.

A nő szigorú pillantást vetett rá.

– Megparancsolod nekem, Galad? Nekem talán nincs szavam ebben az ügyben?

A főúrkapitány elkomorodott, közelebb hajolt és az anyja fülébe suttogta:

– Vannak itt más foglyok is? Mivel tudna megzsarolni?

Morgase megrázta a fejét és halkan válaszolt.

– Ez a férfi nem olyan, mint amilyennek tartod, Galad. Csiszolatlan, és nekem nagyon nem tetszik, amit Andor ellen elkövetett, de nem az Árnyék barátja. Nekem sokkal több félnivalóm van a te… kísérőidtől, mint Perrin Aybarától.

Igen. Minden oka megvolt arra, hogy ne bízzon a gyermekekben. Nagyon is jó oka.

– Elkísérnél engem, úrnőm? Megígérem neked, hogy szabadon távozhatsz, és bármikor visszatérhetsz Aybara táborába. Bármilyen szenvedést is okoztak neked a múltban a gyermekek, most már biztonságban leszel. Esküszöm!

Morgase biccentett.

– Damodred! – szólalt meg Aybara. – Várj csak egy pillanatig!

Galad megfordult és a tenyere megpihent a kardja markolatán.

Nem fenyegetésként, de figyelmeztetően. A pavilonban sokan már suttogtak.

– Igen? – kérdezte.

– Hiányoltad a bírót – folytatta Aybara. – Elfogadható volna számodra, ha az anyád lenne a bírám?

A főúrkapitány természetesen egy pillanatig sem habozott. Morgase a tizennyolcadik névnapja óta királynő volt. Galad látta már bíráskodni. Az anyja igazságos. Szigorú, de igazságos.

De vajon a többi gyermek elfogadná? Hiszen Morgase-t az aes sedaiok képezték ki. Azt gondolják róla, hogy ő is boszorkány. Ez bizony kemény dió. Viszont kiutat jelenthetne ebből a csapdából. Talán rá tudja venni a társait is arra, hogy belássák az igazat.

– Elfogadható volna – felelte. – Mivel pedig én kezeskedem érte, ezért az embereimnek is megfelel majd.

– Akkor hát számomra is megfelelő – jelentette ki Aybara.

Mind a ketten Morgase felé fordultak. Az egyszerű sárga ruha ellenére az asszony egyre inkább királynőnek látszott.

– Perrin! – figyelmeztette a fiatalembert. – Ha én leszek a bírád, nem számíthatsz különleges bánásmódra. Befogadtál, amikor menedékre volt szükségem, ezért hálás vagyok. Ha azonban megállapítom, hogy gyilkosságot követtél el, akkor az igazságnak megfelelő döntést fogok hozni.

– Elfogadható – felelte Aybara.

Komolynak látszott.

– Főúrkapitányom! – suttogta Byar feszülten Galad fülébe. – Ez csak egy színjáték! Hiszen nem mondta, hogy aláveti magát a büntetésnek.

– Nem, azt nem mondtam! – vágta rá Aybara. Hogyan hallotta meg a suttogást? – Mert nem lenne értelme. Árnybarátnak és gyilkosnak tartotok. Nem hinnétek el, ha megígérném, hogy elfogadom a büntetéseteket. Csak ha már a foglyotok vagyok. Én viszont nem adom a kezetekre magamat.

– Na ugye? – kiáltott fel Byar. – Akkor meg mi értelme van ennek az egésznek?

Galad újra Aybara aranyszemébe nézett.

– Megtarthatjuk a tárgyalást – jelentette ki növekvő bizonyossággal. – Jogilag helyesen járunk el. Kezdem érteni ezt az egészet, Byar gyermek. Be kell bizonyítani a vádjainkat, különben semmivel sem volnánk jobban Asunawánál.

– Nem lesz tisztességes az ítélet!

A főúrkapitány szembefordult a magas katonával.

– Talán kétségbe vonod az anyám pártatlanságát?

A szikár férfi megdermedt, végül megcsóvált a fejét.

– Dehogyis, főúrkapitányom.

Galad visszafordult Aybara felé.

– Arra kérem Alliandre királynőt, hogy a tárgyalás eredményét emelje törvényerőre a birodalmában.

– Ha Aybara nagyúr erre kér, megteszem – válaszolta kelletlenül a királynő.

– Kérlek, tedd meg Alliandre! – nézett rá Perrin. – De csak akkor, ha Damodred beleegyezik abba, hogy szabadon engedje az embereimet. Megtarthatja a készleteket, de elengedi az embereket. Ahogy azt korábban megígérte nekem.

– Ám legyen! – bólintott Galad. – Elengedjük őket, mihelyt kezdetét vette a tárgyalás. Megígérem! Mikor találkozunk?

– Adj pár napot, hogy felkészüljek!

– Akkor hát három nap múlva – válaszolta Galad. – Itt kerül sor a tárgyalásra, ebben a sátorban, ezen a helyen.

– Hozd magaddal a tanúidat! – válaszolta Aybara. – Mert én itt leszek!

II. KÖTET

Huszonhetedik fejezet

Furcsaságok

– Mire készül az én férjuram? – kérdezte Faile.

A fehérköpenyekkel folytatott tárgyalás után már visszatértek a sátrukba. Perrin lépése meglepte az asszonyt. Ez frissítő újdonságnak számított, de ugyanakkor zavarba is jött tőle. A fiatalember levette a kabátját.

– Van valami furcsa a szélben, Faile. Még sohasem éreztem korábban ezt a szagot – magyarázta. Habozni kezdett és a nőre sandított. – Eltűntek a farkasok.

– Eltűntek a farkasok?

– Egyetlenegyet sem érzékelek a közelünkben – magyarázta a férje, semmibe meredő tekintettel. – Pedig voltak itt páran. Mostanra meg elmentek.

– Te magad mondtad, hogy nem szeretik az emberek közelségét.

Perrin levette az ingét is. Faile tekintete végigsiklott a férje göndör barna szőrrel borított, izmos mellkasán.

– Túl kevés madarat láttam ma. Túl kevés állatot a bozótban. A Fény égetné meg ezt az eget! Az égbolt okozza ezt, vagy valami más? – sóhajtott fel Perrin, aztán leült az ágy szélére.

– Át fogsz menni… oda? – kérdezte Faile.

– Valami nincs rendben – magyarázta a férfi. – Meg kell tudnom, hogy mi az, még a tárgyalás előtt. Lehet, hogy a farkasálomban találom meg a választ.

A tárgyalás.

– Perrin? Nagyon nem tetszik ez az ötlet.

– Mérges vagy Maighdin miatt.

– Még szép, hogy mérges vagyok Maighdinra! – felelte a nő.

Együtt csinálták végig Maldent, és egyetlen szóval sem árulta el neki, hogy valójában ő Andor feneette királynője? Faile úgy érezte, hogy bolonddá tették. Nagyképű, kisvárosi szájhősként a vívótudásával hencegett, és csak utólag tudta meg, hogy az érdeklődő tekintetű ismeretlen valójában egy átutazó kardmester volt.

– Nem tudhatta, hogy megbízhat-e bennünk – magyarázta Perrin. – Nagyon úgy tűnik, hogy az egyik Kitaszított elől menekült. A helyében én is elbújtam volna.

Faile dermesztő pillantást vetett a férjére.

– Ne nézz már így rám! – tiltakozott Perrin. – Maighdin nem tett lóvá, Faile. Jó oka volt arra, amit csinált. Felejtsük el!

Ezt hallva az asszony kicsit máris jobban érezte magát. Jó volt látni, hogy a férje hajlandó kiállni az igaza mellett.

– Azért most már kezdek egy kicsit gyanakodni. Szerinted ki lehet Lini valójában? Talán a seanchanok királynője? Gill mester pedig igazából Arad Doman királya?

Perrin elmosolyodott.

– Szerintem ők mindketten Maighdin hívei. Legalábbis Gill pontosan az, akinek mondta magát. Viszont Balwert valószínűleg megüti a guta, hogy nem magától jött rá minderre.

– Le merném fogadni, hogy ő nagyon is tisztában volt a kilétükkel – válaszolta Faile, és a férje mellé térdelt. – Perrin, komolyan aggódom a tárgyalás miatt! Tényleg nyugtalanít.

– Nem fogom megengedni nekik, hogy lefogjanak – felelte Perrin. – Csak azt ígértem meg, hogy végigülöm a tárgyalást, és lehetővé teszem, hogy felsorakoztassák a bizonyítékaikat.

– Akkor mi értelme az egésznek? – tudakolta Faile.

– Időt nyerek, gondolkodhatok – válaszolta az ifjú. – És lehet, hogy így talán nem kell majd megölnöm őket. A vezérüknek, Damodrednek sokkal jobb az illata, mint a többieknek. Nem árad belőle a harag vagy a gyűlölet bűze. Sikerül visszanyernem az embereim szabadságát, és elmondhatom, én hogyan látom az egészet. Jó érzés ám, ha kiönthetem a szívemet! Lehet, hogy pontosan erre van szükségem. Nagyon sokáig hallgattam.

– Hát, ahogy gondolod – bólintott Faile. – Azonban a jövőben, kérlek, gondold meg azt, hogy esetleg figyelmeztetsz a terveidre!

– Megígérem – válaszolta a férje, majd hatalmas ásítással hanyatt dőlt. – Igazából semmi ilyet nem terveztem. Csak abban a pillanatban jutott az eszembe.

Faile csak a legnagyobb nehézség árán tudta visszafogni magát attól, hogy ne mondjon erre valami csípőset. Az előző tárgyalásnak azért meg volt a maga haszna is. Nagyon is jól látta, hogy mi történt akkor, amikor Berelain először találkozott Damodreddel. Nem lehetett túl sokszor tanúja annak, hogy egy nő szeme ekkorát villan. Ez akár még a hasznukra is lehet.

A férjére pillantott. Perrin már halkan szuszogva aludt.

Perrin a földön ült és valamilyen kemény, sima dolognak támaszkodott. Az erdei fenyő-, tölgy- és bőrlevélfák erdeje fölé ráborult a farkasálom túlságosan is sötét, szinte már gonosz égboltja.

A fiatalember felállt, megfordult és megnézte, hogy minek támaszkodott. Egy hatalmas acéltorony tört a viharos ég felé. Elképesztően szabályosnak látszott. A falait mintha egyetlen acéllemezből készítették volna. A toronyból különös érzés áradt. Természetellenes volt.

Mondtam neked, hogy ez gonosz hely, szólalt meg Ugró, aki abban a pillanatban már ott is ült Perrin mellett. Ostoba kölyök.

– Nem szándékosan jöttem ide! – tiltakozott ő. – Ezen a helyen ébredtem fel.

Az elméd erre a helyre összpontosít, magyarázta Ugró. Vagy az egyik olyan elme, akivel kapcsolatban állsz.

– Mat az – vágta rá Perrin. Bár igazából nem tudta, hogyan is lehet ebben ennyire biztos. Nem tört rá a színes kavargás. A farkasálomban sohasem tapasztalta ezt a jelenséget.

Ugyanolyan ostoba kölyök, mint te?

– Talán még nálam is ostobább.

Ugró illata jelezte, hogy nem hisz neki. Talán nem tudta elhinni, hogy létezhet Perrinnél is ügyefogyottabb ember.

Gyere! szólt rá a farkas. Visszatért.

– Mi tért…

Ugró semmivé foszlott. Perrin savanyú képpel a nyomába eredt. Most már könnyedén meg tudta találni annak a helynek az illatát, ahova a farkas átlépett. A jehannahi országúton bukkantak elő. A különös ibolyaszínű üvegfal ismét ott magasodott. Félbevágta az utat és a tetejét nem lehetett kivenni a magasban. Azt sem, hogy lent a földön milyen távolságban ér véget. Perrin odasétált egy fához. A csupasz ágakat mintha csak üvegbe foglalták volna. Szellő sem rezdült. Ugró is odament.

Már láttuk korábban is, magyarázta. Hosszú-hosszú idővel ezelőtt. Sok-sok élettel ezelőtt.

– Mi ez a fal?

Emberdolog.

Ugró számos érthetetlen képet mutatott. Fényesen izzó, repülő korongokat. Elképzelhetetlenül magas acélépületeket. Talán a legendák korát látta? Ugró ugyanúgy nem értette e különös szerkezetek működését, mint ahogy képtelen volt felfogni a lovasszekér vagy éppen a viaszgyertya használatának az okait.

Perrin tekintete végigsiklott az országúton. Nem ismerte fel, hogy Ghealdan melyik részére kerültek. Valószínűleg már Lugard közelében jártak. A fal tehát nem ugyanazon a helyen bukkant elő, mint a múltkor.

Egy hirtelen ötlettől vezérelve elindult az úton. Óriási sebességgel haladt. Száz hosszal arrébb megállt, megfordult és rájött, hogy a gyanúja jogos volt. Nem egy üvegfal terpeszkedett előttük, hanem egy iszonyatos kiterjedésű kupola. Az áttetsző, enyhén ibolyaszín jelenség hosszú mérföldekre kiterjedt mindkét irányban.

Ugró elmosódott árnyék volt csupán a levegőben. Újra ott állt Perrin mellett.

Mennünk kell.

– Itt van ő is, igaz? – kérdezte az ifjú.

Kinyúlt a farkasok után. Nem messze megérezte Tölgytáncost, Szikrázót és Zabolátlant. Ott jártak valahol elöl, a kupola belsejében. Gyors, izgatott képekkel válaszoltak. A farkasok vadásztak, de rájuk is vadásztak.

– Miért nem menekülnek el? – kérdezte Perrin.

Ugró válaszából zavarodottság érződött.

– Bemegyek hozzájuk – válaszolta az ifjú, és előrelendült.

Semmi sem történt.

Cserbenhagyta volna az akaratereje? Érezte, ahogy görcsbe rándult a gyomra. Mi lehetett a baj? Ismét próbálkozott. Ezúttal a kupola tövében akart előbukkanni.

Sikerült. Egy szempillantással később már ott állt a sziklafalként a magasba tornyosuló, üvegként csillogó felület tövében. Szóval a kupola miatt nem tudok ugrani, gondolta. Elzárja az utamat. Azonnal megértette, miért érezték úgy a farkasok, hogy csapdába kerültek. Nem tudtak kiszabadulni a kupola alól.

Akkor ez lett volna a félgömb értelme? A segítségével kelepcébe ejtették a farkasokat, akikkel azután végzett a Mészáros? Perrin felhördült és odalépett közvetlenül a kupola elé. Az üvegfal megakadályozta, hogy a túlsó oldalán bukkanjon elő, de talán hagyományos módon át lehet jutni rajta. Felemelte a kezét, de aztán elbizonytalanodott. Nem tudhatta, hogy milyen következményekkel jár, ha megérinti az ibolyaszínű felszínt.

A farkasok továbbküldték a képeiket. Egy fekete bőrruhát viselő férfit látott maga előtt. Kemény, viharvert arcán könyörtelen mosoly ragyogott fel, amikor újabb és újabb nyilakat lőtt ki. Nagyon, de nagyon rossz volt a szaga. Halott farkasok bűze is áradt belőle.

Nem hagyhatta cserben a társait. Ugyanolyan kevésbé fordíthatott hátat nekik, mint Gill mesternek, meg azoknak, akik a fehérköpenyek fogságába estek. Elöntötte a harag. A Mészárosra gondolt, és megérintette a kupola falát.

Hirtelen elgyengültek az izmait. Mintha csak vízzé vált volna a húsa. A lába éppen csak meg tudta tartani a teste súlyát. Hangos csattanással a földre zuhant. Megütötte magát. Az egyik lába azonban még mindig hozzáért a kupolához. Sőt, átlógott a túloldalra. Az üvegfalnak mintha nem lett volna anyaga.

Már a tüdeje sem működött. Perrin csak a legnagyobb nehézség árán tudta teleszívni levegővel a mellkasát. Halálos rémület fogta el. Megpróbál valahol másutt felbukkanni. Nem sikerült! Kelepcébe került. Csapdába, mint a farkasok!

A semmiből előbukkanó ezüstszürke árnyék olyan gyors volt, hogy csak elmosódott foltnak látszott. Fogak mélyedtek Perrin vállába. Amikor Ugró elrángatta az ibolyaszínű kupolától, Perrin érezte, hogy azonnal visszatér az ereje. Hörögve kapkodott levegő után.

Ostoba kölyök! – mérgelődött Ugró.

– A sorsukra hagynád őket? – kérdezte Perrin hörgő hangon.

Nem bolondság kiásni egy lyukat. Az viszont ostobaság, hogy nem vártál rám, pedig a lyukból darazsak is előtörhettek volna. Ugró a kupola felé fordult. Segíts, ha elesek! A falhoz lépett és nekinyomta az orrát. Megingott, de szilárdan megvetette a lábát és lassan továbbnyomult. A túloldalra átérve összeesett, ám a mellkasa továbbra is szabályosan mozgott.

– Hát ezt hogy csináltad? – kérdezte Perrin, és feltápászkodott.

Vagyok, aki vagyok. Ugró megmutatta, hogy milyennek látja önmagát. Pontosan olyannak, mint amilyen tényleg volt. Erő és megbízhatóság áradt a farkasból.

Ezek szerint az lehetett a siker titka, hogy a behatoló teljes mértékben tisztában legyen azzal, hogy ki is ő valójában. A farkasálomban gyakran történtek furcsa dolgok. Az álmodó idevetített képmásának ereje sokkal nagyobb volt, mint ami az anyagi világban lehetséges lett volna.

Gyere! figyelmeztette Ugró. Légy erős, juss át!

– Van egy jobb ötletem – felelte Perrin, és kihúzta magát. Minden erejét összeszedve futásnak eredt. Valósággal becsapódott az üvegfalba. Abban a pillanatban lebénult, de a mozgás lendülete továbbvitte. A túloldalon zuhant a földre. Megpördült a földön. Hangosan felnyögött. Sajgott a válla és összekaristolta a karját.

Ostoba kölyök! mérgelődött Ugró. Tanulnod kell.

– Nincs rá időnk – felelte Perrin feltápászkodva. – Segítenünk kell a többieknek.

Vastag, fekete, halálos nyílvesszők süvítettek a szélben. A vadász nevetését hallották. Egy olyan ember szagát érezték, aki mintha megromlott, megpenészedett volna. A Mészáros itt volt. Ugró és Perrin rohanni kezdtek az út mentén. A kupola belsejében a fiatalember ismét képes volt hihetetlenül felgyorsulni. Kísérletképpen megpróbált átkerülni egy másik helyre. Sikerült. Amikor azonban a gondolatai erejével ki akart lépni a kupola alól, a próbálkozása csődöt mondott.

Ezek szerint a kupola egyfajta karám volt. Odabent semmi sem korlátozta a mozgását, ám a bezáródó falak gyűrűjéből nem léphetett át egy másik, biztonságosabb helyre. Amennyiben ki akart jutni a belsejéből, akkor a testével kellett leküzdenie a kupola falát.

Tölgytáncos, Zabolátlan és Szikrázó ott voltak előttük. Meg a Mészáros is. Perrin felhördült. Lázasan kavargó képeket érzékelt. Sötét erdőt. A Mészárost. A farkasok szemszögéből nézve a férfi iszonyatosan magasnak tűnt. A sötét szörnyeteg arcát mintha kősziklából faragták volna.

Vér fröccsent a fűre. Kín, harag, rettegés, zavarodottság. Szikrázó megsebesült. Két társa vad táncba kezdett. Gúnyolódva, acsarogva próbálták elterelni a Mészáros figyelmét, miközben sebesült társuk a kupola pereme felé vonszolta magát.

Óvatosan, Ifjú Bika! figyelmeztette Perrint Ugró. Ez az ember jó vadász. Majdnem úgy mozog, mint egy farkas, pedig valójában valami más. Valami rossz.

– Elterelem a figyelmét. Mentsd ki a sebesültet!

Neked van kezed, te cipeled. Ugró válaszában persze ennél sokkal több minden rejlett. Az idős és tapasztalt farkashoz képest az ifjú csupán egy kiskölyök volt.

Perrin összeszorította a fogát, de nem vitatkozott. Ugró tényleg sokkal tapasztaltabb volt, mint ő. Ahogy elváltak, keresni kezdte a sebesült farkast. Néhány fa között rejtőzködve találta meg Szikrázót. Azonnal elindult hozzá.

A sötétbarna irhájú farkast a combján találta el a nyílvessző. Halkan vinnyogva, a földre tapadva próbált meg kijutni. Vércsíkot húzott maga után. Perrin gyorsan mellé térdelt és kihúzta a sebből a nyílvesszőt. A farkas tovább vinnyogott. Rémület áradt a szagából. Perrin megnézte a nyílvesszőt. Az orrát megcsapta a gonoszság bűze. Undorodva eldobta a nyilat és felemelte a farkast.

A háta mögött megreccsent egy ág. Ő megpördült. A fák közül Zabolátlan bukkant elő. A farkas ideges volt. Két társa közben maga után csalta a Mészárost.

Perrin megfordult és rohanni kezdett a kupola fala irányába. Magához szorította a sebesült állatot. Nem tudott csak úgy egyszerűen odaugrani az átlátszó fal tövébe, mert nem tudta pontosan, hogy hol húzódik a határ.

A szíve hevesen dobogott, amikor kibukkant a fák közül. A karjaiban tartott farkas morgása mintha csak erősebbé vált volna, ahogy eltávolodtak a nyílvesszőtől. Perrin egyre gyorsabban rohant. Úgy érezte, nagy vakmerőség ilyen sebességgel haladni. Összefolyt körülötte a táj. Egy-egy lépéssel több száz hosszt tett meg. Aztán már meg is pillantotta a kupola falát. Megtorpant előtte.

Abban a pillanatban már a Mészáros is ott állt. Megfeszítette az íját. A szél vadul rázta fekete köpenyét. A férfi már nem mosolygott. A szemében vihar tombolt.

Elengedte a húrt. Perrin arrébb gondolta magát és már nem is látta, hogy hol ért célba a nyílvessző. Ugyanott bukkant elő, ahol legelőször belépett a kupolába. Egyből ide kellett volna jönnie! Nekivetette magát az ibolyaszínű falnak. A túloldalon a földre zuhant és elejtette Szikrázót.

A farkas felvonyított. Perrin ismét megütötte magát.

Ifjú Bika! Szikrázó megmutatta a Mészáros képét. A férfi komor viharfelhőként ott tornyosult a hátuk mögött az üvegfal túlsó oldalán. Célba vette Perrint.

A fiatalember gondolkodás nélkül elmozdult. A következő pillanatban már meg is érkezett a Sárkánybérc oldalára. Felpattant és körülnézett. A kalapács azonnal megjelent a kezében. A közelben járó farkasok üdvözletüket küldték. De ő ebben a pillanatban nem törődött velük.

A Mészáros nem követte ide. Néhány feszült pillanattal később Ugró is megjelent.

– Sikerült a többieknek is elmenekülniük? – kérdezte Perrin.

Kiszabadultak, felelte a farkas. Suttogó meghalt. Perrin elméjében megjelent egy farkas képe. Olyannak látta, amilyennek a falka többi tagja. Az állatot rögtön azután ölték meg, hogy felbukkant a kupola. Szikrázó akkor sebesült meg, amikor pánikba esve az orrával bökdösni kezdte a halott nőstény oldalát.

Perrin felhördült. Már indult volna, hogy szembeszálljon a Mészárossal, ám Ugró megállította.

Túl korai, tanulnod kell!

– Nem csak miatta kell mennem – válaszolta az ifjú. – Körül kell néznem a táborom környékén, meg ott, ahol a fehérköpenyek táboroznak. Az ébren lévők világában arrafelé valaminek nagyon különös a szaga. Ellenőriznem kell, hogy itt is ugyanez-e a helyzet.

Furcsa? Ugró a kupola képét vetített Perrin elé.

– Lehet, hogy összefügg a két dolog.

Eléggé valószínűtlennek tűnt, hogy mindkét különös jelenség csupán a véletlen műve lett volna.

Majd máskor. Ne most kutass! A Mészáros sokkal erősebb, mint te.

– Előbb-utóbb szembe kell szállnom vele, Ugró – ellenkezett Perrin, és vett egy mély lélegzetet.

Nem most!

– Hát nem – bólintott az ifjú. – Nem most. Most gyakorlunk.

A farkas felé fordult.

– Minden éjjel gyakorolni fogunk, amíg készen nem állok.

Rodel Ituralde nyugtalanul forgolódott a szalmazsákján. Valósággal ragadt az izzadságtól. Saldaea mindig ennyire párás és forró volt? Bárcsak otthon lehetett volna! Bárcsak érezhette volna Bandar Ebanban a hűvös tengeri szellőt!

Valami nagyon nem volt rendben itt. Miért nem támadtak az árnyfattyak? A hadúr számba vette a lehetséges válaszokat. A rengeteg lehetőséget. Talán az új ostromgépekre várnak? Lehet, hogy az erdőben keresik a felhasználható faanyagot hozzá? Vagy talán a parancsnokaik felkészültek a hosszabb ostromra? Mostanra már körülfogták az egész várost. A falak körül elég trallok nyüzsgött ahhoz, hogy egyszerűen elsöpörjék a védőket.

Már jó ideje doboltak. Éjjel-nappal. Bumm, bumm, bumm. Lassú ütemben, mintha a város köré tekeredett hatalmas bestiának, talán magának a Nagy Kígyónak a szívdobogását hallották volna.

Odakint felderengett a hajnal. A hadúr jóval éjfél után tudott csak lefeküdni. Durhem, az éjszakai őrség parancsnoka szigorú utasításba adta, hogy Ituraldét délig senki sem zavarhatja. A vezér sátrát az udvar árnyas szegletében állították fel. Ituralde közel akart maradni a városfalhoz, és nem kért ágyat magának. Milyen ostoba volt! Persze régebben nagyon is beérte egy matraccal vagy egy szalmazsákkal, de hát már nem volt annyira fiatal, mint régen. Holnap majd beköltözik egy házba.

Most pedig aludj! figyelmeztette önmagát.

Ez nem ment túl könnyen. Igencsak megrázta az a vád, hogy a sárkányhívek egyikének tartották. Arad Domanban a királya miatt harcolt. Szilárdan hitt az uralkodóban. Most viszont, idegen földön egy olyan férfi kedvéért küzdött, akivel csak egyszer találkozott. Mert úgy érezte, hogy ez a helyes.

A Fényre, hát elviselhetetlen ez a forróság! Az arcát elborította az izzadság és viszketni kezdett a nyaka. Hajnalban hogy a csudában lehet ennyire meleg? Természetellenes forróság. Mikor hagyják már végre abba azt az átkozott dobolást?

Felsóhajtott, aztán feltápászkodott az izzadságtól lucskos szalmazsákról. Sajgott a lába. Napok óta sajgott.

Öregszel, Rodel, gondolta, és kibújt átizzadt fehérneműjéből. Felvette a kikészített tiszta ruhát. A nadrágja szárát begyűrte a térdig érő lovaglócsizmájába. Utána az egyszerű, fekete gombos fehér ing következett. Szürke zubbonyát egészen nyakáig begombolta.

Már a kardját kötötte az övére, amikor kint sietős lépteket hallott, és valaki suttogni kezdett. Halk, de heves vita támadt. Pontosan akkor lépett ki a sátrából, amikor odakint valaki így fakadt ki:

– Ituralde nagyúr igenis tudni akar róla!

– Miről akarok tudni? – kérdezte ő.

Egy küldöncfiú veszekedett az őrökkel. Ekkor mind a hárman lesütött szemmel a vezérük felé fordultak.

– Sajnálom, nagyuram! – szabadkozott Conell. – Azt az utasítást kaptuk, hogy hagyjunk aludni.

– Ebben a hőségben csak az tud aludni, akinek valamilyen gyík volt az apja, Conell – legyintett Ituralde. – Na, mondd, te legény! Mi a helyzet?

– Yoeli kapitány fent van a falon, nagyuram – jelentette a fiú. Ituralde felismerte a küldöncöt. Szinte már a hadjárat első pillanatától kezdve ott volt velük. – Azt mondja, hogy nagyuram menjen oda hozzá.

Ituralde bólintott. Conell vállára tette a kezét.

– Köszönöm, hogy vigyáztál rám, öreg cimborám. Azért a vén csontjaim nem annyira törékenyek még, mint ahogy azt gondolod.

Conell elvörösödve bólintott. Ituralde elindult az udvaron. Az őrök felzárkóztak mögötte. Felkelt a nap. Sok katona már talpon volt. Túl sokan. Ezek szerint nem csak ő bizonyult képtelennek az alvásra.

A fal tetejére érve körülnézett. A látványtól nem lett jobb a kedve. A haldokló síkságot valósággal elborították a trallokok tábortüzei. Ezrével táboroztak mindenfelé. Ituralde nem is akart arra gondolni, hogy honnan szerezték a tábortüzekhez a fát. Csak abban reménykedett, hogy a környező tanyák és majorok lakói megfogadták a tanácsot, és elmenekültek.

Yoeli a mellvédre támaszkodva egy fekete kabátos férfi mellett állt. Al'Thor több asha'mant is kirendelt Ituralde mellé. Deepe Bhadar számított közöttük a legmagasabb rangúnak. Rajta kívül csak ketten viselték gallérjukon a sárkányt és a kardot. A széles arcú andori férfi hosszúra növesztette fekete haját. Ituralde néha fültanúja volt annak, hogy a fekete kabátosok magukban motyogtak. Deepe azonban kivételnek számított. Úgy tűnt, hogy ő teljesen a maga ura.

Yoeli nyugtalan pillantást vetett az asha'manre. Ituralde sem érezte túl jól magát a fókuszálni tudó férfiak közelében. Ugyanakkor új bajtársai kiváló fegyvernek bizonyultak. Még egyszer sem hagyták cserben. Úgy döntött, hogy nem törődik a szóbeszéddel, hanem a saját tapasztalataira támaszkodik.

– Ituralde nagyúr – köszöntötte Deepe. Az asha'man kizárólag al'Thornak tisztelgett, rajta kívül még a sereg fővezérének sem.

– Mi a helyzet? – kérdezte Ituralde, és alaposan megnézte magának a trallokok hordáit. Semmilyen változást sem fedezett fel ahhoz képest, amilyen a lefekvése előtt volt a helyzet.

– Az embered azt mondta, hogy éreznek valamit – szólalt meg Yoeli. – Valahol odakint.

– Fókuszálóik vannak, Ituralde nagyúr – magyarázta Deepe. – Úgy vélem, legkevesebb hatan lehetnek, vagy esetleg többen. Férfiak, hiszen érzem azt, ahogy megragadták az Egyetlen Hatalmat. Valami nagy dologra készülnek. Ha kimeresztem a szememet a távolabbi táborok irányába, akkor szinte már az az érzésem, hogy néha megpillantom egy pillanatra a fonataikat. Persze lehet, hogy csak képzelődtem.

Ituralde káromkodni kezdett.

– Szóval akkor erre várnak?

– Tessék? – kérdezte Yoeli.

– Ha a saját asha'manjeikkel…

– Azok ott nem asha'manek! – csattant fel Deepe.

– Jól van, na. Szóval a saját fókuszálóikkal olyan könnyen le tudják rombolni a város falait, mintha csak egy kerítést kellene betaszítaniuk, Yoeli. Akkor majd rohamra indul a trallokok serege, és elárasztják az utcákat.

– Amíg én itt állok, addig nem jönnek be! – jelentette ki az asha'man.

– Örülök, ha egy katona határozott és magabiztos, Deepe – nézett rá Ituralde. – De te pontosan annyira kimerültnek látszol, mint amilyennek én érzem magam.

Deepe dühös pillantást vetett a hadvezérre. A kialvatlanságtól véreres volt a szeme, és amikor összeszorította a fogát, valósággal begörcsöltek a nyakán és az arcán az izmok. Ituralde szemébe nézett, aztán arra kényszeríttette magát, hogy mély levegőt vegyen.

– Nagyuramnak igaza van – szólalt meg végül. – De ezen sajnos egyikünk sem tud változtatni.

Az asha'man felemelte a kezét. Ituralde nem láthatta, hogy mit művelt. Vörös fény villant a férfi kezében. Ezzel a jellel szokta odahívni magához a társait.

– Riadóztassák az embereiket, tábornok! Kapitány. Már nem kell sokat várnunk. Azok ott nem tarthatnak magukban ilyen sokat a Hatalomból anélkül, hogy… annak ne lennének következményei.

Yoeli bólintott. Sietve elindult, hogy intézkedjen. Ituralde megragadta Deepe karját, hogy magára vonja a figyelmét.

– Ti, asha'manek túl értékesek vagytok ahhoz, hogy elpusztuljatok – figyelmeztette. – A Sárkány azért küldött benneteket, hogy segítsetek, nem pedig meghalni. Ha a város elesik, akkor gyűjtsd magad köré az embereket és annyi sebesültet, amennyit csak bírtok! Meneküljetek el! Értetted, katona?

– Ez sok emberemnek nem fog tetszeni.

– Te viszont tudod, hogy ez a legjobb megoldás, ugye? – kérdezte Ituralde. – Igazam van?

Deepe habozni látszott.

– Igen. Igaza van, akárcsak olyan gyakran. Majd elviszem őket – felelte, majd halkabban folytatta: – Reménytelen itt ellenállnunk, nagyuram. Bármire is készülnek a túloldalon, az végzetes lesz. Nem szívesen javaslom, de amit az előbb az asha'manjeimről mondott, az a katonákra is igaz. Meneküljünk!

Az andori férfi mély elkeseredettséggel mondta ki a „meneküljünk” szót.

– A saldaeaiak nem fognak velünk jönni.

– Tudom.

Ituralde megfontolta a javaslatot. Végül megcsóválta a fejét.

– Ha csak egyetlen nappal tovább is sikerül útját állnunk a szörnyetegeknek, akkor a hazám egy teljes nappal élvezheti tovább a biztonságot. Hát nem. Nem mehetek, Deepe. A körülményekhez képest itt harcolhatunk a leghatékonyabban. Láttad, hogy milyen erősek ezek a házak. Mint rengeteg kis erődítmény. Jó pár napig tartani tudjuk őket. Kisebb egységekre bontva a seregünket, leköthetjük az ellenséget.

– Akkor az asha'manjeim maradhatnak és segíthetnek.

– Az előbb hallottad a parancsomat, fiam. Végre kell hajtanod. Megértetted?

Deepe összeszorította a fogát, aztán bólintott.

– Magam köré…

Ituralde nem hallotta a mondat végét. Valami lecsapott rájuk. Egy robbanás.

Nem érezte a közeledő vészt. Az egyik pillanatban még ott állt Deepe mellett, a következőben pedig már ott feküdt a mellvéd előtt a földön. Mintha csak megnémult volna az egész világ. A feje szinte sikított a fájdalomtól. A hadúr köhögni kezdett. Amikor remegő kézzel megérintette az arcát, az ujjai véresek lettek. Valami volt a jobb szemében. Amikor pislogott, pokoli fájdalom mart az arcába. Miért volt minden ennyire csendes?

A hátára fordult, ismét köhögni kezdett. A jobb szemét becsukta, a másik meg olyan erősen könnyezett, hogy alig látott vele. A falat viszont észrevette. Vagyis azt, hogy egy tenyérnyi hellyel arrébb eltűnt a fal.

Felnyögött. Az északi védművek egy része, egy hatalmas darab egészen egyszerűen eltűnt. Ituralde felnyögött, feltápászkodott és a másik irányba fordult. Deepe az előbb ott állt mellette…

Az asha'man ott feküdt a gyilokjárdán. Vér folyt a fejéből. A jobb lába a térdénél egy szakadt húscsomóban és egy törött csontdarabban végződött. Ituralde káromkodva odatántorgott. Térdre zuhant a fekvő mellett. Deepe alatt mély vértócsa alakult ki, de a férfi még mocorgott. Még élt.

Riadóztatnom kell a többieket…

Riadóztatni? A robbanás éppen elég erős volt ahhoz, hogy mindenki meghallja. Az ereje több házat is lerombolt a falon belül. A kirobbanó sziklatömbök összezúzták az épületeket. Odakint már meg is indult a trallokok áradata. Hatalmas tutajokat cipeltek magukkal, hogy átkelhessenek a vizesárkon.

Ituralde lerángatta az asha'man övét és elkötötte vele a combját. Semmi más nem jutott az eszébe. A feje még mindig iszonyúan lüktetett a robbanás miatt.

A város elesett… A Fényre! Elesett. Csak így egyszerűen.

Valaki megragadta és talpra segítette. Zavartan körülnézett. Conell állt mellette. Túlélte a robbanást, bár a zubbonya cafatokra hasadt. Magával vonszolta Ituraldét, míg két katona felkapta Deepet.

Ituralde csupán halványan emlékezett a következő percekre. A lépcsőn letántorgott a fal tövébe. Majdnem lezuhant a tizenöt lábnyi mélységbe. Csupán Conell markának köszönhette, hogy a feje nem loccsant szét a kockaköveken. Aztán meg… Egy sátor? Egy hatalmas, felhajtott oldalú sátor? Ituralde pislogni kezdett. Egy csatatér nem lehet ennyire csendes.

Hirtelen mintha tűzbe borult volna a teste. Üvölteni kezdett. Pokoli hangzavar támadt. A zaj belemart a fülébe és az elméjébe. Üvöltözés, repedő kövek hangja, harsogó kürtök, dübörgő dobok. A haldoklók ordítása. Egyszerre az egész hangorkán. Mintha csak kihúzták volna a dugót a füléből.

A hadúr levegő után kapkodva megrázkódott. A betegsátorban állt. Antail, a csendes, ritkuló hajú asha'man állt mellette. A Fényre! Ituralde iszonyatos fáradtságot érzett. Túl keveset aludt, és most a Gyógyítás kiszívta a maradék erejét is. A csata iszonyatos hangzavara ellenére érezte, hogy áruló szemhéjai le akarnak csukódni.

– Ituralde nagyúr – szólalt meg Antail. – Ismerek egy olyan fonatot, ami nem állítja talpra nagyuramat, de azt a látszatot kelti, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Igen káros lehet az utóhatása. Akarja, hogy folytassam?

– Én… – válaszolta Ituralde. Képtelen volt érthetően megfogalmazni a szavait. – Vagyis…

– Vér és fényverte hamu! – morogta Antail. Közelebb hajolt. Az Egyetlen Hatalom újabb hulláma futott végig Ituralde testén. Úgy érezte, mintha egy láthatatlan seprű félresöpörte volna a testéből a kimerültséget, a zavarodottságot. Egy csapásra magához tért. Friss volt és pihent, mintha egész éjjel édesdeden aludhatott volna. Már nem is fájt a jobb szeme.

Valahol a mélyben azonban nagyon is jól érezte a csontjaira nehezedő nyomást. A kimerültséget. Amit majd képes lesz semmibe venni. Felült, beszívta majd kifújta a levegőt. Végül Antail felé fordult.

– Na, ez aztán a hasznos kis fonat, fiam! Már jóval korábban szólhattál volna, hogy ilyet is tudsz csinálni.

– Nagyon veszélyes! – ellenkezett Antail. – Sokkal veszélyesebb, mintha egy nő szőtte volna. Ezt mondták. Ugyanakkor meg sokkal hatékonyabb. Cserébe a mostani frissességért, később iszonyatos kimerültség lesz az ár.

– Később, később. Akkor majd nem egy olyan városban leszünk, amit éppen elfoglalnak a trallokok. Már ha a Fény is úgy akarja. Deepe?

– Először őt láttam el – válaszolta Antail, és a közeli hordágy felé biccentett.

A rajta fekvő asha'man arcát vér borította és a ruhája megperzselődött. Jobb lába egy begyógyult csonkban végződött. Eszméletlen volt, de a légzése elárulta, hogy él.

– Connel! – kiáltotta Ituralde.

– Nagyuram? – jelentkezett a harcos, és mellé lépett.

Egy szakasznyi katona volt vele. A fővezér új testőrsége.

– Nézzük, mit tehetünk! – parancsolta Ituralde.

Kirohant a betegsátorból és futni kezdett a Cordamora palota felé. A városban teljes fejetlenség uralkodott. Saldaeaiak és domanik rohangáltak összevissza. Connel közben futárt küldött Yoelihez.

Elérték a főkapu közelében álló palotát. A robbanás megrongálta a falait, de az épületben nem esett komolyabb kár. Ituralde itt alakította ki a főparancsnokságot. Itt volt a helye. Az alárendeltjei arra számítottak, hogy majd itt találják. Besiettek. Connel a kezében hozta Ituralde kardját. Valamikor levágták az övéről. Felrohantak a harmadik emeletre. Kisiettek az erkélyre, amelyről jó kilátás nyílott a robbanás sújtotta térségre.

A hadúr félelmei beigazolódtak. A város elesett. A falban tátongó hatalmas nyílást csak egy maroknyi rendezetlen katona védelmezte. A trallokok áradata elérte a vizesárkot. Tutajok hídja nyúlt a túlsó partig. Néhányan már el is indultak a rés felé. Őket az enyészek követték. Közben pedig az utcákon zavart, céltalan emberek rohangáltak.

Ha kicsit több idejük lett volna felkészülni, akkor tovább is védhették volna a várost. Pont, ahogy Deepenek magyarázta. Most már nem. A Fényre! Egyik vereség a másik után.

– Szedd össze az asha'maneket! – parancsolta Ituralde. – Meg az összes tisztemet, akit csak találsz! Meg kell szerveznünk a visszavonulást. A Kapukon át.

– Igenis, nagyuram – bólintott Connel.

– Ituralde, ne tedd!

Mocskos és szakadt egyenruhában Yoeli bukkant fel az erkélyen.

– Életben maradtál! – kiáltott fel megkönnyebbülve Ituralde. – Remek! Nézd, a városod elesett. Nagyon sajnálom. Hozd az embereidet! Velünk jöttök és vissza…

– Oda nézz! – bömbölte Yoeli, és magával rángatta Ituraldét az erkély keleti sarkába. A távolba mutatott. Ott egy hatalmas füstoszlop emelkedett az égre. A trallokok felgyújtottak egy falut?

– A jelzőtűz – folytatta Yoeli. – A nővérem már látja az erősítést! Ki kell tartanunk addig, amíg ideérnek.

Ituralde elbizonytalanodott.

– Yoeli – szólalt meg aztán halkan. – Ha tényleg megjött az erősítés, egyszerűen nem lehet akkora, hogy meg tudja állítani ezt a rengeteg trallokot. És akkor még nem is feltételeztem azt, hogy igaz a hír. Hogy nem csapda. Az árnyfattyak régen is agyafúrtak voltak.

– Csak pár órát adj! – erősködött Yoeli. – Védd velem együtt a várost, és használd fel azokat a híres Kapuidat arra, hogy felderítőket küldj! Ők majd megnézik, hogy jön-e a felmentő sereg.

– Pár órát? – ellenkezett Ituralde. – Beszakították a város falát! Elsöpörnek minket, Yoeli.

– Könyörgök! – kérlelte Yoeli. – Hát nem te vagy a világ egyik leghíresebb hadvezére? Mutasd meg nekem, hogy kiérdemled ezt a dicsőséget, Rodel Ituralde nagyúr!

Ituralde visszafordult az átszakított fal felé. Hallotta, ahogy a háta mögött az emeleti nagyszobában már gyülekeztek a tisztjei. A falat tartó védvonal egyre jobban vékonyodott. Már nem tarthat sokáig.

Mutasd meg, hogy kiérdemelted…

Talán…

– Tymoth, itt vagy valahol? – bömbölte Ituralde.

Egy vörös hajú, fekete kabátos férfi lépett ki az erkélyre. Amióta Deepe harcképtelenné vált, ő irányította az asha'maneket.

– Itt vagyok, Ituralde nagyúr.

– Vedd magad mellé az embereidet! – magyarázta a tábornok sietve. – Vegyétek át a katonák helyét az előtt a rés előtt. A többiek vonuljanak vissza. Tartsátok a rést. Fél órára van szükségem. Minden erőtökkel, de tényleg mindent beleadva pusztítsátok azokat a trallokokat. Érted, amit mondok? Adjatok bele mindent! Ha csak annyi erő is marad bennetek, amivel meg tudtok gyújtani egy gyertyát, akkor szíjat hasítok a hátatokból.

– Nagyuram? – kérdezte az asha'man. – És a visszavonulásunk?

– Antail itt marad Gyógyítani a sátorban – felelte Ituralde. – Ő elég nagy Kaput tud nyitni ahhoz, hogy az asha'manek kijussanak. Mindenki más viszont védje a rést!

Tymoth elrohant.

– Yoeli – folytatta Ituralde. – Te most gyűjtsd össze a csapataidat, mert nem akarom, hogy úgy rohangáljanak az utcákon, mintha nyakunkon volna… – elhallgatott. Az előbb majdnem kibukott a száján az, hogy „az az átkozott Tarmon Gai'don”. Hogy égjek meg a Fényben!

– …mintha nem lenne parancsnokuk. Csak úgy tudjuk megvédeni a várost, ha szervezettek és fegyelmezettek vagyunk. Tíz perc múlva sorakozzon fel négy lovasszázad az udvaron! Add ki a parancsokat!

– Igenis, nagyuram – válaszolta Yoeli, és összecsapta a bokáját.

– Ezenfelül – folytatta Ituralde, és elfordult – szükségem lesz néhány szekérnyi tűzifára és az összes olajra, amit csak a városban találsz. Mind a két hadseregből gyülekezzenek azok a sebesültek, akiknek az arca vagy a karja sérült meg, de járni még tudnak. Ezenkívül pedig gyűjtsétek össze a város összes íjászát, még azokat is, akik legalább egyszer láttak közelről íjat! Gyerünk!

Egy jó órával később Ituralde szálegyenes háttal, hátratett kézzel állt az ablakban. Bejött az erkélyről, mert nem akarta, hogy véletlenül eltalálják. Az ablakból jó kilátás nyílott a küzdelemre.

Szemben a palotával már érződött, hogy az asha'manek vonala kezd gyengülni. Majdnem egy egész órányi időt nyertek. Az Egyetlen Hatalom rettenetes fonataival újra és újra visszaverték a támadó trallokok hullámait. A legnagyobb szerencséjükre az ellenség nem vetette be a saját fókuszálóit. A hajnali iszonyatos támadások után remélhetőleg kiégtek, vagy legalábbis kimerültek.

Mintha csak alkonyodott volna. Az alacsonyan szálló, komor felhők és a városon túli hegyoldalon sötétlő, ellenséges fekete tömeg miatt érezte így. A trallokok szerencsére nem hoztak magukkal létrát vagy ostromtornyokat. Fegyverrel a kézben azonban újra és újra támadásba lendültek. A myrddraalok harcra tüzelték őket.

A fekete kabátos férfiak közül néhányan már így is elfordultak a réstől. Kimerülten, tántorogva próbáltak meg visszavonulni. Utolsó néhány társuk még egyszer lecsapott a Tűzzel meg a szétrobbanó Földdel az ellenségre. Utána a többiek nyomába eredtek. A falban tátongó résben senki sem állt. Senki sem védte azt. Ahogy azt megparancsolták.

Na gyertek! – gondolta Ituralde, amikor eloszlott az utolsó tűzcsapás füstje.

A trallokok gyanakodva bámulták a füstöt. Elkezdtek átmászni azoknak a tetemén, akikkel kicsivel korábban az asha'manek végeztek. Az árnyfattyak lába patában vagy vaskos mancsban végződött. Néhányan beleszimatoltak a levegőbe.

A résen keresztül több utcába is beláttak. Ezen a helyen véres, sebesült katonák álltak. Amikor a trallokok átjutottak a falon, a katonák jajveszékelni kezdtek és elmenekültek. Valószínűleg nem kellett túlságosan megjátszani a rémületet. A megfigyelő szeme elé iszonyatos látvány tárult. Több környező épületből is dőlt a füst, mintha csak a robbanás során gyulladtak volna ki. Lángolt a tetejük és fekete füstfelhők törtek elő az ablakokból. A trallokoknak fogalmuk sem lehetett arról, hogy a vastag palatetőt eleve úgy tervezték, hogy ne lehessen meggyújtani. Az építészeti előírások pedig még azt is megtiltották, hogy egy épülethez túl sok fát használjanak fel.

Ituralde nem mert lélegzetet venni. A trallokok tengere végre megremegett és az ellenség harsány üvöltéssel, hangos vijjogással rohanva megindult a város belseje felé. A támadók hulláma kisebb ágakra szakadt, ahogy elnyelték őket az utcák, ahogy felmerült előttük a fosztogatás és a mészárlás ígérete.

Ituralde háta mögött bevágódott az ajtó. Yoeli csörtetett be a szobába.

– Az utolsó alegység is a helyére került. Bevált a terv?

Ituralde nem válaszolt. Erre nem is volt szükség. A trallokok elhitték, hogy megnyerték az ütközetet. A visszavonuló asha'manek szemmel láthatóan az utolsó csepp erejükig önfeláldozóan harcoltak. A védők összeomlottak. A városban teljes zűrzavar uralkodott. Az utcákat elözönlő trallokok pofájáról csak úgy sütött a rosszindulatú elégedettség. Úgy tűnt, hogy még a myrddraalok is elkönyvelték a győzelmet.

A trallokok elkerülték a lángoló épületeket és a palota erődített falait. A menekülő katonák nyomában rohanva mélyebben behatoltak a városba. Egy széles sugárúton vágtattak a keleti városrészek irányába. A gondosan elhelyezett romhalmok miatt a támadók nagy része ezen a sugárúton gyűlt össze.

– Szeretnéd, ha egyszer majd tábornok lenne belőled, Yoeli kapitány? – kérdezte Ituralde halkan.

– Nem számít, hogy mit szeretnék – felelte Yoeli. – De csak egy ostoba bolond csukja be a szemét, ha hasznos dolgot tanulhatna.

– Akkor most jól nyisd ki a szemed, fiam!

Odalent hirtelen feltárultak a sugárutat szegélyező épületek ablakai. A trallokok feje fölött íjászok lepték el az erkélyeket.

– Ha csak a legcsekélyebb mértékben is gyanakodnod kell azért, hogy az ellenséged számít arra, amit éppen tenni készült, akkor csinálj inkább valami mást.

A nyílzápor lecsapott, és csak úgy hullottak a trallokok. Az enyészeket olyan hatalmas számszeríjakkal vették célba, amelyek kis híján lándzsa nagyságú karókat lőttek ki. Jó pár szem nélküli szörnyeteg fetrengett az úton. A testük még mindig nem jött rá, hogy már meghalt. Körülöttük halomban álltak a hozzájuk kapcsolt trallokok tetemei. Még életben lévő, összezavarodott, felbőszült társaik üvölteni kezdtek, és dühösen csapkodták az íjászokkal teli épületek ajtajait. Hangos zajongásuk miatt kezdetben nem is hallották meg a mennydörgést. A lódobogást. Kopját szegezve, Yoeli legjobb lovasai indítottak elsöprő rohamot az utcán. Taposták, mészárolták a trallokokat.

A város egyetlen hatalmas, halálos kelepcévé változott. Erre keresve sem lehetett volna alkalmasabb helyszínt találni, mint az itteni épületek. Az utcák éppen elég szélesek voltak ahhoz, hogy rohamra lendüljön a környéket jól ismerő lovasság. A trallokok korábban még boldogan kurjongattak. Most már kínlódva üvöltöttek és megpróbáltak saját társaikon áttaposva, sietve elmenekülni. Visszarohantak a beszakított falrész előtti széles térre.

A saldaeai lovasság a sarkukra tapadt. A lovak patáját és oldalát bemocskolta az elesett szörnyetegek bűzlő vére. A „lángoló” épületek ablakaiban újabb harcosok jelentek meg. A tűz valójában csupán néhány gondosan kiválasztott helyiségben égett. Nyilak záporoztak a tágas térre. Mások új kopját dobtak oda a lovasoknak. A lovasság felsorakozott és újra támadásba lendült. A nyílzápor elállt és a kopjások rohama keresztülsöpört a téren.

Sok száz trallok elesett. Talán több ezer is. Akik nem pusztultak el, azok kimenekültek a résen. A legtöbb myrddraal is elmenekült. Akik nem követték a társaik példáját, azok az íjászok célpontjává váltak. Egyetlen enyészt elpusztítva többtucatnyi hozzájuk kötött trallokkal is végezni lehetett. Nehezen ugyan, de az enyészeket is meg lehetett ölni. Némelyikükből rakásnyi nyílvessző állt ki.

– Kiadom a parancsot a gyülekezésre! Újra elfoglaljuk a falba ütött rést! – kiáltotta Yoeli lelkesen.

– Nem – ellenkezett Ituralde.

– De hát…

– Semmit sem nyerhetünk azzal, ha kiállunk a falra – magyarázta Ituralde. – Parancsold meg a katonáknak, hogy menjenek át másik épületekbe! Az íjászok is változtassák meg a helyüket! Vannak raktáraitok vagy olyan nagy épületek, ahol elrejthetjük a lovasokat? Küldd át oda őket! Gyorsan! Aztán pedig várunk.

– Még egyszer nem csaphatjuk be őket.

– Nem – válaszolta Ituralde. – De most már lassan és óvatosan jönnek. Ha szemtől szembe kiállnánk ellenük, akkor veszítenénk. Ha kitartunk, időt nyerünk, akkor győzni fogunk. Ebből a csapdából ez az egyetlen kiút, Yoeli. Életben maradunk, amíg megjön a segítség. Már ha tényleg jön.

A kapitány bólintott.

– A következő csapdánk nem öl meg olyan sokat közülük – magyarázta Ituralde. – A trallokok azonban alapvetően gyávák. Most már tudják, hogy bármelyik sarkon befordulva halálos kelepce várhat rájuk. Habozni fognak. Sokkal több időt nyerhetünk így, mintha odaállnánk a rés elé, ahol elpusztulna az embereink fele.

– Hát igen – válaszolta Yoeli. Utána azonban elbizonytalanodott. – De… ez most akkor nem azt jelenti, hogy számítanak ránk? A tervnek ez a része csakis azért működhet, mert az ellenség számít a támadásainkra.

– Azt hiszem, igazad van.

– Akkor hát nem valami teljesen mást kellene tennünk? Te magad mondtad, hogy ha az ellenség akár csak a legkisebb mértékben is sejti, hogy mire készülünk, akkor meg kell változtatni a terveinket.

– Túl sokat gondolkozol, fiam. Menj és hajtsd végre a parancsomat!

– Hát… igenis, nagyuram.

Yoeli elsietett. Hát éppen ez az oka annak, gondolta Ituralde, amiért nem tanítok taktikát egy katonai akadémián. Igencsak nehéz lett volna elmagyarázni a tanítványainak, hogy létezik egy szabály, amelyik felülír minden mást: mindig hallgass az ösztöneidre! A trallokok félni fognak. Ezt kihasználhatja ellenük. Bármilyen gyengeségüket ellenük fogja fordítani.

Nem nagyon szeretett ezen a szabályon töprengeni. Főleg azért nem, mert máris megszegte. Az ösztönei ugyanis órák óta üvöltve követelték, hogy meneküljenek el a városból.

Huszonnyolcadik fejezet

Rettenetes érzés

– Mit gondolsz? Mire készül Perrin? – kérdezte Berelain, miközben Faile és Alliandre oldalán sétált.

Faile nem válaszolt. A felhők függönyén átszivárgó, bágyadt napfény lágy ragyogásba borította a késő délutánt. Nemsokára majd lángra lobban a látóhatár, ahogy a nap megpihen éjszakára. Két nap múlva Perrin a bírája elé áll. Faile tudta, hogy a férje azért húzta az időt, mert lehetőséget akart adni az asha'maneknek arra, hogy rájöjjenek, mégis mi lehet a Kapuk baja.

Közben a seregük egyre nőtt. Mind több ember csatlakozott hozzájuk. A felderítők jelentései szerint a fehérköpenyek serege is hízásnak indult. Lényegesen lassabban, de ők is erősítést kaptak. Egy ilyen korszakban a hadsereg nem csupán erőt sugárzott, de azzal kecsegtetett, hogy az önkéntesek megtölthetik étellel a hasukat.

Perrin a közeli patak partján vert tábort. Itt fáklyaliliomfák sorakoztak. Faile csodálkozva nézte a különös növényeket. A gyökerük mélyen belelógott a vízbe. A törzsük meg leginkább a megszilárdulás közben görcsös hullámokba merevedő üvegre emlékeztette. Odahaza, Saldaeában még csak hasonló fát sem látott. Itt viszont nagyon is úgy érezte, hogy elég lett volna két rossz lépést megtennie, és máris a láp kellős közepén találta volna magát.

– Nem kapok választ? – kérdezte Berelain. Mostanában kissé rendezetlennek tűnt. – Gondolkoztam a dolgon. Talán okos dolog volna átküldeni egy követet a fehérköpenyek táborába. Szerintetek Perrin beleegyezne abba, hogy átmenjek és beszéljek velük? Lehet, hogy személyesen tárgyalva elő tudnám mozdítani az ügyét.

Berelain állandóan ezen a lehetőségen lovagolt.

– Nem – válaszolta Faile. – Te is tudod, hogy elszánta magát. Elmegy a tárgyalásra, Berelain.

Mayene úrnője összeszorította az ajkát, de nem erősködött tovább. Az őrzésükre kirendelt tíz Hajadon társaságában továbbsétáltak. Régebben Faile harsányan tiltakozott volna az ilyen felhajtás miatt. Persze ez még azelőtt volt, hogy váratlanul és annyira könnyedén elrabolták.

A távolban azt látta, hogy a menekültek egyik kisebb csapata kivonul a táborból. Délkeleti irányban haladtak, a földeket átszelve. Mielőtt meghibásodtak volna a Kapuk, körülbelül tízezer menekültet sikerült átküldeni Cairhien elhagyatottabb területeire. Arra utasították őket, hogy kerüljék a feltűnést. Perrin egyelőre még nem akarta, hogy kiderüljön a tartózkodási helye. A nők természetesen befogják majd a szájukat. A férfiak viszont pletykálkodni fognak. Mindig is azt teszik.

Kevesen tudtak arról, hogy tönkrementek a Kapuk. Perrin azt közölte a követőivel, hogy szükségük lesz az asha'manek minden erejére, ha mégis csak össze kell csapni a fehérköpenyekkel. Ez persze igaz is volt. Ennek ellenére néhány menekült engedélyt kért a távozásra. Gyalog keltek útra. Indulás előtt aranyat és ékszereket kaptak Faile-tól. A kincs egykor Sevanna zsákmánya volt. Amikor elbúcsúzott a távozóktól, Faile meglepődve tapasztalta, hogy milyen sokan akarnak hazatérni a seanchanok uralma alá került otthonaikba.

De a távozók ellenére Perrin serege napról napra duzzadt. Faile és kísérői elhaladtak egy újabb csoport mellett. A menekültek a kardvívást gyakorolták. Legalább huszonötezren döntöttek úgy, hogy felkészülnek a küzdelemre. Szinte egész nap gyakoroltak. Faile még most késő délután is jól hallotta Tam hangos parancsait.

– Nos, szóval – töprengett tovább Berelain –, mire készül Perrin? Miért egyezett bele a tárgyalásba? Akarhat valamit azoktól a fehérköpenyektől.

Megkerültek egy bütykös gyökerű fát. Mayene úrnője, akárcsak olyan sokan mások, rendkívül sok mindent belemagyarázott Perrin tetteibe. A tábor vezére bizonyára jót nevetett volna, ha megtudja, hogy milyen körmönfontnak és ravasznak tartják.

És még ez henceg azzal, hogy átlát a férfiakon! – gondolta Faile. Ugyanakkor Perrin cseppet sem volt ostoba. Másrészt viszont az sem volt teljesen igaz, hogy tényleg olyan hétköznapi ember lett volna, mint amilyennek mutatni akarta magát. Gondos terveket készített, megfontoltan és óvatosan viselkedett. Szükség esetén azonban odavágott. Elszántan. Célratörően. Ha mondott valamit, akkor azt úgy is gondolta.

– Egyetértek Berelainnel – szólalt meg Alliandre. – El kellene mennünk innen. Elvonulni. Vagy meg is támadhatnánk azokat a fehérköpenyeket.

Faile megcsóválta a fejét.

– Perrin szomorú, ha az emberek azt hiszik, hogy valamilyen bűnt követett el. Ameddig a fehérköpenyek gyilkossággal vádolják, addig az a sötét folt ott marad a nevén.

A férje ugyan makacs volt és megátalkodott, ám a maga módján nemesen és tisztességesen viselkedett.

Faile-nak mindez ellen semmi kifogása sem lehetett. Ameddig a makacsság nem kerül Perrin életébe. Éppen az egyenessége miatt szerette a férjét. Ostobaság lett volna megváltoztatni Perrint. Ezért a jövőben is kénytelen lesz odafigyelni arra, nehogy mások kihasználják az urát.

Berelain szemében ismét feltűnt a furcsa csillogás. A nő szeme mindig így ragyogott, ha a fehérköpenyekre terelődött a szó. Talán önkéntelenül, de ezúttal is a táboruk irányába pillantott. A Fényre! Ugye nem kezd el megint azért nyafogni, hogy átmehessen hozzájuk tárgyalni? Eddig már legalább egy tucatnyi ürügyet talált ki csak azért, hogy odamehessen.

Faile figyelmét nem kerülte el az a nagy csapat katona, akik feltűnően semmitmondó arckifejezéssel ott őgyelegtek a tábor peremterületén. Valahogy mindig éppen egy vonalban voltak az ő kísérőivel. Perrin ragaszkodott ahhoz, hogy a feleségét gondosan őrizzék.

– Ott van ez az ifjú főúrkapitány – bólintott Alliandre álmodozóan. – Hogy milyen jól néz ki abban a fehér egyenruhájában, nem gondoljátok? Már ha nem törődünk azzal a napkoronggal a köpenyén. Elképesztően jóképű férfi!

– Tényleg? – kérdezte Berelain.

Meglepő módon halvány, meleg pír öntötte el az arcát.

– Azt már régebben is hallottam, hogy Morgase mostohafia igencsak szemrevaló – folytatta Alliandre. – Arra viszont nem számítottam, hogy ennyire… tiszta lesz.

– Olyan, mint egy márványszobor! – suttogta Berelain. – Mintha csak a legendák korának egy emléke volna. Egy tökéletes alkotás. Remekmű. Amire imádattal nézhetünk.

– Hát, tényleg egész szemrevaló – felelte Faile fintorogva. – Én viszont azt mondom, hogy egy férfinak legyen szőrös a képe.

Nem is hazudott. Tényleg imádta, ha egy férfinak szakálla van. Perrin ráadásul nagyon is jóképű legény volt. És olyan erő áradt belőle, ami igencsak vonzóvá tette. Ez a Galad Damodred viszont… nem lett volna szabad összehasonlítania Perrinnel. Ez olyan lett volna, mintha egy színezett üvegből készült ablak előnyeit vetette volna össze egy olyan szekrénnyel, amelyet egy ügyes kezű fafaragó mester készített. A maga módján mind a kettő igazi remekmű volt. Ugyanakkor nem igazán lehetett volna összehasonlítani őket. Az persze kétségtelen, hogy egy szép ablak nagyon tud csillogni.

Berelain tekintete elhomályosult. Egyértelműnek tűnt, hogy nagyon odavan Damodredért. Az egész az egyik pillanatról a másikra történt. Persze éppen Faile maga mondta neki, hogy keressen magának egy másik férfit. Mert azzal elcsitíthatják a pletykákat. Na de, hogy pont a fehérköpenyek parancsnokát? Hát teljesen elment a nő esze?

– Tehát akkor mitévők legyünk? – kérdezte Alliandre, amikor elérték a tábor déli oldalát. Pontosan félúton jártak attól a helytől, ahonnan elindultak.

– A fehérköpenyekkel? – kérdezte Faile.

– Maighdinnel – válaszolta Alliandre. – Morgase-zel.

– Még mindig úgy érzem, hogy visszaélt a nagyvonalúságommal! – mérgelődött Faile. – Olyan sok mindenen mentünk keresztül együtt, és erre volt képe eltitkolni előttem, hogy ki is ő valójában?

– Eléggé görcsösen ragaszkodsz ahhoz, hogy haragudj rá – szúrta közbe Berelain.

Faile nem válaszolt. Azon töprengett, amit a férje mondott. Akinek valószínűleg igaza volt. Nem kellene annyira haragudnia Morgase-re. Ha tényleg az egyik Kitaszított elől menekült el, akkor még az is kész csoda, hogy életben maradt. Ezenfelül Faile maga is hazudott, amikor először találkozott Perrinnel. Nem árulta el, hogy kicsoda valójában.

Valójában azért haragudott Morgase-re, mert az az asszony lesz Perrin bírája. Hogy vetemedhetett erre? Maighdin, a szolgálónő talán lehet hálás, ám Morgase, a királynő, vetélytársának fogja tartani Perrint. Vajon igazságos döntést fog majd hozni, vagy inkább kihasználja a remek lehetőséget arra, hogy a helyére tegye az uborkafára felkapaszkodott fickót, amiért az elkezdett fejedelemként viselkedni?

– Pontosan azt érzem, amit te, úrnőm – szólt Alliandre halkan.

– Vagyis?

– Becsapva érzem magam – felelte a királynő. – Maighdin a barátunk volt. Azt hittem, hogy ismerem.

– Az ő helyében ti is pontosan azt tettétek volna, amit ő is csinált – ellenkezett Berelain. – Miért árultál volna el bármit is magadról, ha arra nincsen feltétlenül szükség?

– Azért, mert barátok voltunk! – méltatlankodott Alliandre – Olyan sok mindenen mentünk át együtt, és akkor hirtelen kiderül, hogy Maighdin valójában Morgase Trakand. Nem egyszerűen csak egy királynő, hanem A királynő. Egy élő legenda. És közben ott volt velünk, hordta körbe a teát. Ügyetlenül.

– Azt azért el kell ismerned – felelte Faile töprengve –, hogy sokat fejlődött a teával.

Majd megérintette a nyakát, egészen pontosan a zsinórt, amiről Rolan köve lógott. Nem viselte ugyan minden nap, de azért éppen elég gyakran akasztotta a nyakába. Vajon Morgase a fogságuk egész ideje alatt alakoskodott? Amíg a shaidók kezében voltak? Vagy éppenséggel a maga módján egészen őszinte volt? Kiszabadulva az elvárások fogságából már semmi sem kényszeríttette arra, hogy továbbra is a „legendás” Morgase Trakand legyen. Ilyen körülmények között nem épp az ember valódi természete bukkan napvilágra?

Faile megmarkolta a zsinórt. Morgase pusztán gonoszságból nem fog Perrin ellen fordulni. Tisztességes ítéletet hoz majd. Ez pedig azt jelentette, hogy neki fel kell készülnie, készen kell állnia arra…

Kiabálás hallatszott.

Faile ösztönösen cselekedett. Azonnal az erdő felé fordult. Arra számított, hogy aielek bukkannak elő a bokrok közül. Gyilkolni jöttek és foglyokat ejteni. Egy pillanatra halálos rettegés fogta el. A sikoltozás azonban a tábor belseje felől hallatszott. Káromkodva megfordult, amikor valami rángatni kezdte az övét. Amikor lepillantott, döbbenten látta, hogy az övkése önmagától kicsusszant a tokjából és felemelkedett a levegőbe.

– A gonosz buborékja! – kiáltotta Berelain, és próbált elhátrálni.

Faile félreugrott, aztán a földre vetett magát, amikor a kése a levegőben megpördülve az arca felé mozdult. A fegyver éppen csak elhibázta a fejét. Amikor felguggolt, azt látta, hogy Berelain egy tőrrel nézett farkasszemet. A királynő blúzának elszakadt az ujja. A tőr alighanem az alkarjára erősített tokból került elő.

Mayene királynőjének háta mögött teljes zűrzavar uralkodott a táborban. A közelben gyakorló menekültek szétszóródtak. Körülöttük kardok és lándzsák lebegtek a levegőben. Nagyon úgy tűnt, hogy a táborban minden egyes fegyver önálló életre kelt, és szentül elhatározta, hogy megtámadja korábbi gazdáját.

Mozgásban kell maradni. Faile félreugrott, amikor a kése újra támadásba lendült. Ekkor azonban egy barna ruhás, fehér hajú alak ugrott elé. Sulin elkapta a levegőben száguldó kést. Szilárdan megragadta a markolatát. A Hajadon összeszorított foggal lenyomta a fegyvert, és minden erejét összeszedve belevágta egy szikladarabba. A penge letört a markolatáról.

Letört és mozdulatlanná dermedt. Helyette viszont Sulin lándzsái egymás után kiemelkedtek a Hajadon hátára erősített tokból. Megpördültek, és a hegyüket szegezték gazdájuk felé.

– Fussatok! – kiáltotta a Hajadon, majd megfordult, hogy szembeszálljon a három lándzsával.

– Hová? – méltatlankodott Faile, és felkapott egy kődarabot a földről. – Mindenütt fegyverek vannak.

Berelain tovább birkózott a tőrével. Sikerült megragadnia, de a fegyver nem adta meg magát, hanem vadul rángatta a nő karját. Alliandrét három kés vette körül. A Fényre! Faile nagyon is örült annak, hogy aznap csupán egyetlen kést hozott magával.

A rohanva érkező Hajadonok próbáltak segíteni Alliandrénak. Kövekkel hajigálták a késeket, miközben megpróbáltak elugrani a saját lándzsáik elől. Berelain magára maradt.

Faile összeszorította a fogát. Ostobának érezte magát, hogy egy olyan nőnek siet a segítségére, akit valójában gyűlölt. Odaugrott a királynő mellé és megragadta a tőr markolatát. Együttes erővel sikerült lebírniuk. Oldalra nyomták, a talaj felé. Beleszúrták a földbe. A fegyver abban a pillanatban mozdulatlanná dermedt.

Faile habozva elengedte a markolatát. Berelainre pillantott. A társa jobb tenyerét a balra szorította. Vér szivárgott elő az ujjai közül.

– Köszönöm – biccentett oda Faile-nak.

– Mitől állt le? – kérdezte lihegve ő.

A táborban még mindig hangzavar uralkodott. Káromkodás. Összecsapódó pengék hangja.

– Talán a föld? – kérdezte térdre rogyva Berelain.

Faile belemarkolt a földbe. Megfordulva rémülten látta, hogy az egyik Hajadon elesett. A társainak közben sikerült legyőzniük több lebegő lándzsát is. Faile a kezében tartott földdarabot hozzávágta az egyik lándzsához. A fegyver azonnal a földre zuhant.

Sulin szeme tágra nyílt az arcát eltakaró kendő fölött. Jól látta, hogy mi történt. Elejtette a két kődarabot, amelyekkel eddig küzdött, és belemarkolt a talajba. A földet széles ívben a lándzsa felé hintette, amelyik hatalmas lendülettel éppen megpróbálta keresztüldöfni a szívét.

A göröngyök megállították. A fegyver a talajra zuhant. A közelben viszont igencsak válságossá vált Faile őreinek a helyzete. A katonák és a többi harcos is életveszélybe került. Szabálytalan kör alakba rendeződtek. Megpróbálták a pajzsuk segítségével kivédeni az életre kelt fegyverek támadását. Rémült arckifejezéssel kuporogtak a pajzsok mögött.

– Gyorsan! – kiáltotta Faile a Hajadonoknak. Mindkét kezével belemarkolt a földbe. – Szóljatok mindenkinek! Így kell megállítani a fegyvereket.

Rögökkel bombázta Alliandre tőreit. Egy dobással két tőrt is megállított. Utána rohanni kezdett a közeli katonák felé.

– Semmi okod sincs arra, hogy bocsánatot kérj, Galad – jelentette ki Morgase halkan. – Egészen egyszerűen nem tudhattad, hogy mi történik a Fény Erődjében. Nagyon, de nagyon messze voltál.

A mostohafia sátrában ültek. A két széket szembefordították egymással. A délutáni napfény beragyogott a sátor falán. Galad előrehajolt és a két kezét összekulcsolta. Töprengett valamin. Morgase nagyon is jól emlékezett az első találkozásukra. Régen történt, amikor hozzáment a fiú apjához. A kisgyermek is szerepet játszott a megállapodásukban. Morgase hajlandó volt örökbe fogadni, de folyton aggódott azért, hogy vajon képes lesz-e ugyanannyira szeretni, mint a többi gyermekét.

Galad mindig is komoly, komor fiatalember volt. Már gyerekkorában is azonnal szólt, ha valaki valamilyen hibát követett el. A testvéreitől – mindenekelőtt Elayne-től – eltérően azonban sohasem élt vissza a tudásával. Morgase elégedetlen volt saját magával. Látnia kellett volna. Fel kellett volna ismernie azt, hogy mennyire vonzó lehet a fehérköpenyek fekete-fehér világa a mostohafia számára. Jobban is felkészíthette volna? Megtaníthatta volna arra, hogy a valóság nem fekete és nem fehér? Még csak nem is szürke! A világ rengeteg színben ragyog, és ezek a színek időnként nem férnek fel az erkölcs palettájára.

Galad felpillantott. Még mindig összekulcsolta az ujjait és a szemében zavar csillogott.

– Hamis váddal illettem Valdát. Amikor elé álltam, azt követeltem, hogy a Fény legyen a tanúnk, amikor megküzdünk, mert meggyalázott és meggyilkolt téged. Ennek a fele nem volt igaz. Hibásan cselekedtem. Legalábbis részben. Ez tény, ám ennek ellenére örülök, hogy megöltem.

Morgase elakadó lélegzettel bámult a fiára. Eamon Valdát nem véletlenül sorolták a korszak legkiválóbb vívói közé. Galad pedig párbajra hívta és legyőzte? Ilyen fiatalon? A fiát többé már nem tekinthette gyermeknek. Galad fontos döntéseket hozott, és ő nem tudta volna elítélni miattuk. Bizonyos szempontból nézve az ifjú sokkal inkább dicséretre méltó döntéseket hozott, mint ő maga.

– Helyesen cselekedtél – válaszolta. – Valda mérges kígyó volt. Biztosra veszem, hogy ő állt Niall halála mögött. Galad, nagy szolgálatot tettél a világnak.

A férfi bólintott.

– Megérdemelte a halált azért, amit veled tett. Ennek ellenére közleményt kell majd kibocsátanom.

Felállt és a háta mögött összefonta a kezét. Amikor elindult, fehér öltözéke valósággal ragyogott a fényben.

– Bejelentem, hogy tévesen vádoltam Valdát gyilkossággal. Ennek ellenére mégis rászolgált a halálra a többi bűne miatt. Az iszonyatos bűnei miatt.

Egy pillanatra megtorpant.

– Bárcsak tudhattam volna!

– Semmit sem tehettél volna ellene, fiam – felelte Morgase. – A saját hibámból kerültem fogságba. Mivel megbíztam az ellenségeimben.

Galad csak legyintett.

– Gaebrilnek senki sem tudott volna ellenállni, ha igaz, amit hallottam. Ami pedig a fogságba esésedet illeti, valójában nem bíztál meg az ellenségeidben. Elárultak, akárcsak mindannyiunkat. Valda volt az áruló. A gyermekek soha nem tekintenek ellenségüknek egy olyan valakit, aki a Fényben jár.

– És Perrin Aybarát?

– Ő árnyfattyú.

– Hát nem, fiam. A tettei közül sok minden nem tetszik, ám abban biztos lehetsz, hogy Aybara jó ember.

– Akkor majd a vizsgálat is ezt igazolja – felelte Galad.

– A jó emberek is követhetnek el hibákat. Ha ezt így folytatod, akkor az a tárgyalás olyan véget érhet, amit egyikünk sem akar.

Az ifjú megdermedt. Savanyú képet vágott.

– Anyám, ugye nem arra célzol, hogy meg kellene engednünk azt, hogy megússza a büntetését?

– Gyere és ülj vissza! – intett a nő a szék felé. – Elszédülök attól, ahogy így fel-alá rohangálsz.

Lehet, hogy a fia csak nemrég nyerte el a főúrkapitány rangját, de máris érződött rajta, hogy nem szeret parancsoknak engedelmeskedni. Ennek ellenére leült.

Furcsa, de Morgase újra királynőnek érezte magát. Galad nem láthatta, hogy milyen volt az anyja az elmúlt, embert próbáló hónapok során. Az ő szemében még mindig a régi Morgase volt. Így aztán a fia társaságában a nő tényleg úgy érezte, mintha valóban a régi Morgase lett volna. Majdnem.

Niall ugyan fogságban tartotta, de az idős férfi tisztelte a királynőt. Morgase kezdte úgy érezni, hogy talán ő is képes lett volna tisztelni foglyul ejtőjét. Vajon mi történhetett azzal a táblával, amelyiken olyan sokszor játszott Niall ellen? Mérges lett, mert arra gondolt, hogy a támadó seanchanok esetleg összetörték.

Vajon Galad is olyan főúrkapitány lesz, mint Niall? Esetleg még nála is jobb? Morgase érezte, ahogy a bensőjében megmozdult a királynő. Ez az uralkodó azt akarta, hogy a fia fényesen ragyogjon és legyőzze az Árnyékot.

– Galad! – szólalt meg. – Mire készülsz?

– A tárgyalással kapcsolatban?

– Nem, hanem a seregeddel.

– Ott küzdünk majd az Utolsó Csatában.

– Dicséretes, de tudod, hogy ez mit is jelent?

– Azt jelenti, hogy az Újjászületett Sárkány oldalán kell küzdenünk.

– És az aes sedaiok oldalán.

– Egy ideig szolgálhatunk a boszorkányok mellett, ha ez a közjó érdekében történik.

Morgase becsukta a szemét és vett egy mély lélegzetet.

– Galad, hallgasd meg a saját szavaidat! Boszorkánynak hívod őket? Hiszen odamentél hozzájuk, hogy kiképezzenek. Majdnem őrző lett belőled.

– Igen.

Morgase kinyitotta a szemét. A fia nyugodt tekintettel nézett vissza rá. De hát néha a leghalálosabb, legzabolátlanabb vérebek is nyugodtan viselkednek.

– Tudod, hogy mit műveltek Elayne-nel, anyám?

– Elveszítették? – mérgelődött Morgase.

Ezt még mindig nem bocsátotta meg.

– Veszélyes vállalkozásokra küldték – felelte Galad. A hangjában utálkozás vegyült. – Megtagadták, hogy találkozhassak velük. Talán éppen azért, mert veszélybe sodorták. Csak később találkoztunk a Tornyon kívül.

– Hol volt? – kérdezte Morgase izgatottan.

– Itt lent, délen. Az embereink szerint az aes sedaiok boszorkányok. Néha már én is kételkedem abban, hogy téves ez a megítélés.

– Galad…

– Egyetlen nő sem lesz gonosz csak azért, mert képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat – magyarázta a férfi. – A gyermekek rossz hagyományt követnek ezzel kapcsolatban. A Fény útjában erről egy szó sem esik. A könyv csak arra figyelmeztet, hogy az Egyetlen Hatalom használata megronthatja az embert. Azt hiszem azonban, hogy a Fehér Tornyot irányító nőket elvakították a saját cselszövéseik és az önzés.

Morgase bólintott. Ezzel a kijelentéssel nem kívánt ellenkezni. Hála legyen a Fénynek, hogy Elaida nem hallhatta ezt az érvelést!

– Akárhogy is legyen – folytatta Galad –, ott küzdünk majd az oldalukon. Az Újjászületett Sárkány vagy éppen Perrin Aybara mellett, ha az elengedhetetlen. Az Árnyék elleni küzdelem minden más megfontolásnál fontosabb.

– Akkor csatlakozzunk ahhoz a küzdelemhez! – felelte az anyja. – Galad, felejtsd el ezt a tárgyalást! Aybara szélnek akarja ereszteni a serege egy részét, a többit pedig al'Thor rendelkezésére fogja bocsátani.

Galad az anyja szemébe nézett és bólintott.

– Igen. Most már látom, hogy miért vezetett a Minta ide hozzám. Veled tartunk. A tárgyalás és az ítélet után.

Morgase nagyot sóhajtott.

– Nem csökönyösségből döntöttem így – magyarázta Galad, miközben újra felállt. – Aybara jómaga javasolta, hogy vizsgáljuk ki az ügyet. A saját lelkiismeretével hadakozik, és helytelen volna, ha megfosztanánk ettől a lehetőségtől. Hadd bizonyítsa be az ártatlanságát! Nekünk és önmagának is. Aztán majd továbbmehetünk.

Habozni látszott. Odalépett az öltözködőasztalhoz, és megérintette az ott fekvő fehér tokos kardot.

– Ha pedig nélküle kell folytatnunk, akkor a bűnei árát leróva megpihenhet a Fényben.

– Galad, tisztában vagy azzal, hogy amikor elfogtad Perrin embereit, Lini is a kezedbe került?

– Oda kellett volna állnia elém. Felfednie a kilétét. Azonnal szabadon engedtem volna.

– És ő mégsem tett így. Azt hallottam, hogy hajszál híján kivégzéssel fenyegetted a foglyaidat, ha Perrin nem áll ki ellened a csatatérre. Tényleg megtetted volna?

– Az ő kezén száradt volna a vérük.

– Lini vére, Galad?

– Én… észrevettem volna a többiek között, és kimentettem volna.

– A többieket viszont megölted volna! – csattant fel Morgase. – Olyan embereket, akik semmi rosszat sem tettek. Akiknek az volt az összes bűnük, hogy elbűvölte őket Aybara.

– Sosem végeztük volna ki őket. Csak fenyegetés volt.

– Hazugság!

– Ugyan már! Mégis mi értelme erről vitatkozunk, anyám?

– Az, hogy a fiam gondolkozni kezdjen – válaszolta Morgase. – Hogy átgondolja a dolgokat. Már rég rá kellett volna vegyelek erre. Hiba volt, hogy nem zökkentettelek ki az egyszerű illúzióid világából. Az élet cseppet sem egyszerű. Nem lehet egy pénzdarabot feldobva eldönteni a helyes utat. Meséltem már neked Tham Felmley peréről?

Galad ingerülten megcsóválta a fejét.

– Hát akkor figyelj a szavaimra! Felmley kőművesmester volt Caemlynben. Köztiszteletnek örvendett. Az uralkodásom korai szakaszában azzal vádolták meg, hogy meggyilkolta a testvérét. Eléggé tekintélyes ember volt ahhoz, hogy én magam bíráskodjam a fontos tárgyaláson. A végén felakasztották.

– A gyilkosság jogos büntetése az akasztófa.

– Így igaz – bólintott Morgase. – Sajnos azonban a kötél nem a gyilkos nyakába került. A tettet valójában az egyik munkása követte el. Mindez csupán két évvel később derült ki, amikor a fickót egy másik gyilkosság miatt ítélték el. Röhögött rajtunk, amikor felakasztottuk. Felmley ártatlan volt. A valódi gyilkos viszont részt vett az első perben. Ő is azok közé tartozott, akik bitóra küldték az ártatlan embert.

Galad némán figyelt.

– Ez volt az egyetlen olyan alkalom, amelyikről teljes bizonyossággal tudom, hogy tévedésből akasztattam fel valakit – folytatta Morgase. – Akkor most válaszolj, Galad! Saját magamat is akasztófára kell küldenem, amiért halálra ítéltem egy ártatlan embert?

– Megtettél minden tőled telhetőt, anyám.

– Egy ember mégis meghalt, pedig nem szolgált rá a halálra.

Az ifjú arcán zavar tükröződött.

– A gyermekek gyakran emlegetik azt, hogy a Fény megoltalmazza őket – figyelmeztette Morgase. – Meg arról, hogy a Fény segíti a helyes döntések meghozatalát. Így lehetnek igazságosak. A világ azonban nem ilyen, Galad. Valda a Fény áldására hivatkozva iszonyatos dolgokat művelt. Én pedig jómagam is ártatlanul gyilkoltam, miközben azt reméltem, hogy a Fény vezéreli a kezemet.

Nem állítom azt, hogy Aybara ártatlan. Nem tudok annyit a dologról, hogy ezt meg tudnám ítélni. Viszont azt akarom, hogy valamit megérts: néha egy jó ember is követhet el rossz dolgokat. Néha helyénvaló, ha megbüntetik. Máskor viszont semmit sem ér a büntetés. Olyankor az a legjobb, ha engedjük továbbhaladni a maga útján, hogy tanuljon. Én is továbbmentem a magam útján, és tanultam. Miután téves döntést hoztam.

Galad elkomorodott. Ez jó jel volt. Végül megcsóválta a fejét és az arca felderült.

– Meglátjuk, hogy milyen döntéssel ér véget a vizsgálat. Akkor…

Valaki megkopogtatta a sátor elé levert oszlopot. A főúrkapitány elkomorodva megfordult.

– Tessék?

– Főúrkapitányom – szólalt meg a sátorba lépő fehérköpeny. A szikár férfi mélyen ülő szeme alatt sötét táskák látszottak. – Üzenet érkezett annak az Aybarának a táborából. Azt kérik, hogy egy nappal halasszuk el a tárgyalást.

Galad felkelt.

– Mégis miért?! – csattant fel.

– Zavargás támadt a táborukban. Legalábbis ezt állítják – jelentette a fehérköpeny. – Arról beszéltek, hogy el kell látniuk a sebesültjeiket. Főúrkapitányom… nyilvánvaló a cselszövés. Valamilyen aljasság. Támadjuk meg őket, vagy legalábbis utasítsuk el ezt a megalapozatlan kérést!

Galad habozni kezdett. Morgase felé fordult.

– Nincs itt cselszövés, fiam – magyarázta a nő. – Ebben teljesen biztos vagyok. Ha Aybara azt mondja, hogy több időre van szüksége, akkor azt komolyan is gondolja.

Galad egy legyintéssel elbocsátotta a hírnököt.

– Megfontolom a dolgot. Mindazon dolgokkal együtt, amiről beszéltél, anyám. Lehetséges, hogy előnyünkre válna, ha… kicsit tovább gondolkozhatnék.

– A fókuszálók azt mondják, hogy megtesznek minden tőlük telhetőt – magyarázta a Perrin mellett lépdelő Gaul. Sorra járták, ellenőrizték az altáborokat. – Azt állítják, hogy napokba is beletelik, amíg mindenkit ellátnak.

A nap lassan eltűnt a látóhatár mögött. Jó pár táborlakóra azonban hosszú éjszaka várt. Főleg azokra, akik a sebesülteket ápolták. Sok ezren szenvedtek sérüléseket. Szerencsére a legtöbb nem volt súlyos. Néhány ember viszont meghalt. Túlságosan is sokan. Talán legalább annyian, ahányan a mérges kígyók áldozataivá váltak.

Perrin felhördült. Gaul egyik kezét be kellett kötözni. Sikerült legyőznie a saját lándzsáit, erre az egyik nyílvesszője majdnem megölte. Az alkarjával fogta fel. Amikor Perrin rákérdezett arra, hogy hogyan is történt, az aiel kacagni kezdett, és azt mondta, hogy hosszú évek óta nem lőtte meg magát a saját nyilával. Ilyen a humoruk.

– Jött válasz a fehérköpenyek táborából? – kérdezte Perrin a másik oldalán lépdelő Aravine felé fordulva.

– Igen – válaszolta a nő. – Csak éppen semmi kézzelfogható. A parancsnokuk arról beszélt, fontolóra veszi azt, hogy több időt hagyjon.

– Hát ebben a kérdésben nem az övé lesz az utolsó szó – morogta Perrin, miközben ráfordultak a mayene-i altábor felé vezető útra. Meg akarta nézni, hogy mi történt Berelain embereivel. – Nem kockáztatom meg a csatát úgy, hogy az embereim negyed része megsebesült, és az asha'manek halálosan fáradtak a Gyógyítás miatt. A tárgyalásra akkor kerül majd sor, ha én azt mondom, és ha ez nem tetszik ennek a Damodrednek, akkor csak nyugodtan támadjon ránk.

Gaul egyetértően felmordult. A lándzsái most is ott voltak a tokjukban, ám Perrin figyelmét nem kerülte el, hogy a fegyvereket sokkal erősebben rögzítették a helyükre, mint korábban. Aravine egy lámpást tartott a kezében, pedig még egészen világos volt. Arra készülhetett, hogy sokáig fent kell maradnia.

– Szóljatok, ha Tam és Elyas visszajöttek! – utasította Perrin Gault. Azért küldte őket két külön faluba, mert ellenőrizni akarta, hogy a gonosz buborékja nem okozott-e veszteségeket az ottani lakosság soraiban. Azokra az emberekre is ügyelt, akik nem csatlakoztak egyik közeli hadsereghez sem.

Berelain már összeszedte magát. A kezét gondosan bekötözték. A sátrában ülve pontos jelentéssel várta. Beszámolt arról, hány katonája sebesült meg, és név szerint felsorolta a halottakat. Csak hat alattvalója vesztette életét.

Perrin nagyot sóhajtott, amikor kilépett a sátorból. Aravine-t elküldte, hogy ellenőrizze az aes sedaiokat. Gaul már korábban elfutott, hogy segítsen a sebesültek hordásában. Perrin hirtelen azon kapta magát, hogy egyedül tart Alliandre altábora felé. A kalapácsa nem próbálta megölni. Amennyire tudta, az egész táborbán ez volt az egyetlen olyan fegyver, amelyik nem akarta a gonosz buborékjának engedelmeskedve meggyilkolni a tulajdonosát. Ez vajon mit jelenthetett?

Megcsóválta a fejét, aztán habozva megállt, mert azt hallotta, hogy valaki futva közeledik az ösvényen. Megérezte Tam illatát. Megfordulva várta a zömök férfit.

– Perrin, fiam! – kiáltotta Tam hangosan lihegve a futástól. – Szokatlan dolog történt.

– A gonosz buborékja lecsapott a falura is? – kérdezte Perrin ijedten. – Sokan megsérültek?

– Ó, dehogyis! Semmi ilyesmi. A faluban minden rendben van – válaszolta Tam. – Észre sem vették, hogy bármi is történt volna. Valami másról van szó.

A férfiból különös illat áradt. Valamiért habozott és ijedtnek tűnt. Perrin elkomorodott.

– Mi az? Mi történt?

– Na, szóval… El kell mennem innen, fiam – magyarázta Tam. – Innen, a táborból. Nem tudom, hogy mikor jövök vissza.

– Azért, mert….

– Semmi köze sincsen a fehérköpenyekhez – szólt közbe Tam. – Azt mondták, hogy a részleteket nem árulhatom el, de Randről van szó.

A színek kavarogni kezdtek. Rand Tear Kövének folyosóján lépdelt. Az arcán komor, veszélyes kifejezés látszott.

– Perrin – folytatta Tam. – Azt hiszem, ezt meg kell tennem. Köze van az aes sedaiokhoz. És most rögtön indulnom kell! Nem mondhatok többet. Megeskettek arra, hogy hallgatok.

Az ifjú az idősebb férfi szemébe nézett, és jól látta a komoly elszántságot. Bólintott.

– Akkor hát legyen! Miben segíthetek? Menjen veled valaki, bárhova is mész?

– Minden rendben lesz – magyarázta Tam. Az illatából zavar áradt. Mi a fene lehetett a háttérben? – Próbálok segítséget szerezni, fiam.

Megragadta Perrin vállát.

– Derekasan megálltad a helyedet. Büszke vagyok rád, és az apád is az volna! Csak így tovább! Találkozunk majd az Utolsó Csatában, már ha nem hamarabb.

Perrin bólintott. Tam elindult a sátra felé. Talán csomagolni akart.

Nem volt éppenséggel könnyű feladat fenséges uralkodónak látszani, miközben egy gyaloghintóban megpróbálták felcipelni Caemlyn városfalára. Elayne mindent megtett a siker érdekében. Néha fontosabb volt a fejedelmi megjelenésnél az, hogy megszerezzük, amire szükségünk van.

Az ágyba parancsolták! Királynő létére! Melfane csak akkor nyugodott meg, amikor ő esküt tett arra, hogy nem fog mászkálni. Azt viszont egyetlen szóval sem ígérte meg, hogy fekve is a szobájában fog maradni.

A hordágyat négy megtermett testőr vitte a vállán. Elayne biztonságosan ülhetett az erős támlák között. Borvörös ruhát viselt. A haját gondosan kifésülték és a fején Andor Rózsakoronája ragyogott.

Párás meleg vette körül. Bár az eget továbbra is elborították a sötét felhők, igazi hőség támadt. Királynőként egy pillanatnyi hálával adózott a négy szerencsétlen teherhordónak, akik díszegyenruhában cipelték ebben a kora nyári hőségben. Persze a testőrei az ő nevével az ajkukon vágtatnak majd csatába. Meg sem kottyan nekik egy kis izzadás. Egyébként is, milyen gyakran részesülnek a testőrök abban a megtiszteltetésben, hogy a vállukon cipelhetik a királynőjüket? Birgitte az ágy mellett lépdelt. A kötés világosan jelezte, hogy az őrzője élvezi a dolgot. Elayne kezdetben még attól tartott, hogy Birgitte megpróbálja megakadályozni a kirándulást, ám ez a nőszemély csak nevetett. Az őrzője alighanem arra a következtetésre jutott, hogy az aznapra kitűzött program ugyan mélységesen fel fogja háborítani Melfane-t, azonban mégsem jelent igazi veszélyt sem a királynőre, sem a két babára nézve. Birgitte kifejezetten élvezte azt, hogy Elayne bohócot csinál magából, amíg keresztülcipelik a városon.

Elayne kis híján pityeregni kezdett. Mit fognak szólni az emberek? A királynőjüket felpakolták egy gyaloghintó tetejére, és utána felcipelik a város falára? De minden ellenkező érv dacára úgy döntött, hogy néhány ostoba pletyka nem is túl nagy ár azért, hogy személyesen ellenőrizhesse az új fegyver kipróbálását. Abba pedig végképp nem ment volna bele, hogy engedelmeskedjen a zsarnoki bábaasszonynak.

A fal tetejéről nagyszerű kilátás tárult a szeme elé. Baloldalt széles mezők húzódtak egészen az Aringillig. Jobb kéz felől a nagyváros terpeszkedett. A mezők túlzottan is barnának látszottak. A birodalom minden fertályából elkeserítő hírek érkeztek. Tíz búzatábla közül kilencen elpusztult a termés.

Elayne hordszéke mozgásba lendült. A testőrök megpróbálták felvinni a fal egyik tornyocskájára. A lépcsőházban azonban elakadtak. Kénytelenek voltak belátni, hogy a hordszék tartórúdjai túl hosszúak ahhoz, hogy be lehessen velük kanyarodni. A fegyverbemutatóra a tervek szerint a torony csúcsán került volna sor. Szerencsére gondosan felkészültek. Kiszedték a gyaloghintó rúdjait. A testőrök megragadták kétoldalt a fogantyúkat, és elindultak.

Miközben a lépcsőkön kanyarogtak, Elayne Cairhienen kezdett töprengeni. Az ottani főnemesek házai kivétel nélkül azt állították, hogy kitörő örömmel várják a trónra lépését. Ennek ellenére egyetlenegy sem akadt közülük, aki a legcsekélyebb kézzelfogható segítséget nyújtotta volna. A határon túl teljes erővel tombolt a Daes Dae'mar. A nemesség abban a pillanatban elkezdte a taktikázást, ahogy Rand megemlítette, hogy Elayne-nek szánta a nemzetüket. A családok készen álltak az ő érkezésére, vagy éppenséggel a bukására.

Cairhienben roppantul nehéz lett volna megmondani, hogy honnan fújt a szél. Egyszerre legalább száz különféle tényezőre kellett odafigyelnie. Egészen egyszerűen nem lesz ideje arra, hogy a trónra lépése előtt kiismerje a rengeteg frakciót. Ezenfelül, ha úgy vélik, hogy ő is bekapcsolódott a Nagy Játszmába, akkor felmerülhet bennük annak a gondolata, hogy a királynőt esetleg le lehetne győzni. Kénytelen lesz rájönni arra, hogyan szerezheti meg magának a Naptrónt anélkül, hogy túlságosan is elsüllyedne a nemesi házak vetélkedésének mocsarában.

A hordszéke nagyot reccsent, és már fent is álltak a torony lapos tetején. Aludra fent várta. Az egyik legelső sárkány mellett állt. A bronzcső meglehetősen hosszúnak tűnt. Fából ácsoltak vázat alá. Elayne-t csak egy modell, nem az igazi fegyver mellé hozták. A valódi, bevethető sárkány a szomszédos torony tetején várakozott. Elég messzire ahhoz, hogy a királynő ne kerüljön veszélybe, ha esetleg valamilyen baleset történik.

A karcsú taraboni asszonyt szemmel láthatóan cseppet sem zavarta az, hogy ebben a pillanatban egy olyan fegyverrendszert helyez egy idegen ország királynőjének a kezébe, amelyik megváltoztathatja a történelem folyását. Mat magyarázata szerint Aludrát csak az érdekelte, hogy visszavágjon a seanchanoknak. Amikor Luca karavánjában utaztak, Elayne némi időt tölthetett Aludra társaságában, ám ennek ellenére nem tudta eldönteni, hogy mennyire bízhat meg a nőszemélyben. Szólnia kell Norry mesternek, hogy tartsa szemmel Aludrát.

Feltéve persze, hogy a sárkányok működnek. Elayne lepillantott a fal tövébe. Csak most jött rá, hogy milyen magasra cipelték. A Fényre!

Biztonságban vagyok, figyelmeztette önmagát. Min látomásai ezt ígérték. Nem mintha ezt bármikor is hangosan beismerte volna Birgitte füle hallatára. Többé már nem. Az pedig fel sem merült benne, hogy mostantól kerülje a veszélyes vállalkozásokat. Ez a bemutató nem volt veszélyes. Nem különösebben.

Elfordult a mélységtől, mielőtt rosszul lett volna, és alaposabban szemügyre vette a sárkányt. Nagyjából úgy nézett ki, mint egy jókora bronzharang. Bár az átlagosnál jóval hosszabb és karcsúbb volt. Mintha valaki az oldalára fektetett volna egy jókora vázát. A város dühöngő harangöntői többször is írásban tiltakoztak. Aludra ragaszkodott ahhoz, hogy az utasításait a lehető legpontosabban hajtsák végre. Háromszor is újra kellett önteni a sárkányokat. A múlt éjszaka hatalmas dörrenés rázta meg a várost. Mintha csak összedőlt volna valahol egy kőfal, vagy esetleg becsapott volna egy villám. Aludra reggel üzenetet küldött Elayne-nek.

Az első próba sikeres volt. Találkozzunk ma a városfalon, hogy megtekinthesd a fegyvert!

– Felség… ugye jól van? – kérdezte Aludra habozva.

– Remekül érzem magam, Aludra – válaszolta Elayne, és megpróbált felségesnek látszani. – Készen áll a sárkány?

– Így igaz – felelte a nő.

Hosszú, barna ruhát viselt. Hullámos, fekete haját kibontotta. A tincsek egészen a derekáig értek. Vajon miért nem fonta be őket? Aludrát szemmel láthatóan nem érdekelték az ékszerek. Elayne egyszer sem volt tanúja annak, hogy bármi ékszert is viselt volna. A nő mögött felsorakozott Mat öt katonája. Az egyik mintha egy jókora kéménykefét tartott volna a kezében. A másik egy súlyos fémgömböt egyensúlyozott, a harmadiknál pedig egy kisebb faládikó volt.

Elayne hasonló csoportosulást vett észre a szomszédos torony tetején. Valaki levette a kalapját, és integetni kezdett. Úgy tűnt, hogy Mat testközelből akarta ellenőrizni a sárkány kipróbálását. Az ostoba fickó! Mi van, ha az a bronzcső felrobban, mint a tűzijáték petárdája?

– Akkor hát kezdődhet a bemutató – folytatta Aludra. – Máris hozzálátunk. Ezek az emberek megmutatják, hogy pontosan mi is történik a másik toronyban.

Habozni kezdett és alaposan végigmérte Elayne-t.

– Azt hiszem, kicsit magasabbra kellene tennünk felségedet, hogy jobban lássa a bemutatót.

A királynőt először letették, majd pár perc múlva a gyaloghintóval együtt ráemelték azokra a kisebb dobozokra, amelyeket valahol a toronyban találtak. Elayne így már sokkal jobban kilátott a mellvéd fölött. Észrevette, hogy valamit építettek az egyik távolabbi hegyoldalra is. A szerkezet azonban túlságosan is messze volt ahhoz, hogy kivehesse a részleteit. Aludra több távcsövet szedett elő. Egyet-egyet odaadott Elayne-nek és Birgittének.

A királynő a szeméhez emelte a fémhengert. Ruhatartó bábukat látott. Aludra legalább ötven bábut sorakoztatott fel azon a hegyoldalon. A Fényre! Honnan szerezte őket? Elayne azonnal arra gondolt, hogy nemsokára tiltakozó jegyzék fog érkezni a városi szabók céhétől is.

Mat persze azt ígérte, hogy az új fegyver minden pénzt megér. Már amennyire adni lehetett az ifjú szavaira. Éppenséggel nem ő volt a megbízhatóság testet öltött szobra.

De nem is ő hagyta, hogy az Árnyék megszerezzen egy felbecsülhetetlen értékű ter'angrealt! figyelmeztette Elayne önmagát. Savanyú képet vágott. Egy zacskóban most is ott volt nála a rókafej egyik másolata. Eddig három ilyet sikerült készítenie. Így legalább hasznosan tudta eltölteni az idejét, ha már szobafogságra ítélték. Bebörtönözték az ágyába! A próbálkozásai sokkal kevésbé keserítették volna el, ha képes lett volna összefüggően fókuszálni.

A rókafej három másolata pontosan úgy viselkedett, mint a legelső. Amíg a kezében tartotta, addig nem tudott fókuszálni, és egy erősebb fonal legyőzte a medál ellenállását. Tényleg szüksége volt az eredetire, hogy újra alaposan tanulmányozhassa.

– Ahogy azt felséged is látja – szólalt meg Aludra zavart hangon, mint aki nincs hozzászokva ahhoz, hogy előadásokat tartson –, megpróbáltunk olyan körülményeket teremteni, mint amilyen körülmények között várhatóan sor kerül majd a sárkányok bevetésére. Ugyebár?

Eltekintve attól, hogy az éles bevetés során majd nem ötven próbababa, hanem százezer trallok közeledik a hegyek felől, gondolta Elayne.

– Akkor most nézzük a szomszédos tornyot! – magyarázta Aludra.

Elayne a mutatott irányába fordult távcsövével. A másik sárkány mellett öt, egyforma egyenruhát viselő vörös sorakozott. Mat megpróbált benézni a bronzcső torkába.

– Ezeket az embereket valamennyire már felkészítettük a sárkányok használatára – folytatta Aludra. – De még nem vagyok teljesen elégedett a hatékonyságukkal. Egyelőre azonban így is megteszi, ugyebár?

Elayne leengedte a távcsövét. Közvetlenül mellette a katonák hátrább gördítették a másik csövet. A faszerkezetre kerekeket is szereltek. Az ég felé fordították a cső végét. Egyikőjük valamilyen fekete port öntött bele a ládikóból. A másik pedig a csőbe tuszkolt egy tekercs valamit. Őket a kéményseprő követte. A hosszú rúddal az egészet letömte a cső aljába. Ezek szerint mégsem kéményseprő lehetett. Arra a rúdra a fegyver megtöltéséhez volt szükség.

– Pont olyan, mint a petárdákba rakott por – jelentette ki Birgitte.

Úgy tűnt, hogy aggódik.

Aludra metsző pillantást vetett az őrzőre.

– És azt honnan tudod, hogy mi van egy petárda belsejében, Mareion? Képes vagy felfogni azt, hogy milyen veszélyekkel jár, ha valaki felnyitja az egyik petárdát?

Birgitte megvonta a vállát.

Aludra szigorú arcot vágott, ám amikor nem kapott választ, vett egy mély lélegzetet és igyekezett megnyugodni.

– Ez a szerkezet viszont tökéletesen biztonságos. Nem ezzel a sárkánnyal fogunk tüzelni, hanem azzal ott, a szomszédos toronyban. Így teljes biztonságban leszünk. Nem mintha bármi ok is lehetne arra, hogy ne legyünk biztonságban, ugyebár? Az öntők jó munkát végeztek, ami pedig a számításaimat illeti, azok hibátlanok.

– Elayne, én még mindig úgy vélem, hogy jobban tennénk, ha nem innen fentről, hanem a várfalról figyelnénk az eseményeket – szólt közbe Birgitte. – Még akkor is, ha ezt a sárkányt itt mellettünk nem fogják begyújtani.

– Ezt most mondod, miután nagy nehezen felküzdöttem magamat ide? – méltatlankodott Elayne. – Köszönöm szépen, jó lesz itt. Aludra, folytathatjátok!

Nem törődött Birgitte rosszkedvével. Aludra tényleg azt gondolta, hogy a vasgolyóval el tudja majd találni azokat az öltöztető bábukat? A célpont igencsak messze volt, és a gömb alig lehetett nagyobb egy férfi nyitott tenyerénél. Lehet, hogy ezt a rengeteg pénzt egy olyan ostobaságba ölte, ami még csak annyira sem lesz képes, mint egy gyengébb katapult? Amit eddig hallott róla, az alapján úgy tűnt, hogy a sárkány messzebbre tudja elhajítani a vasgolyót, ám a kővetőgépek ennél lényegesen nagyobb sziklatömbökkel tüzelhettek.

A katonák elkészültek. Utolsó társuk parányi fáklyát érintett a gömbből kilógó kanóc végéhez. A lövedéket begördítette a cső száján. Ekkor az egész sárkányt elfordították úgy, hogy a torkolata a hegyoldal felé nézzen.

– Ugye látják? – kérdezte Aludra, és megveregette a sárkány oldalát. – Három ember tökéletesen elegendő. A negyedik csupán a biztonsági tartalék. Ha az egyikőjük elesne. Szükség esetén egyfőnyi személyzet is elég volna, de akkor nagyon lelassulna a töltés.

A katonák hátrább léptek, amikor Aludra elővett egy parányi, vörös zászlót. A magasba emelte, és ezzel jelt adott a szomszédos torony tetején álló katonáknak. Elayne feléjük fordította a távcsövét. Az egyik harcosnál aprócska fáklya volt. Mat kíváncsi arckifejezéssel követte az eseményeket.

Aludra leengedte a zászlót. A katona a sárkány oldalához nyomta a lángoló rudat.

Olyan hatalmas mennydörgés hallatszott, hogy Elayne majdnem kiugrott a bőréből. A dübörgés leginkább a becsapódó villám hangjára emlékeztette, de a távolból mintha valami mást is hallott volna. Egy robbanás visszhangját. A melléhez szorította a kezét, és eszébe jutott, hogy ideje volna ismét levegőt venni.

A hegyoldal egy része egészen egyszerűen felrobbant. Por és földdarabkák záporoztak szanaszét. Mintha csak megremegett volna a talaj. Olyan volt, mintha az aes sedaiok egyik fonatát használták volna. Elayne azonban érezte, hogy nem az Egyetlen Hatalom okozta ezt a pusztítást.

Aludra csalódottnak tűnt. Elayne a szeméhez emelte a távcsövét. A robbanás jó húsz hosszal elkerülte a felsorakoztatott öltöztető bábukat. Ugyanakkor viszont a földben legalább öthossznyi széles hasadék tátongott. Az a labda talán úgy robbant fel, mint egy petárda? A fémgolyó okozta ezt a pusztítást? Akkor hát ez a fegyver nem egyszerűen csak egy új típusú katapult vagy kővetőgép! Valami teljesen más volt. A sárkány olyan erővel vágta a földhöz azt a fémgömböt, hogy a becsapódás ereje képes volt hatalmas lyukat tépni a földbe. Lehet persze, hogy a lövedék utána még fel is robbant.

De hiszen az egész városfalat telerakhatná ilyen sárkányokkal! Ha egyszerre nyitnának tüzet…

Aludra ismét felemelte a zászlóját. Elayne a távcsövén keresztül figyelte, ahogy a szomszéd torony tetején a katonák megtisztították, majd újratöltötték a csövet. Mat a fülét fogta és rendkívül dühösnek látszott. Ezt látva Elayne elmosolyodott. Mat tényleg jobban tette volna, ha ebből a toronyból figyeli a kísérletet. A fegyver újratöltése csak rövid időt vett igénybe. Talán három percet. Aludra pedig nem arról beszélt az előbb, hogy ennél gyorsabb működés is lehetséges?

A nő gyorsan papírra vetett néhány parancsot. Egy futár átvitte a másik toronyba. A katonák kissé elfordították a sárkány csövét. Az illuminátor ismét meglendítette a zászlót. Elayne most már készen állt a következő durranásra, ám a robbanás hangjától ismét összerezzent.

A lövedék ezúttal hajszálpontosan célba talált. A felsorakoztatott öltöztető bábuk közepén csapódott be. A robbanás ereje a levegőbe szórta a bábuk roncsait. Öt vagy hat teljesen elpusztult közülük, és egy jó tucatnyi a földre zuhant.

Aludra találmánya egészen egyszerűen végzetes fegyvernek bizonyulhat, ha kétpercenként tüzelve vele ilyen pusztításra képes ebből a hatalmas távolságból. Olyan végzetesnek, mint egy damane. Talán. Birgitte továbbra is a távcsövén keresztül bámulta a pusztítást. Az arcán ugyan semmilyen érzelem sem tükröződött, ám Elayne nagyon is jól érezte az őrzője ámulatát.

– Megfelelőnek találja felséged a fegyvert? – kérdezte az illuminátor.

– Nagyon is megfelelőnek, Aludra – válaszolta Elayne mosolyogva. – Kimondottan annak. Mostantól a rendelkezésedre áll a város minden ereje. Andor minden ereje. Az országban számos más helyen is működnek harangöntők.

A királynő figyelmeztető pillantást vetett az illuminátorra.

– A terveket azonban titokban kell tartanod! A testőreim mindenhova elkísérnek. Nem engedhetjük meg azt, hogy valamelyik harangöntő egyszerűen csak lelépjen, aztán pedig hazatérve eladja a titkot az ellenségeinknek.

– Ameddig a sárkányok titka nem jut el a seanchanokhoz – válaszolta Aludra. – Addig nem érdekel, hogy ki használja őket.

– Engem viszont nagyon is érdekel – figyelmeztette Elayne. – Ráadásul én vagyok az, aki gondoskodni fog arról, hogy ezeket a fegyvereket megfelelően használják. Azt akarom, hogy esküt tegyél, Aludra!

A nő felsóhajtott, de beleegyezett. Elayne az új fegyvert kizárólag a trallokok és a seanchanok ellen akarta használni. Ennek ellenére sokkal nagyobb biztonságban érezhette a nemzetét akkor, ha biztosra vehette, hogy a sárkányok csak az ő hadrendjükben találhatóak meg.

Elmosolyodott, amikor végiggondolta a lehetséges következményeket. Csak a legnagyobb nehézség árán tudta eltitkolni izgatottságát. Birgitte végre leengedte a távcsövét. Úgy tűnt, hogy az őrzője… komor.

– Mi az? – méltatlankodott Elayne, miközben a testőrei körbeadták a távcsövét, és megszemlélték a pusztítás mértékét. Valami furcsát érzett a gyomrában. Lehet, hogy reggelire olyasmit evett, amit nem lett volna szabad?

– Az egész világ megváltozott ebben a pillanatban, Elayne – felelte lassan Birgitte. Amikor megcsóválta a fejét, hosszú hajfonata lassú táncba kezdett. – Alapvetően megváltozott. Engem pedig elfogott az a rettenetes érzés, hogy mindez csupán valaminek a kezdetét jelenti.

Huszonkilencedik fejezet

Az emberek álmai

– Ezek a fehérköpenyek meglehetősen karót nyelt fickók, úrnőm – magyarázta Lacile elégedett mosollyal. – De akkor is csak férfiak. Ráadásul, ha nem tévedek, akkor nagyon régóta nem találkoztak nővel. Olyankor még azt a kevés eszüket is elvesztik, ami valaha volt nekik.

Faile a lovak mellett sétált. Besötétedett, ezért egy lámpással világították meg az utat előtte. Perrin már elaludt. Mostanában igyekezett korán lefeküdni, mert a farkasálomban volt dolga. A fehérköpenyek ugyan vonakodva, de beleegyeztek abba, hogy elhalasszák a tárgyalást, ám Perrinnek akkor is fel kellett volna készülnie a kihallgatására. Amikor ő erre figyelmeztette, akkor a férfi morogva azt válaszolta, hogy már pontosan tudja, mit is fog mondani. Faile éppen eléggé ismerte az urát ahhoz, hogy tudja, Perrin valószínűleg egészen pontosan be fog számolni Morgase-nek arról, ami egykor történt. Szokás szerint köntörfalazás nélkül.

Lacile és Selande az úrnőjük két oldalán lépdelt. A Cha Faile más tagjai mögöttük haladtak. Óvatosan odafigyeltek arra, nehogy bárki is kihallgathassa a megbeszélést.

– Azt hiszem, a fehérköpenyek tudták, hogy kémkedni mentünk át hozzájuk – ellenkezett Selande. Az alacsony, sápadt asszony keze a kardja markolatán pihent. A testtartásából már rég eltűnt a korábbi zavar. Selande nagyon is komolyan vette a kiképzést. Folyamatosan gyakorolta a vívást.

– Dehogy is! Szerintem nem jöttek rá – felelte Lacile.

Még mindig egyszerű, halványbarna blúzt és egy sötétebb barna szoknyát viselt. Selande azonnal átöltözött, mihelyt visszatértek. Újra nadrágot viselt, és a derekára kötötte a kardját. A karján már gondosan bekötözték a sebhelyet, amit a saját pengéje okozott. A fegyver meg akarta ölni a gazdáját. Lacile viszont szemmel láthatóan élvezte, hogy újra szoknyát hordhatott.

– Szinte semmi használhatót sem mondtak! – méltatlankodott Selande.

– Ez igaz – bólintott Lacile. – De szerintem csak azért, mert ez a szokásuk. Nagyon is hihető volt az, hogy csupán Maighdint, meg a többieket akartuk megnézni, úrnőm. Eljuttattuk hozzájuk az üzenetedet, utána pedig kicsit elbeszélgettünk a férfiakkal. Eléggé csábító voltam ahhoz, hogy hasznos dolgokat is megtudjak.

Faile kissé felvonta az egyik szemöldökét. Lacile elhallgatott és egészen addig csendben maradt, amíg el nem haladtak egy lovászfiú mellett. A szolga a késői időpont ellenére is szorgalmasan csutakolta az egyik lovat.

– A fehérköpenyek nagyra tartják Galadot – szólalt meg Lacile, amikor a lovász már nem hallhatta meg a szavait. – Sokan viszont igencsak ingerültek azért, amit elmondott nekik.

– És mi volna az? – kérdezte Faile.

– Azt akarja, hogy a fehérköpenyek az aes sedaiok szövetségeseként vonuljanak az Utolsó Csatába – magyarázta Lacile.

– Ezt bárki elmondhatta volna neked. Még szép, hogy nem tetszik nekik ez az ötlet – méltatlankodott Selande –, hiszen fehérköpenyek!

– Az igaz – bólintott Faile. – Ugyanakkor viszont azt is jelenti, hogy ez a Galad értelmesebb az embereinél. Hasznos felfedezés, Lacile.

A fiatal nő arca felragyogott. Rövid, fekete haját önkéntelen mozdulattal hátrasimította. A hajába fűzött piros szalagok meglebbentek a hátán. Amióta kiszabadult a shaidók fogságából, Lacile kétszer annyi szalagot viselt, mint korábban.

Valamivel arrébb egy langaléta alak lépett ki két ló közül. Taraboni módra hegyesre pödört, vastag bajusza volt. Fiatal kora ellenére érződött, hogy már sok mindenen ment keresztül. Miután Tam titokzatos módon úgy döntött, hogy távozik, már Dannil Lewin állt a folyóközi harcosok élén. A Fény adja, hogy Tam biztonságban legyen, bárhová is került!

– Nahát, Dannil! – csodálkozott Faile. – Milyen különös véletlen, hogy éppen itt futottunk össze!

– Véletlen? – nézett rá értetlenül a férfi, és megvakarta a fejét. Az íja ezúttal is ott volt a kezében. Úgy fogta, mint egy botot, ám időnként gyanakvó pillantást vetett a fegyverre. Mostanában elég sokan voltak ezzel így. – Hiszen úrnőm kérte azt, hogy idejöjjek.

– Ennek ellenére biztos, hogy a véletlen műve – magyarázta Faile. – Már ha valaki rákérdezne a dologra. Főleg, ha az a valaki az én drágalátos férjuram lenne.

– Nem szívesen titkolózom Perrin nagyuram előtt – figyelmeztette Dannil, és felzárkózott a nők mellé.

– Viszont megkockáztatni sem szeretnéd, hogy néhány fehérköpenyes levágja a fejét, ugye?

– Hát nem. Sem én, sem a többiek.

– Akkor hát megtetted azt, amire kértelek?

Dannil bólintott.

– Beszéltem Gradyvel és Nealddel. Perrin nagyúr már megparancsolta nekik, hogy álljanak készenlétben, de akkor is megbeszéltük a dolgot. Grady megígérte, hogy előkészíti a Levegő fonalait és kirántja velük Perrin nagyurat, ha esetleg elfajulnának a dolgok. Neald pedig fedezi a visszavonulásukat. Beszéltem a folyóközi emberekkel is. A fák között egy szakasz íjász készen áll arra, hogy elterelje az ellenség figyelmét.

Faile bólintott. Szerencsére egyik asha'man sem sérült meg a gonosz buborékjában. Pedig mind a kettőjüknél volt kés. A jelentések szerint a fekete kabátosok csupán rásandítottak a levegőbe emelkedő fegyverekre, aztán hűvös arckifejezéssel csak legyintettek a kezükkel. A kések egyszerűen szétrobbantak. Amikor Faile hírnökei hírét vitték mindenhová, hogy a föld segítségével le lehet szerelni a megvadult fegyvereket, azt tapasztalták, hogy az asha'manek altáborában nem volt annyira szörnyű a helyzet. Grady és Neald egyszerűen körbementek a táborrészben, és lecsaptak az összes szemük elé kerülő, fellázadt fegyverre.

A tárgyalás elhalasztását részben azért kérték, hogy meg lehessen Gyógyítani a sebesülteket. Legalább ugyanilyen fontos ok volt azonban az is, hogy Perrin időt akart adni a tábor kovácsainak és kézműveseinek az elpusztult fegyverek pótlására. Hiszen könnyen megtörténhet, hogy a tárgyalás véres összecsapássá változik. Ráadásul Faile egyre inkább úgy érezte, hogy ez fog történni.

– Perrin nagyúrnak cseppet sem tetszik majd, hogy elrángatjuk a harcból! – figyelmeztette Dannil. – Nagyon nem fog tetszeni neki.

– Az a sátor nagyon könnyen halálos csapdává válhat – felelte Faile. – Perrin nyugodtan irányíthatja a csata menetét, ha ezt akarja, de csak egy biztos helyről. Te pedig kimented a sátorból.

Dannil felsóhajtott, de bólintott.

– Igenis, úrnőm.

Perrin megtanulta, hogy ne féljen Ifjú Bikától.

Lépésről lépésre elsajátította, hogyan kell megtartani az egyensúlyát. Farkas volt, ha a farkasra volt szükség, ember, ha eljött az ember ideje. Megengedte, hogy bevonják a vadászatba, de egy pillanatra sem feledkezett meg Faile-ról, vagyis az otthonáról. A kard élén kellett táncolnia, de minden egyes megtett lépéssel nőtt az önbizalma.

Aznap Ugrót kergette, ezt a fortélyos és tapasztalt zsákmányt. Ifjú Bika azonban gyorsan tanult, és néha sokat segített, hogy számíthatott egy ember elméjére is. Úgy tudott gondolkozni, mint valami… mint valaki, aki igazából nem ő volt.

Vajon Noam is így kezdte? Hova vezet az az ösvény, amin elindult? Ezen az úton haladva meg kellett tudnia a titkot, és ezt a titkot csakis Ifjú Bika ismerhette meg. Más nem fogja elárulni.

Nem mondhat csődöt. Meg kell mindent tanulnia. Valamiért úgy tűnt, hogy minél jobban nő az önbizalma a farkasálomban, annál jobban megbékél önmagával az ébren lévők világában.

Ifjú Bika nem ismerte azt az erdőt, ahol most rohant. Egy igazi őserdőben járt. Mindenütt indák lógtak és széleslevelű páfrányok nőttek. Az aljnövényzet olyan sűrű volt, hogy még egy patkány is csak a legnagyobb nehézség árán tudott volna átvergődni rajta. Ifjú Bika azonban megkövetelte a világtól, hogy nyíljon meg előtte. Az indák hátrább húzódtak. A bokrok elhajoltak. A páfrányok visszavonultak. A növényvilág úgy húzódott el az útjából, ahogy az anyák is magukhoz szorítják a gyermekeiket, ha a közelükben feltűnik egy vágtató ló.

Időnként sikerült megpillantania az elöl száguldó Ugrót. A zsákmánya azonban eltűnt. Ifjú Bika egy pillanatnyi habozás nélkül keresztülrohant azon a helyen, ahol korábban még a farkas futott, és magába szívta a menekülő útvonalának az illatát. A következő pillanatban már fel is bukkant egy nyílt síkságon. Itt nem nőttek fák, és korábban nem látott ilyen bokrokat sem. A zsákmánya elmosódott árnyékként rohant a messzeségben. Ifjú Bika a nyomába eredt. Minden egyes ugrással sok száz hossznyi távolságot tett meg.

Néhány szívdobbanásnyi idővel később már egy hatalmas fennsík közelében jártak. A zsákmánya elkezdett felfelé rohanni a meredek sziklafalon. Ifjú Bika a nyomában maradt. Nem törődött azzal, hogy ez amúgy lehetetlen lett volna. Süvítve száguldott fölfelé a köveken. A talaj messze a háta mögött maradt a mélységben. Az orra hegye a távoli fekete felhők irányába meredt. Amikor megközelítette a fennsík peremét, valósággal pattogva haladt egy vízmosás két meredek partja között, majd a következő pillanatban már fent állt a fennsík szikláin.

Ugró azonnal támadásba lendült. Ifjú Bika azonban készen állt. Arrébb gördült, és a zsákmánya valósággal átrepült a feje fölött. Le kellett volna zuhannia a szakadékba, de egyszerűen semmivé foszlott a levegőben, és máris ott állt újra a szikla szélén.

Ifjú Bika Perrinné változott. A fiatalember puhafából készített kalapácsot szorított a kezében. A farkasálomban nem volt lehetetlen az ilyesmi. Ezzel a kalapáccsal oda lehetett csapni, de mégsem okozott súlyos sérülést.

Perrin meglendítette a szerszámot. Mennydörgés támadt a gyors mozdulat miatt. Ugró azonban legalább ugyanennyire fürgének bizonyult. Arrébb vetette magát, megpördült és vicsorgó agyarral máris Perrin hátára ugrott. Az ifjú felmordult, és arrébb gondolta magát. Csupán néhány lépésnyire távolodott el attól a helytől, ahol korábban állt. Ugró állkapcsa hangosan csattanva összezáródott, de csak a levegőbe mart bele. Perrin ismét meglendítette a kalapácsát.

A farkast hirtelen sűrű köd borította be. A kalapács keresztülszáguldott a párán, és belevágódott a talajba. Kipattant Perrin kezéből. A fiatalember hangosan káromkodva megpördült. A ködben nem látta Ugrót és az illatát sem érezte.

Mindent elborított a köd. Perrin észrevett egy árnyékot és utána vetette magát. Csak a levegő játéka csapta be. Újra megpördült, és most már több árnyékot is megpillantott maga mögül. Farkasok, emberek és olyan lények árnyékait, amelyekről nem tudta, hogy mik lehetnek.

Legyen a tied ez a világ, Ifjú Bika! figyelmeztette Ugró.

Perrin összpontosított. Száraz levegőre gondolt. A homoktenger erős szagára. Itt fent, a fennsíkon nem lehetett volna párás a levegő. A kihalt, élettelen táj olyan volt, mint egy száraz sivatag.

De nem. Nem azzal kellene foglalkoznia, hogy milyennek kellett volna lennie a levegőnek. Csak az számított, hogy milyen a levegő. Az elméje, az akarata, az érzései összecsaptak valamivel. Sikerült elsöpörnie az ellenállást.

A köd semmivé foszlott. A hőség gyorsan eltüntette. Ugró ott ült, nem is olyan messze tőle.

Jól van! üzente a farkas. Tanulsz.

Oldalra pillantott. Mintha csak észak felé nézett volna. Talán megzavarta valami? A következő pillanatban már el is tűnt.

Perrin azonban elkapta Ugró illatát és követte a jehannahi országútra. A farkas a különös, ibolyaszínű kupola külső oldalán futott. Gyakran visszaugrottak erre a helyre ellenőrizni, hogy eltűnt-e a kupola. Mindeddig változatlanul a helyén volt.

Perrin folytatta az üldözést. A kupolát vajon azért hozták létre, hogy odabent csapdába ejtsék a farkasokat? De ha ez lett volna a magyarázat, akkor a Mészáros miért nem inkább a Sárkánybércre csapott le, ahol valami oknál fogva olyan sok farkas gyülekezett?

Lehet, hogy a kupolának egészen más oka volt. Perrin megjegyzett magának néhány jellegzetes sziklaalakzatot a csillogó fal tövében. Utána Ugró nyomába eredve felrohant egy alacsony sziklahátra. A farkas a semmibe vetette magát. Egyszerűen eltűnt a levegőből, és Perrin követte.

Ugrás közben, a levegőben érezte meg Ugró illatát. Még zuhant, amikor átkerült az új helyre. Kétlábnyira bukkant elő a csillogó, kék végtelenség fölött. Megdöbbent, és hatalmas loccsanással belezuhant a vízbe.

Kétségbeesetten úszni kezdett. Elejtette a kalapácsát. Ugró a hullámok tetején állt. A farkas arcán elégedetlenség látszott.

Nem jó! méltatlankodott. Még mindig tanulnod kell.

Perrin fröcskölve próbált a felszínen maradni.

A hullámok mintha csak megvadultak volna. Ugró azonban a legnagyobb lelki nyugalommal letelepedett a tetejükre. Ismét észak felé nézett, de aztán visszafordult a fiatalember irányába.

Rosszul érzed magadat a vízben, Ifjú Bika?

– Csak meglepődtem! – tiltakozott Perrin, miközben minden erejét megfeszítve úszott.

Miért?

– Mert nem számítottam erre!

Miért számítottál volna? kérdezte Ugró. Ha másokat követsz, az utad bárhova elvezethet.

– Tudom – mordult fel Perrin, és kiköpte szájából a tengervizet.

Összeszorította a fogát. Elképzelte magát, ahogy ott áll a víz tetején, mint Ugró. A Fénynek hála, kiemelkedett a tengerből és megállt a felszínen. Furcsa érzés volt, mert a tenger folyamatosan hullámzott a lába alatt.

Így nem fogod tudni legyőzni a Mészárost! figyelmeztette Ugró.

– Akkor folytatom a tanulást – felelte Perrin.

Nagyon kevés időnk maradt.

– Akkor majd gyorsabban tanulok.

Képes vagy rá?

– Nincs más választásunk.

Dönthetsz úgy is, hogy nem szállsz harcba ellene.

Perrin megcsóválta a fejét.

– Talán elfutunk a zsákmányunk elől? Ha ezt tesszük, akkor ő fog ránk vadászni. Szembeszállok vele, és erre fel kell készülnöm.

Megvan annak is a módja. A farkas illatába félelem vegyült.

– Megteszem, amit meg kell tennem!

Kövess!

Ugró eltűnt, Perrin pedig váratlanul új illatot érzett. Üledék és iszap, égő fa és szén szagát. Embereket.

Elmozdult, és Caemlynben, egy épület tetején találta magát. Csupán kétszer járt korábban ebben a városban. Akkor is csak rövid ideig. Nem csoda, hogy most megtorpant, amikor meglátta maga előtt a lenyűgöző szépségű belső várost: az ősi épületeket, a kupolákat, a magasba törő tornyokat, amelyek leginkább egy hófödte hegycsúcsot koronázó felséges fenyőfákra emlékeztették. A régi városfal közelében állt. Mögötte jól látszott a szélesen terpeszkedő Újváros.

Ugró ott ült mellette. A farkas is a csodálatos várost bámulta. Caemlynről azt beszélték, hogy az épületek jelentős részét még az ogierek építették. Perrin ezt nagyon is elhitte, ahogy a tekintete végigfutott az ámulatba ejtő alkotásokon. Állítólag Tar Valon még fenségesebb, mint Andor fővárosa. Ezt viszont már igencsak nehezen tudta volna elhinni.

– Miért vagyunk itt? – kérdezte.

Ez az álmok helye. Az emberek álmaié, magyarázta Ugró.

Az emberek a valódi világban álmodtak. Ideát ugyanez a hely üres volt. A világosság jól mutatta, hogy még nappal van, bár a magasban komor viharfelhők tornyosultak. Perrin nem értette, hogy miért nem nyüzsögnek emberek az utcákon. A piacon bevásárolni induló asszonyok. Lovuk nyergében büszkélkedő nemesek. Sörrel és gabonászsákokkal megrakott szekerek. Szaladgáló gyerekek, lesben álló zsebtolvajok, a kátyúkat javító munkások, és persze a lerázhatatlan utcai árusok, akik megpróbáltak valami harapnivalót rásózni a többi járókelőre.

Emberek helyett csupán elmosódott árnyékokat látott. Meg különféle nyomokat. Egy elejtett zsebkendőt az úttesten. Észrevette, hogy az ajtók hol nyitva, hol pedig zárva voltak. Az egyik sikátorban egy eldobott patkó kukucskált ki a sárból. Olyan volt, mintha egészen egyszerűen elragadták volna az embereket az utcáról. Mintha csak enyészek vagy a mutatványosok meséinek valamelyik szörnyetege garázdálkodott volna itt.

Odalent az utcán egy pillanatra felbukkant egy asszony. Gyönyörű zöld-arany ruhát viselt. Üveges tekintettel bámulta a környezetét, aztán már el is tűnt. Az emberek időnként elő-előtűntek a farkasálomban. Perrin úgy gondolta, hogy ez akkor történhetett meg, amikor a kétlábúak aludtak. Olyankor beleolvadtak a saját álmukba.

Ez a hely itt nem csak a farkasoké. Ez a hely mindenkié, magyarázta Ugró.

– Mindenkié? – kérdezte Perrin, és leült a tetőcserepekre.

Minden lélek ismeri ezt a helyet. Akkor jönnek ide, ha kinyúlnak utána, felelte a farkas.

– Amikor álmodnak.

Így igaz, válaszolta Ugró, és leheveredett a fiatalember mellé. Az emberek rémálmai a legerősebbek. Nagyon erősek. Ezek az erős, iszonyatos álmok néha átjönnek ide.

Idősebb társa különös képeket mutatott. Egy hatalmas farkast, amelyik majdnem akkora volt, mint egy épület. Könnyedén félresöpörte kisebb társait, akik megpróbálták megharapni. A képet kísérő szag borzalomról és halálról árulkodott. Olyan volt ez a szörnyeteg, mint egy… lidércnyomás.

Perrin lassan bólintott.

Sok farkas is belekeveredett ezekbe a félelem szülte álmokba. Nagyon gyakran felbukkannak azokon a helyeken, ahol emberek is járnak. A rémálmok azonban megmaradnak a létrehozójuk nélkül is.

Ugró Perrinre nézett.

Ha a rémálmokban vadászol, attól megerősödhetsz. De meg is halhatsz. Nagyon veszélyes.

– Nincs már időm arra, hogy biztonságos úton járjak – felelte az ifjú. – Vágjunk bele!

Ugró nem kérdezte meg, hogy komolyan gondolja-e. A magasból leugrott az utcába. Perrin követte. Lágyan ért talajt. A farkas azonnal futni kezdett, ő pedig a nyomába eredt.

– Hogy találjuk meg a rémálmokat? – kérdezte.

Keresd a félelem szagát! válaszolta Ugró. A borzalomét.

Perrin becsukta a szemét, és mélyen beszívta a levegőt. Hasonlóan a hol nyitott, hol pedig zárt ajtókhoz, a farkasálomban néha azokat a dolgokat is megérezte, amelyek csupán egy pillanatig voltak itt, azután eltűntek. A penészes, télire eltett krumplit. Egy arra haladó ló trágyájának bűzét. A sütőben lévő sütemény illatát.

Amikor azonban kinyitotta a szemét, az előbbi dolgok közül semmit sem látott. Mert azok valójában nem voltak itt. Csak majdnem. Itt lehetettek volna.

Ott van! figyelmeztette Ugró, és eltűnt.

Perrin követte, és a farkas oldalán egy keskeny sikátor bejárata előtt bukkant fel. A sikátor belsejében természetellenes sötétség uralkodott.

Menj be oda! utasította Ugró. Nem fogod sokáig bírni az első próbád során. Bemegyek érted. Emlékezz arra, hogy ez nincs! Emlékezz arra, hogy ez nem valódi!

Perrin megriadt, de mégis elszántan továbbment. Belépett a sikátorba. A falak mindenütt olyan feketék voltak, mintha bemázolták volna őket. Csakhogy… túl sötétek voltak ahhoz, hogy ez egyszerű festék legyen. Fűcsomókat érzett a lába alatt. A magasban, a feje fölött megmerevedtek a felhők. Helyenként felbukkantak az első csillagok. Az égbolton feltűnt a hatalmas, sápadt hold is. Túl nagy volt, ahogy ott lebegett felhőkbe burkolózva. Hideg, dermesztő ragyogás áradt belőle.

Perrin már nem a városban volt. Nyugtalanul megfordult és körülnézett. Egy erdőben állt. Képtelen volt felismerni, hogy milyen fajta fák veszik körbe. Az ágakon nem nőttek levelek. A fakéreg halvány, szürke fényben izzott. Úgy tűnt, mintha a hold sápadt fénye festette volna a fákat csontszínűre.

Vissza kell jutnia a városba! Ki kell kerülni ebből a rettenetes erdőből! Megpördült.

Valami megvillant az éjszakában. Perrin odakapta a fejét.

– Ki az ott? – bömbölte.

A sötétségből egy asszony bukkant elő. Tántorogva, rémülten rohant. Csupán egy bő, fehér köntöst viselt. Talán egy hálóinget. Hosszú, sötét haja elnyújtva úszott mögötte a levegőben. Amikor megpillantotta Perrint, megtorpant, kővé dermedt, de aztán elfordult, és ismét mozgásba lendült, mintha csak egy másik irányba akart volna elmenekülni.

Az ifjú utolérte. Megragadta a karját, és visszatartotta. A nő rángatózni kezdett. Megpróbálta eltaszítani a fiatalembert. A talpa megcsúszott a ragadós, sötét talajon. Felnyögött. Lihegve kapkodott levegő után. Az illata jól mutatta, hogy iszonyatosan megijedt valamitől.

– Hogy lehet kijutni innen? – kiabálta Perrin. – Vissza kell térnünk a városba!

A nő végre a szemébe nézett.

– Mindjárt ideér! – sziszegte.

A keze kicsúszott az ifjú markából. Megfordult és elrohant. Eltűnt az éjszakában. A sötétség úgy borította be, mint egy halotti szemfedő. Perrin önkéntelenül is utána indult. A karját maga elé nyújtotta.

Ekkor hallotta meg a háta mögött a zajt. Lassan megfordult. Iszonyatos látvány tárult a szeme elé. A magasba tornyosuló árnyék magába szívta a holdfényt. Az iszonyat azonban nemcsak holdfénnyel táplálkozott. Magába szippantotta az ő életerejét és az akaratát is.

Még jobban kihúzta magát. Magasabb volt a fáknál is. A karja olyan vastag volt, mint egy boroshordó. Az arcának és a testének a körvonalai nem látszottak az árnyékban. Amikor kinyitotta két, mély szemét, mintha csak hatalmas, vörösen izzó széndarabok lángoltak volna fel.

Le kell győznöm valahogy! gondolta Perrin. A kezében feltűnt a kalapács. Előbbre lépett, de aztán meggondolta magát. A Fényre! Ez a szörnyeteg egyszerűen iszonyatos volt. Nem szállhatott szembe vele, legalábbis nem nyíltan. Fedezékre volt szüksége.

Megpördült és rohanni kezdett az ellenséges erdőbe. A szörnyeteg követte. Hallotta, ahogy a rémálom elroppantotta a faágakat. Lépései valósággal megrengették a földet. Miközben rohant, Perrin észrevette a menekülő asszonyt. Vékony, fehér köntöse lelassította. A ruhadarab beleakadt egy faágba. A nő kiszabadította magát, és folytatta a menekülést.

A szörnyeteg egyre hatalmasabbnak látszott. Mindjárt utoléri, felfalja, elpusztítja őt! A fiatalember ráüvöltött az asszonyra. Kinyújtotta a karját felé. A menekülő hátrapillantott a válla fölött és megbotlott.

Perrin káromkodni kezdett. Odaugrott a fekvő alak mellé, hogy felsegítse. Az iszonyat viszont már túl közel ért.

Akkor tehát harcolnia kell. A szíve úgy dobogott, ahogy a harkály szokta verni a fa törzsét. Izzadó tenyérrel megfordult. Megragadta a kalapácsát, hogy megküzdjön rettenetes üldözőjével. Úgy állt, hogy a testével eltakarja az asszonyt.

A szörnyeteg még jobban kihúzta magát. Mintha csak folyamatosan növekedett volna. Vöröslő szemében tűz lángolt. A Fényre! Miért gondolta, hogy le tudná győzni ezt az iszonyatot? Talán ha lenne egy gyenge pontja.

– Mi ez a szörnyeteg? – kérdezte kétségbeesetten az asszonytól. – Miért üldöz bennünket?

– Ő az! – sziszegte a nő. – Az Újjászületett Sárkány.

Perrin megdermedt. Az Újjászületett Sárkány, de hát… Rand volt az Újjászületett Sárkány. Egy rémálmot látok, figyelmeztette magát. Egy szó sem igaz az egészből. Nem engedhetem meg, hogy beleolvadjak egy lidércnyomásba!

A talaj megremegett. Mintha csak panaszosan felüvöltött volna. Perrin érezte, ahogy megperzseli a szörnyeteg szeméből áradó hőség. A háta mögül léptek dobogása hallatszott. Az asszony elmenekült. A sorsára hagyta.

Ő remegő lábbal kihúzta magát. Az ösztönei valósággal sikították, hogy meneküljön ő is. De nem. Ugyanakkor nem is harcolhatott a látomás ellen. Nem fogadhatta el, hogy a valóságot látja.

Valahol felvonyított egy farkas. A tisztáson Ugró bukkant fel. Mintha csak visszaszorította volna a sötétséget. A szörnyeteg odahajolt Perrin fölé. Kinyújtotta egyik ormótlan mancsát, hogy összezúzza a fiút.

Ez csak egy sikátor.

Valahol Caemlynben.

Nem is valódi.

Nem is valódi.

Perrin körül kezdett felszakadozni a homály. Az iszonyatos sötét árnyék mintha elvékonyodott volna. Olyan volt, mint egy szövetdarab, amit túlságosan is megfeszítettek. Az égről eltűnt a hold. A föld egy része egy sikátor sáros, letaposott talajává változott.

Aztán egy hangos csattanással az egész rémálom megszűnt. Perrin ismét a sikátorban találta magát. Ugró ott állt mellette. Az erdő nyomtalanul eltűnt. Sehol sem látták azt az iszonyatos teremtményt sem, akit valaki az Újjászületett Sárkánynak hitt.

Perrin vett egy mély lélegzetet. Izzadság csöpögött a homlokáról. Már emelte volna a kezét, hogy letörölje, de megtorpant. Azt gondolta, hogy száraz a homloka és az izzadság el is tűnt.

Ugró semmivé foszlott, ő pedig követte. Ugyanazon a háztetőn bukkant elő, mint korábban. Leült a cserepekre. Már attól is megborzongott, ha csak visszagondolt arra az árnyékra.

– Annyira, de annyira valódinak tűnt! – szólalt meg. – A lényem egy része tudta, hogy lidércnyomás az egész. Mégis vagy harcolnom, vagy menekülnöm kellett. Bármelyiket is tettem, attól a rémálom csak erősebbé vált, igaz? Azért, mert elfogadtam valódinak?

Igen. Nem szabad elhinned azt, amit látsz.

Perrin bólintott.

– Láttam egy asszonyt is ott. Az álom része lehetett? Ő sem volt valódi?

Nem volt az.

– Talán eredetileg ő álmodhatta – töprengett az ifjú. – Ő teremtette meg ezt a lidércnyomást, ami aztán elakadt itt, és az Álmok Világának foglya lett.

Az álmodó emberek nem maradnak sokáig itt, felelte Ugró. Számára ezzel véget is ért a beszélgetés. Erős voltál. Ifjú Bika. Megálltad a helyed.

A farkas illata mutatta, hogy mennyire büszke.

– Sokat segített, hogy az asszony elkezdett az Újjászületett Sárkányról beszélni. Ebből jól látszott, hogy nem igaz az egész. Segített abban, hogy ne higgyek a szememnek.

Megálltad a helyedet, ostoba kölök, ismételte meg Ugró. Talán mégiscsak tudsz tanulni.

– Csak ha nem hagyom abba a gyakorlást. Meg kell ismételnünk! Tudsz keresni egy másikat?

Igen, felelte Ugró. Ahol a fajtád jár, ott mindig vannak rémálmok. Mindig.

A farkas azonban újra észak felé nézett. Perrin eddig azt hitte, hogy a társát valamilyenfajta álmok zavarják. Úgy tűnt azonban, hogy más lehetett a helyzet.

– Mi van arra? – kérdezte. – Mi az, amit állandóan bámulsz?

Közeledik, felelte Ugró.

– Micsoda?

Az Utolsó Vadászat. Kezdődik. Vagy nem kezdődik.

Perrin komor arccal felkelt.

– Úgy érted, hogy… ebben a pillanatban?

Nemsokára megszületik a döntés. Hamarosan.

– Milyen döntés? – kérdezte az ifjú.

Ugró érthetetlen képeket mutatott. Nem lehetett megfejteni őket. Fényt és sötétet. Ürességet és tüzet. Hideget és iszonyatos, rettentő hőséget. Az egészet pedig a farkasok vonyítása, hívó szava festette alá. Valakinek segítettek.

Gyere!

Ugró felállt, északkelet felé fordult és eltűnt. Perrin utána mozdult, és felbukkant a Sárkánybérc egyik alacsonyabb lankáján. A csonka hegyóriás ott tornyosult előtte.

– A Fényre! – suttogta, és lenyűgözve bámulta a hegyet.

A hónapok óta fortyogó vihar eljutott a tetőpontjára. Az égbolt szinte eltörpült az iszonyatos kiterjedésű fekete viharfelhő mellett. A sötétség elnyelte a hegy csúcsát. A felhő lassan forgott a magasban, mintha csak a sötétség örvénylett volna. Szemkápráztatóan vakító villámhidak kötötték össze a feljebb lebegő felhőket. A farkasálom más részében távolinak érezte a felhőket. Viharosnak, de messzinek. Itt viszont mintha csak meg tudta volna érinteni őket.

A bérc… valaminek a középpontjává vált. Ezt tisztán érezte. A farkasálom néha különös, vagy éppen meglepő módon tükrözte vissza a valódi világ eseményeit, történéseit.

Ugró egy sziklatömb tetején állt. Perrin érezte, hogy a Sárkánybérc lankáin rengeteg farkas gyűlt össze. Sokkal többen annál, mint amennyien akkor voltak, amikor ő legutoljára itt járt.

Várják. Közeledik az Utolsó Vadászat, figyelmeztette Ugró.

Perrin elmélyedt, kinyúlt a farkasok után. Jól érezte, hogy még többen közeledtek. Még távol jártak, de azért már úton voltak. A Sárkánybérc irányába tartottak. Felnézett az iszonyatos bérc csúcsára. Ez volt a Sárkány, Lews Therin sírja. Az őrület emlékműve. A kudarc és a siker emlékhelye. A büszkeség és az önfeláldozás helyszíne.

– A farkasok? Az Utolsó Vadászat miatt gyülekeznek? – kérdezte Perrin.

Igen. Ha sor kerül rá.

Perrin visszafordult a farkas felé.

– Azt mondtad, hogy jön a vadászat. Közeledik az Utolsó Vadászat. Ezek voltak a szavaid.

Meg kell hozni a döntést, Ifjú Bika. Az egyik ösvény elvezet az Utolsó Vadászathoz.

– És a másik? – kérdezte Perrin.

A farkas nem válaszolt azonnal. A Sárkánybérc felé fordult.

A másik ösvény nem vezet el az Utolsó Vadászathoz.

– Rendben, de akkor hova vezet?

A semmibe.

Perrin már nyitotta volna a száját, hogy további kérdéseket tegyen fel, ám ekkor a teljes súlyával rázúdult Ugró válaszának a jelentősége. Amikor a farkas arra gondolt, hogy „semmi”, akkor egy üres odút mutatott. A vadászok valamennyi kölyköt elvitték. Az éjszakai égbolton nem ragyogtak csillagok, kihunyt a hold. Beszáradt, savanyú, felhólyagosodott vér keserű illatát érezte.

Becsukta a száját. Az égbolton továbbra is vadul tombolt a fekete vihar. Beleszagolt a szélbe, megérezte a derékba tört fák, a felkavart por, az elárasztott mezők és a tomboló tüzek szagát. Ahogy oly gyakran, főleg pedig oly gyakran mostanában, az illatok éles ellentétben álltak azzal, amit maga körül látott. Érzékszerveinek egyike azt állította, hogy egy iszonyatos katasztrófa kellős közepén áll, míg a többiek arról próbálták meggyőzni, hogy minden a legnagyobb rendben van.

– Azt a döntést… akkor miért nem hozzuk meg?

Mert nem a miénk, Ifjú Bika.

Perrin úgy érezte, hogy valamiért közelebb kell mennie a fenti felhőkhöz. Habozva elindult felfelé a hegyoldalon. Ugró sietve mellé szegődött.

Odafent nagy veszély vár rád, Ifjú Bika.

– Tudom – válaszolta ő, mégis képtelen volt megállni.

Ehelyett egyre gyorsabban haladt felfelé. Minden egyes lépéssel közelebb jutott a csúcshoz. Ugró ott rohant mellette. Maguk mögött hagyták a fákat, a sziklákat, a figyelő farkasok falkáit. Egyre feljebb jutottak. Eltűntek körülöttük a fák, a talaj pedig valósággal kihűlt, beborította a dér és a jég.

Végül már ott jártak a felhő közelében. A sötét köd pillanatnyi szünet nélkül kavargóit, mozgás közben mintha csak erősen rázkódott volna. Perrin habozva megtorpant a peremén, de aztán folytatta az útját. Olyan volt, mint amikor belépett egy rémálomba. Váratlanul iszonyatos erejű széllökések törtek rá, a levegő valósággal izzott a feszültségtől. A vihar rengeteg falevelet, fűcsomókat, földet és mocskot ragadott magával. Ő kénytelen volt eltakarni az arcát.

De nem, gondolta.

A következő pillanatban elcsendesedett körülötte a tombolás, mintha csak egy nyugodt buborék vette volna körül. Alig tenyérnyire az arcától tovább őrjöngött a vihar. Meg kellett feszítenie az akaraterejét, nehogy semmivé váljon a nyugodt kis sziget. Ez a vihar nem lidércnyomás vagy valamilyen álom volt, annál sokkal hatalmasabbnak tűnt. Perrin úgy érezte, hogy a valóságban jár. Igazából éppen ő maga hozott létre egy természetellenes jelenséget, amikor nyugalommal vette körül magát.

Továbbhaladt felfelé, nemsokára már hóban gázolt. Ugró nekifeszült a szélnek, ő is védőburokkal vette körül magát. A farkas sokkal jobban értett ehhez, mint Perrin. A fiatalember minden erejét megfeszítve is éppen hogy csak képes volt a buborék fenntartására. Attól tartott, hogy a védelmező réteg nélkül egyszerűen beszippantja a vihar és felhajítja a magasba. A levegőben hatalmas ágakat, sőt egész kisebb fákat látott keringeni.

Ugró lelassult, végül leült a hóba. A magasba nézett, a bérc csúcsa felé.

Nem maradhatok, jelezte a farkas, ez nem az én helyem.

– Értem – válaszolta Perrin.

A farkas eltűnt, ő pedig folytatta az útját. Nem tudta volna megmagyarázni, hogy mi késztette továbbhaladásra, ám azzal nagyon is tisztában volt, hogy szükség volt a tanúságtételére. Valakinek szüksége volt rá. Úgy érezte, hogy már órák óta gyalogol a hóban. Csupán két dologra összpontosított: távol tartotta az üvöltő szelet magától, és újra meg újra felemelte a lábát.

A vihar tombolása egyre pokolibbá vált. Itt már olyan elemi erővel dühöngött, hogy Perrin nem is tudta teljesen kivédeni, csak a legdurvább széllökéseket volt képes megállítani. Áthaladt a hegycsúcs legfelső, repedezett peremén. Lassan elindult odabent. A széllökések miatt időnként megkapaszkodott a meredek belső falban. A szél vadul belemart a ruhájába. Csak összeszorított szemmel tudta elkerülni, hogy elvakítsa a levegőben kavargó por és hó.

Ennek ellenére továbbment, a távoli csúcs volt a célja, a hegyoldalból kiszakított rész felé magasodó meredek bérc. Pontosan tudta, hogy a sziklaoszlop legtetején megtalálja majd azt, amit keres. Ez az iszonyatos szélvihar nem volt más, mint a farkasálom válasza valamilyen lélegzetelállítóan hatalmas, rettenetes eseményre. Ideát a dolgok néha sokkal valóságosabbak voltak, mint odaát, az ébren lévők világában. Az álomban azért támadhatott vihar, mert éppen valamilyen nagyon fontos eseményre került sor. Perrin attól tartott, hogy ez az esemény igazából egy katasztrófa lehet.

Elszántan továbbtörtetett a hóban. Amikor sziklatömbök állták az útját, felmászott rájuk. Ujjairól a bőr néha a dermesztően hideg kőhöz ragadt. Az elmúlt néhány hét kiképzése azonban meghozta a maga gyümölcsét. Olyan szakadékok fölött ugrott át, ami egyszerűen lehetetlen lett volna. Olyan sziklafalakra mászott fel, amelyekre ember nem juthatott volna fel.

A bérc viharvert, töredezett csúcsán magányos alak állt. Perrin határozottan elindult abba az irányba. Valakinek szüksége volt a jelenlétére, arra, hogy ő a szemtanúja legyen, hogy ott álljon, amikor az a nagy dolog megtörténik.

Végül átküzdötte magát az utolsó kődarabon. Már csak hat lépés választotta el a bérc csúcsától. Most már pontosan látta, hogy ki állt ott. A férfi mozdulatlanná dermedt az örvénylő szelek kellős közepén, keleti irányba bámult. Sápadtnak, áttetszőnek tűnt.

A valódi világ tükröződött benne. Olyan volt, mint egy árnyék. Perrin még sohasem látott hozzá hasonlót.

Természetesen Rand állt előtte. Perrin pontosan tudta, hogy vele fog találkozni. Egyik véres, összemarcangolt kezével megkapaszkodott a kőben, a másikkal pedig összehúzta magán a köpenyét. Az erős ruhadarabot több sziklával korábban teremtette meg. Kivörösödött szemével pislogva tovább bámult maga elé. Minden erejét összeszedve kellett összpontosítania, ha nem akarta azt, hogy a legdurvább széllökések valamelyike elragadja és berántsa az őrjöngő vihar középpontjába.

Hirtelen villám cikázott. Amióta elindult felfelé, most először hallotta meg a mennydörgés hangját. A villám ragyogó ívet alkotott a bérc fölött. Rand arca fényárba borult. A kemény, mozdulatlan ábrázatot mintha csak kőből faragták volna ki. Hova tűnt belőle a lágyság? Mikor vált Rand ennyire keménnyé, ennyire szögletessé? A szemei pedig… mintha csak márványból faragták volna őket!

Rand fekete-vörös kabátot viselt, finom és díszes ruhadarabot. A derekáról kard lógott. A szél mintha csak elkerülte volna a ruháját; olyan természetellenesen nyugalomban maradtak, mintha az a fiatalember tényleg csak egy szobor lett volna, faragott kő. Egyes-egyedül sötétvörös haja mozgott. A szél belekapott a fürtökbe, és a hosszú tincsek vad táncba kezdtek.

Perrin elszántan kapaszkodott a sziklába, az élete múlott ezen. A dermesztő szél belemart az arcába. Kezén és lábán az ujjak már rég érzéketlenné váltak. A szakállát elborította a jég és a hó. Rand körül fekete örvénylés támadt. A sötétség nem a vihar része volt. Úgy tűnt, hogy az éjszaka magából az ifjúból szivárgott ki. Apró csápok bukkantak elő a fiatalember bőre alól. Ezek a parányi kezek visszagörbültek, és lassan beborították Randet. Ilyen lehetett, ha váratlanul életre kel a gonosz.

– Rand! – üvöltötte Perrin teli torokból. – Küzdj meg vele! Rand!

A hangját azonban elvitte a szél. Nem igazán hitte, hogy a barátja meghallotta a szavait. A sötétség egyre terjeszkedett, mintha csak folyékony kátrány ömlött volna Rand pórusaiból. Az Újjászületett Sárkány körül éjsötét, háborgó szörnyűség alakult ki. Alig néhány szívdobbanásnyi idővel később Perrin szinte már képtelen volt kivenni Randet a feketeség miatt. A sötét beborította, elzárta, száműzte a fiút. Az Újjászületett Sárkány eltűnt, csak a gonoszság maradt.

– Rand, kérlek…! – suttogta Perrin.

Ekkor pedig a sötétség kellős közepében, a vihar és a dühöngés szívének legmélyén egy hajszálvékony fényszilánk hasított a gonoszság szövetébe. Úgy ragyogott ott, mint a gyertya lángja egy különösen sötét éjszakán. A fény a magasba szökkent, fel a távoli égbolt irányába, mint egy világítótorony fénysugara. Annyira törékenynek tűnt!

A vihar megpróbálta megfojtani. A szél még vadabbul dühöngött, üvölteni, sikítani kezdett. Egyre több villámcsapás zúdult a bérc sziklás csúcsára. A robbanások megrázták a talajt, felperzselték és hatalmas sziklatömböket szakítottak ki. A sötétség hullámzani és lüktetni kezdett.

A fény azonban továbbra is ott ragyogott.

A gonosz feketeség szobrán újabb és újabb vékony repedések jelentek meg, ragyogó világosság tört elő rajtuk. Újabb és újabb repedések csatlakoztak hozzájuk. A sötétség szorításában valamilyen rendkívül erős, elképesztően ragyogó, egészen egyszerűen lenyűgöző dolog volt odabent.

És akkor a fekete burkolat felrobbant, apró darabokra szakadt, és a helyén szemkápráztatóan ragyogó fényoszlop emelkedett a magasba. Olyan hihetetlen erővel tündökölt, hogy Perrin majdnem megvakult tőle. Ennek ellenére mozdulatlanul bámulta a világosságot, nem próbálta meg eltakarni a szemét a lenyűgöző látvány elől. Rand nyitott szájjal állt a fényoszlop szívében, mintha csak valamit üvöltött volna az égbolt irányába. A fényoszlopnak olyan volt a színe, mint a napsugaraknak. Belemart az égboltba, és a vihar mintha megremegett volna, az egész ég hullámzani kezdett.

Aztán eltűnt.

Az izzó fényesség oszlopa napsugarak záporává változott, beragyogta a Sárkánybérc csúcsát. Perrin végre el merte engedni a sziklát. Döbbent csodálattal bámulta a fényben álló Randet. Olyan régen, olyan nagyon, de nagyon régen fordult elő utoljára, hogy megpillanthatta a tiszta napfény ragyogását!

A farkasok vonyítani kezdtek. A hangjukban diadal csengett, dicsőségről és győzelemről daloltak. Perrin a magasba emelte a fejét és csatlakozott a vonyításhoz. Egy pillanatig újra Ifjú Bika volt. Érezte, ahogy terjeszkedni kezd a napfényben fürdőző terület. A meleg ragyogás átsöpört rajta, és a forróságban semmivé foszlott az előbbi fagyott dermedtség. Alig vette észre, hogy Rand képmása eltűnt, a fiú ugyanis maga mögött hagyta a napfényt.

Perrin körül farkasok tűntek fel, ugrás közben bukkantak elő a levegőből. Zabolátlanul mulatoztak, átugrálták egymást, üvöltöttek és boldogan táncoltak a mindent elöntő napfényben. Vinnyogtak és hörögtek, orruk hegyével jókora hódarabokat dobtak fel a levegőbe. Ugró is ott volt közöttük. Felugrott a magasba, és odarepült Perrinhez.

Kezdődik az Utolsó Vadászat, Ifjú Bika! – üvöltötte a farkas. Élünk, élünk!

Perrin visszafordult abba az irányba, ahol az előbb még Rand állt. Ha a sötétség elnyelte volna a barátját…

De nem sikerült neki. Perrin szélesen elmosolyodott.

– Eljött az Utolsó Vadászat ideje! – kiáltotta a farkasoknak. – Vágjunk hát bele!

A farkasok válasza legalább annyira hangos volt, mint ahogy korábban a vihar dühöngött.

Harmincadik fejezet

Úton a semmibe

Mat kiitta az utolsó csepp bort is a pohárból. Élvezte az ital édes, hűvös érintését. Letette az edényt, és a földre dobta a maréknyi kockát. Ahogy végigpörögtek az italmérés deszkapadlóján, a kockák hangos csattogással egymással is összeütköztek.

Odabent szinte vágni lehetett a levegőt. Zaj volt, hangos beszéd, káromkodás és rengeteg szag: füst, a különféle égetett szeszek illata, és persze ott érződött az a jókora adag oldalas is, amit olyan erősen megborsoztak, hogy a vendég valószínűleg már nem is fogja érezni a hús ízét. Persze lehet, hogy ezzel még így is ő járt a legjobban. A hús még itt, Caemlynben is a legváratlanabb pillanatokban romlott meg.

A Mat körül tolongó büdös férfiak feszülten figyelték a kockák útját. Az egyikőjükből fokhagyma, a másikból izzadság, a harmadikból pedig a tímárműhely bűze áradt. A hajuk zsírosan csillogott, a kezük mocskos volt, de a pénzük ért annyit, mint bárki másé. A játéknak az volt a neve, hogy Koronko nyársa, és Shienarból indult hódító útjára.

Mat nem ismerte a szabályait.

– Öt egyest dobtál – jelentette ki a fokhagymaszagú férfi. Úgy hívták, hogy Rittle. Bizonytalannak tűnt. – Vesztettél.

– Dehogy vesztettem! – ellenkezett Mat halkan.

Cseppet sem zavarta, hogy fogalma sem volt a szabályokról. Tudta, hogy nyert, egyszerűen érezte. A szerencséje nem hagyta cserben.

Ami nagyon is kapóra jött. Aznap éjjel meg különösen.

Rittle társa, aki a szaga alapján sok időt tölthetett el egy cserzőműhelyben, lassan az öve felé nyúlt. A széles bőrszíjról görbe pengéjű kés lógott. Ezt az alakot Saddlernek hívták. Az álla olyan szögletes volt, hogy köszörűkő helyett nyugodtan lehetett volna kardok fenésére használni.

– Mintha az előbb azt mondtad volna, hogy nem ismered ezt a játékot, barátom.

– Így igaz – felelte Mat. – Barátom. De akkor is nyertem. Vagy szerinted kezdjünk el kérdezősködni, hátha akad itt az ivóban valaki, aki tanúsítja az igazamat?

A három fickó komor tekintettel összenézett. Mat felállt. A fogadó belső falait befeketítette a hosszú évek során itt elszívott pipák füstje. Az ablakok ugyan drága üvegből készültek, de a mocsok és a füst miatt már alig lehetett átlátni rajtuk. A hagyományoknak engedve sohasem pucolták meg őket. Odakint a cégéren jól látszott a kocsikerék képe. Ezt az italmérést hivatalosan Poros Keréknek hívták, nem hivatalosan viszont mindenki Pletykafészeknek nevezte. Egész Caemlynben nem akadt még egy ilyen jó hely, ha az ember kíváncsi volt a szóbeszédekre. A pletykák feléből persze egy szó sem volt igaz, ez azonban csak még szórakoztatóbbá tette a hallgatózást.

Az ivóban szinte mindenki sört ivott, ám Mat egy ideje rászokott a jó minőségű vörösborokra.

– Még egy kupával, Crimson mester? – kérdezte Kati, a felszolgálólány.

A hollófekete hajú szépség elmosolyodott, és ezt a mosolyt talán még Cairhien felé félúton is megláthatták volna. Egész éjjel Mattel kacérkodott. Talán törődött azzal, amikor megmondta neki, hogy ő már házas ember? Még csak rá sem mosolyodott a lányra, szinte egyszer sem, és nem is a legcsábítóbb mosolyával. Akadnak nők, akik még akkor sem fogják fel a dolgokat, ha azt nagybetűkkel írják a homlokukra, és utána tükröt tartanak az orruk elé. Ez bizony közismert tény volt.

Intett a lánynak, hogy nem kér az italból. Aznap csupán egyetlen kupányi szíverősítőre volt szüksége. Hogy égne meg a Fényben, nem árt, ha összeszedi magát! Most majd kiderül, hogy mennyire bátor. Letört arckifejezéssel leoldozta a nyakából a kendőjét és oldalra dobta. Előhúzta a rókafejes medált is. A Fényre, annyira jó volt érezni, hogy az újra ott lóg a nyakában! Az ezüst megcsillant a ruha mellrészén. Azt a vadonatúj vörös-ezüst kabátot viselte, amit Thom vásárolt.

Megmarkolta a falnak támasztott ashandareit, lehúzta a pengéről a védővásznat, majd a vállára vette a fegyvert.

– Figyelem! – kiáltotta mennydörgő hangon. – Akad ebben a fényverte csehóban bárki is, aki ismeri a Koronko nyársának a szabályait?

Három addigi játszótársa alaposan megnézte magának a fegyvert. A harmadik, Snelle felállt, a hüvelykujját beleakasztotta a nadrágja korcába, és lassú mozdulattal hátrább tolta a zubbonyát. Megvillant a csípőjéről lógó rövid kard markolata.

A legtöbb vendég először nem is törődött Mattel. Olyan fontos dolgokról beszélgettek elmélyülten, mint amilyen az átvonuló határvidéki hadsereg, a királynő terhessége, vagy éppen az Újjászületett Sárkány is volt. Megvitatták a titokzatos haláleseteket, meg azokat, amelyeknek egyértelmű volt az oka. Mindenkinek akadt mondanivalója. A vendégek egy része csupán rongyokba burkolózott, míg mások a legfinomabb öltözékben pöffeszkedtek. A Pletykafészekbe ugyanolyan szívesen benéztek a nemesek, mint a közemberek, és aki csak megfordult a városban.

Az italpult előtt néhányan Mat felé fordultak, amikor meghallották a kifakadását. Az egyikőjük pislogni kezdett. A fiatalember lehajolt, és a szomszédos asztalról felemelte széles karimájú kalapját. A kezében tartotta, majd a fejébe csapta. A pislogó férfi oldalba bökte a társait. A kopaszodó, izzadt fickó, akivel Mat az előbb még együtt kockázott, most két ujjal megragadta az álla hegyét és elgondolkodva vakargatni kezdte. Valamin komolyan törte a fejét.

Snelle szélesen elvigyorodott.

– Úgy tűnik, hogy senki sem fog válaszolni neked, barátom. Hát, akkor nincs mese, el kell fogadnod azt, amit mi mondunk. Nem kellett volna dobnod a kockákkal, ha egyszer nem ismered a szabályokat. Na most akkor vagy fizetsz, vagy…

Rittle szeme tágra nyílt. Felpattant és megragadta a barátja karját. Odahajolt hozzá, és a fülébe suttogott valamit. Snelle tekintete Mat medáljára tapadt. Felemelte a fejét és a fiatalember szemébe nézett.

Ő bólintott.

– Elnézést, akkor mi most mennénk is! – dadogta Rittle, és elhátrált. A két társa azonnal követte. A kockáikat és a pénzüket is ott hagyták a padlón.

Mat nyugodt mozdulattal letérdelt, összesöpörte és a zacskójába süllyesztette az érméket. A kockákhoz nem nyúlt. A cinkelt kockák szinte mindig hármast dobtak. Nem volt nehéz felismernie őket, miután bemelegítésképpen a valódi játék megkezdése előtt dobott velük néhányat.

A suttogás úgy futott végig a fogadó ivóján, ahogy a vándorhangyák ellepik az oszladozó holttestet. Nagyot reccsentek a hátratolt székek, megváltozott a párbeszédek ritmusa. Néhányan elhallgattak, mások pedig sietve beszélni kezdtek. Mat felállt és az ajtó felé fordult. A vendégek sietve elhátráltak az útjából.

A fiatalember egy aranykoronát pendített ki az italpult peremére. A kalapja szegélyét megérintve köszönt el Hatchtól, a fogadóstól. A fickó a pult mögött törölgetett egy poharat, a felesége is ott állt mellette. Egészen szemrevaló asszonyságnak számított, ám az ura az egyik bunkóját kifejezetten azért tartotta a pult alatt, hogy ezzel verje be azoknak a fickóknak a fejét, akik túl sokáig bámulták az asszonykát. Mat éppen ezért csak futólag nézte meg magának.

A fekete kendő a földön maradt, amúgy is lyukas volt már. Az ifjú kilépett az éjszakába, és ebben a szent pillanatban a fejében elhallgatott a kockák dübörgése.

Ideje volt nekiállni annak, amire készült.

Határozott léptekkel elindult az utcán. Az éjszaka során egy pillanatra sem takarta el az arcát. Biztos volt abban, hogy több alkalommal is felismerték. Leginkább azok a csendes megfigyelők, akik egy szó nélkül kisiettek a fogadóból. Ahogy elsétált a fogadó homlokzata előtt, jól látta, hogy a vendégek odagyűltek az ablakok és az ajtó elé.

Próbálta elhitetni magával, hogy azok a pillantások nem késhegyként mélyedtek a hátába. A Fényre, úgy érezte magát, mintha megint felakasztották volna! Önkéntelenül is megérintette a nyakán a begyógyult sebhelyet. Nagyon régóta nem fordult elő, hogy fedetlen nyakkal ment volna el valahová. Még amikor Tylinnel volt, többnyire akkor sem vette le a kendőjét.

Ezen az éjjelen viszont az öreg Árnyék Janival fog táncolni. A rókafejes medált az ashandarei pengéjére erősítette.

A rókafej rásimult a penge lapos oldalára, ám az egyik széle kicsit kinyúlt az él fölé. Nem lesz könnyű így használni a fegyvert. Nem nagyon szúrhat a lándzsával, hanem a penge lapjával kell eltalálnia az ellenséget, ha azt akarta, hogy a rókafej hozzáérjen a húsához. A lándzsa azonban jelentős mértékben megnövelte a hatótávolságát ahhoz képest, amikor puszta kézzel lengette a medált. Amikor a rókafej a helyére került, újra elindult. Egyelőre még az Újvárosban járt. A környékbeli épületeket emberkéz alkotta. Szembetűnő volt a különbség, ha összehasonlította őket a Caemlyn előkelőbb városrészeiben látható, finomabb ogier remekművekkel. Persze ezeknek a házaknak sem kellett szégyenkezniük. A magas, karcsú épületek mintha csak összebújva kerestek volna menedéket.

Még egyetlen háztömbnyire sem tudott eltávolodni a Pletykafészektől, amikor máris megpróbálták megölni. Az első bandának négy tagja volt. Amikor azonban rohamra lendültek ellene, a közeli sikátorból árnyékok bukkantak elő. Talmanes állt az élükön. Mat szembefordult a támadókkal, akik a katonákat megpillantva megtorpantak. A gondolkodás nélkül menekülő útonállókat látva Mat odabiccentett a helyettesének.

A vörösöket ismét elnyelte a sötétség, az ifjú pedig folytatta az útját. A vállára vetett ashandareivel lassan sétált. Az emberei engedelmeskedtek a parancsuknak: csak akkor bukkantak fel, ha őt megtámadták.

Egyetlen óra leforgása alatt még további három alkalommal volt szükség a közbelépésükre. A támadó bandák létszáma egyre nőtt. A végén a vörösöknek össze is kellett csapniuk az orgyilkosokkal. Az útonállók nem jelentettek kihívást a képzett katonák számára, pedig az előbbiek a város sötét utcáin igazán otthon érezhették magukat. Az összecsapás során öt haramia az életét veszítette, Matnek viszont csupán egyetlen harcosa sebesült meg. Két őr kíséretében biztonságos helyre küldte Harvellt.

Ahogy teltek az órák, az ifjú már azon kezdett aggódni, hogy másnap éjjel újra elő kell adnia ezt az egész komédiát. Ekkor azonban észrevette az utca közepén álló magányos alakot. Korábban gyengécske köd szitált. A kockakövek nedvesen csillogtak. Megcsillant rajtuk a felhők között rejtőzködő hold bágyadt fényének sápadt ragyogása.

Mat megállt, oldalra engedte a fegyvert. Nem tudta egészen pontosan kivenni az ismeretlen arcvonásait, ám ahogy az ott állt…

– Komolyan gondoltad, hogy ti támadtok meg engem? – hallatszott a gholam jókedvű hangja. – Te meg az embereid, akik olyan törékenyek, olyan könnyen szakadnak, hogy egyből meghalnak, ha csak hozzájuk is érek?

– Elegem van abból, hogy futnom kell előled – felelte Mat hangosan.

– És akkor a kezemre adod magadat? Ez igazán kedves.

– Hát persze – felelte az ifjú. Felemelte az ashandareit. Úgy tartotta, hogy ellenfele ne láthassa a pengét. – A hegyes fémrészek balesetveszélyesek!

Amikor a szörnyeteg kígyózó mozdulatokkal előrelendült, Mat emberei meggyújtották a lámpásaikat. A vörösök letették a földre a fényforrásokat, aztán sietve elhátráltak. Néhányan el is rohantak, hogy elvigyék az üzeneteket. Szigorúan a lelkükre kötötték, hogy ne próbáljanak meg beavatkozni. Ezzel a paranccsal alighanem sikerült komolyan próbára tenni a hűségesküjüket. Mat megvetette a lábát, és várta a gholam támadását. Egy ilyen bestiát csak valami eszement hős támadott volna meg, ő pedig aztán semmiféle fényverte hősnek nem tartotta magát. Közben az emberei megpróbálták lezárni a környéket, nehogy valaki véletlenül odaténferegjen. Ha ugyanis nem jár senki sem az utcákon, akkor a gholam valószínűleg nem fog elmenekülni. Ez cseppet sem volt hősies. Persze az sem tévedett volna nagyot, aki úgy véli, hogy ostobaság az egész.

A gyorsan közeledő gholam tucatnyi árnyékot vetett a lámpások fényében. Mat meglendítette az ashandareit, de a bestia könnyed mozdulattal oldalra táncolt és ellépett a penge elől. Fényverte hamu, hát hogy lehetett ennyire gyors ez az átkozott dög? A szörny meglendítette az egyik mancsát. A kezében tartott késsel megpróbálta lemetszeni az ashandarei fejét.

Mat visszarántotta a fegyvert. Nem akarta, hogy a szörnyeteg leszakíthassa róla a medált. A lény körbetáncolta. Kiszemelt áldozata megpördült, és megpróbált a lámpások fénykörén belül maradni. Egy viszonylag széles utcát választott. Nagyon is jól emlékezett arra a hátborzongató pillanatra, amikor Ebou Darban kis híján az életébe került, amikor egy szűk sikátorban csapott össze a rémséggel. A szörnyeteg nem is lépett, hanem valósággal siklott. Mat ekkor látszólag hibát követett el, és még közelebb engedte magához. Kis híján ráfizetett a vakmerőségére, de éppen időben fordította ki csuklóból az ashandareit ahhoz, hogy a penge lapos oldalával megüthesse a gholamot. A medál hangosan felszisszent, amikor megérintette a lény karját.

A szörnyszülött hangosan káromkodva elhátrált. A lámpások táncoló fénye megvilágította az arcvonásait. Jól látszottak a sötét bemélyedések és a világosabb foltok. Újra mosolygott, bár a karjából vékony füstoszlop szállt a magasba. Korábban Mat úgy vélte, hogy a szörnyeteg arca teljesen átlagos, most viszont az árnyék és a fény határán táncolva egészen félelmetesnek tűnt, nem utolsósorban a mosolya miatt. Az arca megnyúlt, egészen beesettnek látszott. A lámpások fényei parányi, sárga lángnyelvekként ragyogtak a sötét szemüregek mélyén.

Ezt a lényt nappal észre sem lehetett venni, éjszaka viszont maga volt a testet öltött borzalom. És ez az undorító féreg gyilkolta meg Tylint, amikor a nő tehetetlenül, védtelenül feküdt. Mat összeszorította a fogát és támadásba lendült.

Fenemód ostoba dolgot cselekedett. A gholam sokkal gyorsabb volt, mint ő, és az ifjú még csak nem is sejtette, hogy a rókafej képes lesz-e megölni a szörnyeteget vagy sem. Ennek ellenére támadott. Támadnia kellett Tylin miatt, meg azoknak a harcosoknak az emlékéért, akikkel ez az iszonyat végzett. Előrelendült, mert nem maradt más választása. Ha valaki kíváncsi arra, hogy mennyit is ér valójában egy férfi, akkor csupán sarokba kell szorítania. Amikor az életéért küzd, akkor majd kiderül, hogy mennyit is ér igazából.

Matnek sikerült sarokba szorítania önmagát. Folyamatosan üldözték, és újra meg újra belemartak. Tudta, hogy a szörnyeteg előbb-utóbb meg fogja találni vagy őt, vagy ami még rosszabb, Tuont vagy Olvert. Ebben a helyzetben egy értelmes ember a futást választotta volna, ő azonban átokverte bolond volt. Azért maradt a városban, mert esküt tett egy aes sedainak? Mindegy. Ha már meg kell halnia, akkor fegyverrel a kézben fogja kilehelni a lelkét.

Mat az őrjöngő acél és a keményfa valóságos forgószelévé változott. Támadás közben hangosan bömbölt. Mintha sikerült volna meglepnie a gholamot, a szörnyeteg hátrálni kezdett. Az ashandarei lecsapott az egyik kézfejére, megperzselődött a húsa. A lándzsa megpördült, és kiütötte a tőrt a szörnyeteg kezéből. A lény hátrább vetette magát, de Mat utána ugrott, és a lándzsa hegyével bedöfött a gholam lába közé, elkaszálta a térdét.

Ellenfele a földre zuhant kígyózó mozdulattal, és már gördült is tovább, de akkor is sikerült levernie a lábáról. Amikor felpattant, Mat az ashandarei pengéjével lecsapott a szörnyszülött lábszárára. A fegyver könnyedén elmetszette a gholam hátsó inát.

Ha ember lett volna, abban a pillanatban a földre zuhan, ehelyett rezzenéstelen arccal arrébb szökkent, és a sebből egyetlen cseppnyi vér sem fröccsent a kőre.

Aztán a lény megpördült és kimeresztett karommal a fiatalember felé vetette magát. Mat kénytelen volt elhátrálni előle. Az ashandareit meglendítve valamennyire távol tudta tartani magától. A szörny elvigyorodott.

Utána pedig meglepő módon hátat fordított és elszaladt.

Mat káromkodni kezdett. Talán valami ráijesztett? De nem, ez az iszonyat nem menekült, a katonákat vette célba!

– Visszavonulás! – üvöltött az ifjú az embereire. – Pucolás! Futás! A Fény égetne meg, te mocskos szörnyeteg, itt vagyok! Állj ki ellenem!

A kísérőosztag tagjai a parancsnak engedelmeskedve szétszóródtak, Talmanes azonban komor tekintettel hátramaradt. A gholam folytatta a támadást: nem a katonákat vette üldözőbe, ehelyett nagyot rúgott az első lámpásba. A fény kialudt. A szörnyeteg körberohant és egymás után felrúgta a lámpákat. Az utca újra sötétbe burkolózott.

Fényverte hamu! Mat a szörnyeteg után vetette magát. Ha sikerül neki kioltani az összes fényforrást, a sötét felhők miatt ő kénytelen lesz úgy harcolni, hogy még csak halványan sem látja az ellenségét!

Talmanes pofátlan módon, nem törődve a saját biztonságával, odaugrott és felkapta a lámpását, hogy megvédje. Majd a lámpával a kézben futásnak eredt. Mat káromkodva figyelte, ahogy a gholam üldözőbe vette a társát.

Késlekedés nélkül utánuk rohant. Talmanes elég szép előnnyel indult, de a gholam elképesztően gyorsnak bizonyult. Már majdnem utolérte, Talmanes azonban oldalt vetette magát, és megpróbált felhátrálni egy közeli ház lépcsőjén. A szörnyeteg támadásba lendült. Talmanes ismét valósággal oldalra vetette magát az útjából, Mat pedig minden erejét beleadva száguldott feléjük.

A lámpás kiesett az alvezére kezéből. A kiömlő olaj beborította az épület bejáratát. A száraz fa azonnal lángra kapott. Az olajfolt tűzbe borult, és megvilágította a gholamot. A szörnyfajzat Talmanesre vetette magát.

Mat futás közben hajította el az ashandareit.

A széles pengéjű lándzsát nem azért készítették, hogy bárki is dobálózzon vele, sajnos azonban ebben a pillanatban egyetlen kés sem esett a keze ügyébe. A gholam fejét vette célba. Bár ez alighanem elkerülte volna az esetleges szemlélő figyelmét, mert csúnyán elhibázta a célját. A fegyver túl hamar kezdett ereszkedni, a gholam két lába között vágódott a földbe.

A szörnyeteg hasra zuhant, hatalmasat esett a kockaköveken. Talmanes sietve felrohant a lángban álló ház lépcsőjén.

Áldassék az a drága jó szerencsém! – gondolta Mat.

A gholam felpattant, és már követni akarta a menekülő Talmanest. Ekkor azonban lenézett a lába elé, és meglátta, hogy miben botlott el. Gonosz vigyorral fordult vissza Mat felé. A fél arca valósággal ragyogott a lángoló épület fényében. A lény felkapta a földről a fiatalember lándzsáját; a rókafejes medál még mindig ott csillogott a pengén. A lény könnyed mozdulatot tett a kezével és eldobta a fegyvert. Az ashandarei betört egy ablakot, és eltűnt a lángoló épület belsejében.

Odabent lámpák gyulladtak. Úgy tűnt, a bent lakók csak most vették észre, hogy micsoda küzdelem robbant ki a szomszédságukban. Talmanes Mat felé fordult, a tekintetük találkozott. A cairhieni férfi nekivetette magát az égő épület ajtajának, és betörte. A gholam komor alakja valósággal kiemelkedett a tomboló lángok közül. Mat felé fordult. A tűz egyre jobban tovaterjedt. Az ifjú szíve hevesen kezdett el dobogni, amikor a szörny természetellenes gyorsasággal elindult felé.

A fiatalember izzadó kézzel benyúlt a kabátja zsebeibe. A gholam kinyújtotta a karmait, hogy torkon ragadja az áldozatát. Mielőtt azonban elérhette volna, Mat mindkét zsebéből előhúzott valamit. A csillogó tárgyakkal lecsapott a gholam mancsaira. Olyan hang hallatszott, mint amikor nyers hússzeletet dobnak a forrón izzó bádoglemezre. A gholam hangosan felvinnyogott, megtántorodott és tágra nyílt szemmel bámult rá.

Meg az ellenfele kezében tartott két rókafejes medálra.

Mindegyik fémdarab egy hosszú, vastag lánc végén lógott. Mat megpörgette őket. A medálok izzó karikát írtak a levegőben, ahogy visszatükröződött rajtuk az égő ház fénye. Lecsapott velük a gholamra, a karját vette célba.

A rémség felvonyított és hátrább lépett.

– Micsoda?! – bömbölte. – Hogy lehetséges?

– Hát azt én sem tudnám megmondani – felelte Mat. Elayne ugyan arról beszélt, hogy a másolatok nem tökéletesek, ám szemmel láthatóan nagyon is megfeleltek a céljuknak. Ameddig sikerült velük fájdalmat okozni a gholamnak, addig Matet nem érdekelte, hogy mire nem lehetett felhasználni a rókafejeket. A fiatalember elvigyorodott és meglendítette a második medált is. – Azt hiszem, egyszerűen szerencsém volt.

A gholam dühösen az ellenfelére meredt, aztán feltántorgott a lángoló épület felé vezető lépcsőn. Eltűnt odabent; talán úgy döntött, hogy elmenekül. Matnek azonban esze ágában sem volt, hogy hagyja ezt, most már nem. Felrohant a lépcsőkön, bevetette magát a lángoló ajtókereten, és kinyújtott karral elkapta az ashandareit, amelyet Talmanes dobott oda egy oldalsó folyosóról.

A két rókafejes medált gyors mozdulattal az alkarjára tekerte. Amikor a láncok megszorultak, megszorította a lándzsát és a gholam felé fordult. A szörnyeteg zsákutcába került. A folyosó lángolt, és a falakból meg a mennyezetből pokoli hőség áradt. A mennyezet már nem is látszott a füst miatt. Talmanes köhögni kezdett, és egy zsebkendővel eltakarta az arcát.

A gholam hörögve Mat felé vetette magát. A fiatalember a széles folyosó közepén várta be a szörnyeteget. Az ashandarei segítségével félreütötte a rémség karmokban végződő mancsait. A lándzsa nyelének vége megperzselődött a lángoló szobában, a fa füstölni kezdett. Amikor meglendítették, a lándzsa füstcsíkot húzott maga után a levegőben.

Mat minden erejét beleadta a támadásba. Ahogy megpörgette az ashandareit, a fegyver vége valósággal füstfelhőbe vonta. A gholam ismét megpróbált lecsapni, ám ő egyik kezével elengedte az ashandareit, és egy rókafejet hajított a szörnyszülött arca felé, mintha csak egy késsel dobott volna célba. A gholam felvonyított és hátratántorodott. Az arca megégett és füstölni kezdett. Mat közelebb lépett. Az ashandarei nyelével nagyot csapott a padlóra pottyant medál peremére. A rókafej felbukfencezett a magasba és ismét eltalálta a szörnyeteget.

Az ifjú folytatta a támadást, vágó mozdulatot tett a lándzsával, és lemetszette a lény több ujját is. Bár a gholam nem vérzett és szemmel láthatóan meg sem kottyant neki a fájdalom, de azért azt talán csak észrevette, hogy megcsonkították.

A lény összeszedte magát, hangosan felsziszegett és a szemében pokoli tűz fénye villant. Az arcáról eltűnt a mosoly. Szinte nem is lehetett látni, ahogy támadásba lendült. Mat azonban megpördült, és belemetszett a lény halványbarna ingébe. Előbukkant a szörny meztelen mellkasa. Oldalra csapott a másik medállal, és abban a pillanatban találta el a gholamot, amikor az a karmaival belemart a karjába. A felszakadó bőr alól vér fröccsent a falra.

Mat felnyögött, a szörnyeteg viszont vonyított és tántorogva hátrálni próbált. A lángoló folyosó mélye felé vonult vissza. A fiatalemberről ömlött az izzadság a hőség és a kimerültség miatt. Nem tudja legyőzni ezt a lényt, sokáig már nem bírja, de ez most nem is számított. Előrelendült, és az ashandarei szinte elmosódott a levegőben, olyan gyorsan mozgatta. A penge lapjával és persze a medállal megcsapta a gholamot. Amikor a lény hátrább húzódott, a másik rókafej már repült is az arca felé. A gholam elrántotta a fejét és lehajolt. Mat akkor belerúgott a harmadik medálba, ami telibe találta a szörny nyakát.

A megpördített ashandarei nyomában füstcsíkok maradtak a levegőben. Mat már ismét két kézzel markolta a fegyvert. A lándzsa nyele izzott és füstölt. Az ifjú azon kapta magát, hogy az ősi nyelven kiabál:

– Al dival, al kiserai, al mashi! – A Fényért, a dicsőségért és a szerelemért!

A gholam vicsorogva hátrább lépett a rázúduló csapások elől. Villámgyorsan hátrapillantott, mert mintha valami felkeltette volna a figyelmét. Mat azonban egy pillanatig sem engedte nyugodni.

– Tai'daishar! – Igazi csatavér!

Mat a folyosó végén tátongó nyitott ajtó felé űzte a lényt. A küszöbön túl tökéletes sötétség honolt. A folyosón égő tüzek visszfénye nem verődött vissza a benti falakról.

– Carai manshimaya Tylin, carai an manshimaya Nalesean, carai an manshimaya ayend'an! – Pengém Tylinért küzd, pengém Naleseanért küzd, pengém az elesettekért küzd!

A folyosón a megtorlás csatakiáltása zengett.

A gholam behátrált a sötét szobába. Amikor a csontfehér padlóra lépett, azonnal maga mögé pillantott.

Mat mély lélegzetet vett, majd egy utolsó erőfeszítést téve a szörnyeteg után ugrott, és az ashandarei füstölgő nyelével hatalmas csapást mért a lény halántékára. A szörny arcát beborították a szikrák és a hamu. A lény káromkodni kezdett és megtántorodott.

Egy hajszálon múlott, hogy nem lépett le a végtelen ürességben lebegő platform széléről. A gholam dühösen felsziszegett. Az egyik lába megdermedt a semmi fölött. A karjával hadonászva próbálta meg visszanyerni az egyensúlyát.

Az ajtó belső oldala fehér fényben izzott, jól megvilágította a Sikláshoz ott nyitott Átjáró.

– Nem tudom, hogy képes vagy-e meghalni – suttogta Mat. – A Fény adná, hogy nem!

Azzal meglendítette a lábát, és hatalmasat rúgott a szörnyeteg hátába. A gholam lezuhant a platformról, bele a sötétbe. Zuhanás közben kapálózva a hátára fordult. Az arcán kimondhatatlan borzalom látszott.

– Remélem, hogy nem tudsz meghalni! – kiáltotta Mat. – Mert mindörökké boldogan gondolok majd arra, hogy az idők végezetéig ott fogsz zuhanni az éjsötét semmiben, te torz kecskeszarkupac!

Majd átköpött a perem fölött. Egy cseppnyi véres nyál repült a zuhanó gholam után. Mind a kettő eltűnt a lenti sötétségben.

Sumeko megállt a fiatalember mellett. A Vérségbe tartozó alacsony nőn látszott, hogy nem igazán szereti, ha valaki megpróbálja ugráltatni. Igaz, Mat nem is nagyon találkozott olyan nővel, aki ne így lett volna ezzel. A hosszú, sötét hajú asszonyság a Kapun belül várakozott. Oldalt állt, hogy ne lehessen észrevenni a folyosó felől. Ő tartotta meg a fehér platformot. Az emelvény olyan volt, akár egy hatalmas könyv. Sumeko kérdő tekintettel fordult most Mat felé.

– Köszönöm a Kapukat! – szólalt meg a fiatalember.

A vállára vette az ashandareit. A fegyver nyele még mindig füstölgött. Sumeko először a királyi palotából nyitott Kaput. Keresztülsétált ide, és utána a második Kaput már itt hozta létre a folyosó végén. Azt remélték, hogy a gholam majd nem veszi észre a fókuszálást, mivel a nő a szükséges fonatokat már a palotában elkészítette.

Sumeko savanyú képet vágott. A Kapun keresztül átsétáltak az épületbe. A katonák igyekeztek eloltani a tüzet. Amikor a Kapu eltűnt, Talmanes odarohant Mathez. A Vérség egy másik tagja, Julanya kísérte.

– Biztos, hogy annak a sötétségnek soha sincsen vége? – kérdezte Mat.

Julanya gömbölyded, csinos asszonyka volt. Nagyon is odaillett volna az ölébe. Őszülő halántéka semmivel sem csökkentette az arca csinosságát.

– Amennyire tudjuk, szinte a végtelenbe – válaszolta Sumeko. – Kis híján balul ütött ki ez a kaland, Matrim Cauthon. A szörnyeteget nem lepte meg a Kapu. Azt hiszem, csak észrevette a fonatokat.

– Akkor is le tudtam lökni a mélységbe! – ellenkezett az ifjú.

– Éppen csak hogy. Hagynod kellett volna, hogy mi intézzük el a bestiát.

– Nem sikerült volna – válaszolta Mat.

Talmanes egy nedves zsebkendőt nyújtott oda. Sumeko a fiatalember karjára pillantott, de Mat nem kérte fel a Gyógyításra. Az a vágás majd szépen begyógyul magától. Lehet, hogy egy mutatós forradás marad utána. A nők imádták a sebhelyeket. A legtöbbjük… Amennyiben a forradás nem a férfi arcán húzódott. Vajon Tuonnak tetszenek a sebhelyek?

Sumeko gúnyosan szipogott.

– A férfiak, meg az ő büszkeségük. Ne felejtsd el, hogy ez a szörnyeteg néhány társunkkal is végzett!

– Én pedig örülök, hogy segíthettem bosszút állni – biccentett Mat, és rávillantotta széles mosolyát az asszonyra.

Amúgy Sumekónak teljesen igaza volt, kis híján balul ütött ki a vállalkozás. Az ifjú biztosra vette, hogy a gholam igenis megérezte a Vérség tagjait a Kapu túloldalán, ahogy közeledtek. Szerencsére azonban a szörnyeteg nem gondolta azt, hogy veszélyt jelenthetne számára egy fókuszálni tudó nő.

Talmanes visszaadta Matnek a két elejtett medált is. Ő zsebre vágta őket, és leszedte az ashandarei pengéjére erősített eredetit is. A rókafej visszakerült a nyakába. A Vérség női ragadozókat is megszégyenítő mohósággal bámulták a medálokat. Bár bámulhatták, ahogy jólesett nekik. Mat az egyik rókafejet Olvernek, a másikat pedig Tuonnak szánta, ha majd megtalálja végre a feleségét.

Guybon kapitány, Birgitte helyettese lépett a házba.

– Meghalt a bestia?

– Nem – válaszolta Mat. – De elég közel jár a halálhoz ahhoz, hogy a korona kicsengessen érte valami kis jutalmat.

– Fizessen a korona? – méltatlankodott Guybon. – Te kérted a királynő segítségét, nem bérmunkában végeztetek a szörnyeteggel!

– Ami azt illeti – szólt közbe Talmanes, és megköszörülte a torkát –, éppen megszabadítottuk a várost egy olyan gyilkostól, aki a legutolsó felmérésünk szerint megölte őfelsége közel egy tucatnyi alattvalóját. Úgy vélem, hogy ez igenis feljogosít minket a jutalomra, mégpedig harctéri illetékkel kiegészítve.

Mindezt tökéletes komolysággal adta elő. A Fény áldja meg ezt az embert!

– Átkozottul jól mondja – bólogatott Mat.

Elintézték a gholamot és még pénzt is fognak kapni érte. Nagyon úgy tűnt, hogy mégiscsak jó nap lesz a mai. Odadobta a zsebkendőjét Guybonnak és elsétált mellette. A háta mögött a Vérség tagjai összefont karral, rosszkedvűen néztek utána. Miért van az, hogy a nők még akkor is mérgesek a férfiakra, ha azok pontosan azt tették, amit megígértek, és ráadásul kockáztatták közben a bőrüket?

– Elnézést a tűz miatt, Mat! – szólalt meg Talmanes újra. – Sajnálom, hogy elejtettem azt a lámpást. Tudom, arról volt szó, hogy magam után csalom az épületbe.

– Nem lett semmi baj – válaszolta az ifjú, és gondosan megvizsgálta az ashandarei nyelét. Igazából nem volt komoly a kár.

Nem tudhatták, hogy hol fog a gholam támadni, már ha egyáltalán lépre megy. Guybon azonban remek munkát végzett. Mindenkit kitelepített a környező épületekből, azután kiválasztotta azt a folyosót, ahol a Vérség megnyitotta a Kaput. Utána futárt küldött Talmaneshez, hogy tudják, hova kell menniük.

Elayne és Birgitte ötlete a Kapuval igenis bevált, még akkor is, ha nem egészen úgy, ahogy azt eltervezték. A két nő javaslata lényegesen jobb volt Mat ötleteinél. A fiatalember számos lehetőséget átgondolt, és ezek közül még az tűnt a legkivitelezhetőbbnek, hogy megpróbálja a rókafejes medált letuszkolni a gholam torkán.

– Na menjünk, és hozzuk el Setallét meg Olvert a fogadójukból! – folytatta Mat. – Induljunk vissza a táborba! Vége a mulatságnak, egyelőre. Amúgy éppen ideje volt.

Harmincegyedik fejezet

A Fény Vihara

Maradon városa lángokban állt. Dühösen kavargó füstoszlopok törtek a magasba többtucatnyi épületből is. A gondosan megtervezett utcáknak köszönhetően a lángok nem tudtak gyorsan elharapózni, ám nem is lehetett teljesen megakadályozni a szétterjedésüket. Emberi lények és a tűzifa. Ezek összetartoztak.

Ituralde egy romba dőlt épület rejtekében lapult. Bal kéz felől jókora törmelékhalmot, jobb kéz felől pedig egy kisebb csapatnyi saldaeait látott. A palotát már korábban feladták. A főhadiszállást lerohanták az árnyfattyak. Búcsúajándékként ott hagyta a városban talált olaj nagy részét. Egy asha'man felgyújtotta az egészet. A lángok több száz, csapdába ejtett trallokkal és enyésszel végeztek odabent.

A hadúr kinézett új rejtekhelye ablakán. Meg mert volna esküdni arra, hogy az előbb megpillantotta a kék ég parányi darabkáját a felhők között, a füst és a forró levegőben kavargó hamu miatt azonban nem lehetett egészen biztos. A szomszédos épület olyan hevesen lángolt, hogy Ituralde úgy érezte, a hőség a vastag kőfalon keresztül is mindjárt megperzseli.

Fegyverként használta a füstöt és a tüzet. Egy csatatéren szinte mindent ki lehet használni. Ebben az esetben felhagytak a város védelmével. Ehhez persze az kellett, hogy Yoeli belássa, a város elesett. Így aztán egyetlen hatalmas mészárszékké változtatták az utcákat és a tereket.

Az utcák valóságos útvesztővé váltak. Ituralde azonban, hála a saldaeaiak segítségének, nagyon is jól kiismerte magát odabent, az ellenfelei viszont nem. Minden egyes háztetőt olyan magaslatként használhatott fel, ahonnan gyilkos nyílzáport zúdíthattak az ellenségre. Minden egyes sikátor kiskaput jelentett a menekülők számára, és a nyitott terek azzal fenyegették a támadókat, hogy ott egy újabb halálos csapda várhat rájuk.

A trallokok és a parancsnokaik komoly hibát követtek el. Azt feltételezték, hogy Ituralde meg akarja védeni a várost. Félreértették a hadúr szándékait. Az ellenállók vezetőjét csak az érdekelte, hogy a lehető legsúlyosabb kárt okozza az ellenségnek. Kihasználta a trallokok hibás feltételezését. Tisztában volt a támadók túlerejével. Ha valaki azonban már próbált agyoncsapni egy patkányt, az pontosan tudta, hogy nem számít a kalapács nagysága, ameddig a patkány tudja, hogy hol kell elrejtőznie.

Az árnyfattyak egyik habozó csoportja az Ituralde rejtekhelyéül szolgáló épület melletti, hamuval borított utcán próbált lassan végigmenni. A trallokok dühösen morogtak egymásra. Néhányan beleszagoltak a levegőbe, de a füst miatt cserbenhagyta őket az orruk. Nem fedezték fel, hogy Ituralde és parányi osztaga ott rejtőzött közvetlenül a tőszomszédságukban, az épületben.

Az utca távolabbi vége felől patkódobogás hallatszott. A trallokok kiabálni kezdtek. Egy részük előresietett. Megálltak a seregrész előtt, és előreszegezték fűrészes hegyű lándzsáikat. A fegyverek nyelét a lábukhoz szorították. Öngyilkosság lett volna lovassággal támadni a lándzsák erdejére. A trallokok kezdték megtanulni, hogy milyen fontos az óvatosság.

Nem voltak túlzottan jó tanulók. Végül tényleg felbukkant az ellenséges lovasság. Egyetlen harcos vágtatott egy kisebb ménesnyi sebesült vagy kimerült ló élén. Érkezése csak elterelő hadművelet volt.

– Most! – kiáltotta Ituralde.

A körülötte rejtőzködő íjászok felpattantak, és az ablakokon át lőni kezdtek a trallokokra. Számos szörny meghalt, míg a többiek megfordultak és rohanni kezdtek.

Az utca túlsó vége felől ekkor bukkant fel a lovasság. Az állatok patájára tekert rongydarabok miatt szinte nesztelenül érkeztek. Ráadásul a zajukat elnyomta a megtévesztésül előreküldött gazdátlan lovak patkóinak mennydörgése. A saldaeai lovasroham keresztülgázolt a trallokokon. Számos szörnyszülöttet legázoltak és megöltek.

Az íjászok ujjongva kardot rántottak vagy felkapták a bárdjaikat. Már mentek is, hogy végezzenek a sebesült trallokokkal. A Fénynek legyen hála, ezt az osztagot nem kísérték enyészek! Ituralde is felállt. A füst miatt egy nedves kendővel takarta el az arcát. A kimerültsége lassacskán kezdett visszatérni, pedig egy időre sikerült teljesen elfeledkeznie róla. A hadúr erősen aggódott azért, hogy milyen hatása lesz annak, ha majd végleg rátör a fáradtság. Lehet, hogy egyszerűen összeesik majd. Az nem tenne túl jót a csapatok lelkesedésének.

De nem, gondolta. A csapatok lelkesedését az teszi tönkre, ha a füstben bujkálsz, miközben lángban áll az otthonod, és tudod, hogy a trallokok lassan, de biztosan felőrölnek.

A harcosok leszámoltak a trallok ököl utolsó túlélőivel is. Sietve elindultak a következő, előre kijelölt rejtekhely irányába. Ituralde nagyjából harminc íjászt és egy századnyi lovasságot irányított. A lovasság egyszerre volt kénytelen öt hasonló, független egységet támogatni. A hadúr intésére az emberei eltűntek a romok között. A felderítők jelentésére várt. A hatalmas városban még a felderítők segítségével is csak nehezen lehetett pontos értesülésekhez jutni. Ituralde csupán nagyjából sejtette, hogy merre küzdenek a legerősebb egységei. Időnként megpróbált parancsokat küldeni nekik, ám a harc túlzottan nagy területre terjedt szét ahhoz, hogy hatékonyan irányíthassa az erőfeszítéseket. Azt remélte, hogy Yoeli rendben van.

Az asha'manek már elmentek. A parancsának engedelmeskedve távoztak egy parányi Kapun. Az Átjáró olyan kicsi volt, hogy hason kellett kúszniuk. Antail hozta létre. Azóta már hosszú órák teltek el. Nyoma sem volt annak, hogy bármilyen „megmentők” közeledtek volna. Mielőtt az asha'manek visszavonultak volna, Ituralde Kaput nyittatott arra a hegyoldalra, ahol a Végzet Lovasai állítólag szemmel tartották a környéket. A felderítő csupán egy elhagyott tábort talált. A tábortüzek égtek, de senki sem ült mellettük.

Ituralde sietve csatlakozott az embereihez az új rejtekhelyen. Igencsak megfeketedett zsebkendőjét a bejárati ajtó gombján hagyta, így a felderítők tudhatták, hogy hol bújtak el. Amikor azonban beért, valamit meghallott kívülről. Megdermedt.

– Csend legyen! – szólt az embereire.

A katonák mozdulatlanná dermedtek. Elhallgatott a vértezetük csörgése.

Léptek dobogtak. Jókora osztag közeledhetett. A hadúr biztosra vette, hogy a trallokok azok. A védőknek ugyanis megparancsolták, hogy nesztelenül mozogjanak. A tábornok odabiccentett a harcosainak és felmutatta hat ujját. A hatos számú tervet fogják alkalmazni. Meglapulnak, csendben várnak, és azt remélik, hogy a szörnyek elmennek mellettük. Ha a trallokok nem hajlandóak odébbállni, ha megtorpannának vagy elkezdenék átkutatni a környező épületeket, akkor Ituralde osztaga majd előront, és nyílzáport zúdít rájuk.

Ez volt a legveszélyesebb haditervük. Az embereit már kimerítette a küzdelem, és a lovasságot átküldte, hogy a védők többi osztagának segítsenek. Támadni azonban még így is sokkal jobb volt, mint a felfedezésre várva hagyni, hogy körbevegyék őket.

Ituralde odakúszott az ablakhoz. Csendben hallgatózott. A száján át vette a levegőt. A Fényre, annyira elfáradt! Az érkező egység megkerülte a sarkot. A tagjai egyszerre léptek. Ez különösnek tűnt. A várost feldúló trallokok bandákba verődve rohangáltak, és nem alakzatban meneteltek.

– Nagyuram! – suttogta az egyik embere. – Nem hallok patákat.

Ituralde megdermedt. A harcosnak igaza volt. Már kezdett eltompulni a fáradtságtól. Egy több száz főnyi seregtest közeledik, gondolta. Feltápászkodott, köhögni kezdett, és kinyitotta az ajtót. Kilépett az utcára.

Erős széllökés söpört végig a házak között, miközben a hadúr nyomában a katonái is előjöttek. A szél egy pillanatra elsöpörte a füstöt. Ez is elég volt ahhoz, hogy meglássák a pikával felszerelt gyalogság páncélozott, ezüstösen csillogó tömbjét. Mintha csak szellemek bukkantak volna elő. A katonák valósággal ragyogtak a magasból alázúduló valószínűtlen aranyfényben. Ituralde hónapok óta nem látta a napot.

Az újonnan jöttek azonnal kiabálni kezdtek, ahogy megpillantották. Két tisztjük odarohant Ituraldéhoz. Saldaeaiak voltak.

– Hol van a parancsnokotok? – kérdezte az egyik. – Hol van Rodel Ituralde?

– Én… – A hadúr megpróbált válaszolni, de köhögnie kellett. – Én vagyok az. Ti kik vagytok?

– Hála legyen a Fénynek! – kiáltotta az egyik tiszt, majd visszafordult a katonái felé. – Szóljatok Bashere nagyúrnak! Megtaláltuk.

Ituralde pislogva körülnézett. Ott álltak körülötte a saját mocskos, kormos arcú katonái. Jó páran súlyosan megsebesültek. Kétszáz fővel kezdte el a csatát. Jelenleg ötvenen voltak. Ünnepelniük kellett volna, de a legtöbben egészen egyszerűen leültek a földre és lehunyták a szemüket.

Ituralde azon kapta magát, hogy hangosan nevet.

– Most? A Sárkány most küld segítséget?

Megtántorodott, ezért inkább leült. Felnézett a ragyogóan izzó égboltra. Képtelen volt abbahagyni a nevetést. Nemsokára már könnyek csurogtak az arcán.

Igen. Odafent tényleg ragyogott a nap.

Ituralde kissé azért csak összeszedte magát, amikor a katonák átvezették a város egyik biztonságosabb részébe. Itt már nem kavargott olyan sűrű füst. Úgy tűnt, hogy al'Thor csapatai – élükön Davran Bashere-ral – visszafoglalták Maradon nagyobbik részét. Már ami megmaradt belőle. Aztán hozzáláttak a tüzek eloltásához.

Furcsa érzés volt ezt a rengeteg csillogó vértezetű, rendezett egyenruhájú, tiszta arcú katonát látni. A felmentő sereg igen sok asha'mant és aes sedait hozott magával. Elegen érkeztek ahhoz, hogy – egyelőre – visszaszorítsák az árnyfattyakat a folyó fölé tornyosuló hegyoldalra. Al'Thor emberei a hadurat a belső városrész egyik magas épületébe vezették. A városi palota teljesen kiégett. Gyakorlatilag romba dőlt. Az érkezők ezért ebben a házban alakították ki a főparancsnokságukat.

Ituralde ekkor már hetek óta küzdött a trallokok ellen. Szinte túlságosan is tisztának találta al'Thor csapatait. Az ő emberei egymás után haltak meg, miközben ezek a fickók itt mosakodtak meg aludtak, és telezabálták magukat forró étellel?

Fejezd már be! szólt magára, miközben belépett az épületbe. Túlságosan is könnyű lett volna másokat kárhoztatni, ha egy csata nem úgy alakult, ahogy azt eltervezték. Ezek a katonák semmit sem tehettek arról, hogy mostanában jobb körülmények között éltek, mint ő.

Nagy nehezen elindult fölfelé a lépcsőn. Bárcsak békén hagyták volna! Egy kiadós alvás, egy fürdés, és utána aztán lett is volna értelme találkozni Bashere-ral. De nem. Hiba lett volna megpihennie. A csata még nem ért véget, és al'Thor embereinek információra volt szükségük. Csak az okozta a bajt, hogy az elméje kezdett leállni. Csigalassúsággal dolgozott.

Elértek a legfelső emeletre. Bashere katonái jobb kéz felől bevezették egy tágas szobába. Parancsnokuk ott állt. Csillogó mellvértet viselt, de a fejét nem takarta el a sisak. Hátratett kézzel bámult kifelé az ablakon. Hátulról is látszott elképesztő hosszúságú saldaeai bajusza. Bő, sötétzöld nadrágját belegyűrte a térdig érő csizmájába.

Amikor megfordult, valósággal elkerekedett a szeme.

– A Fényre! Úgy nézel ki, mint maga a halál!

Aztán a katonái felé fordult.

– Miért nem a Gyógyítók sátrába küldtétek? Azonnal hozzatok egy asha'mant!

– Semmi bajom – válaszolta Ituralde, és megacélozta a hangját. – Kezeskedem arról, hogy jobban érzem magam, mint amilyennek látszom.

A katonák elbizonytalanodtak. Bashere felé néztek.

– Hát jól van – biccentett a parancsnokuk. – Kerítsetek már neki egy széket, meg valamit, amivel letörölheti az arcát! Szegény cimborám. Már napokkal ezelőtt ide kellett volna érnünk.

Odakintről beszűrődtek Ituraldéhoz a távoli csata hangjai. Bashere olyan magas épületet választott, ahonnan nyomon követhette a küzdelmet. A katonák behozták a széket. Bár Ituralde továbbra is szeretett volna magabiztos harcosnak látszani a másik tábornok előtt, ekkor nagyot nyögve mégiscsak leült.

A térdén pihenő kezére pillantva megdöbbenve látta, hogy mennyire mocskos. Mintha kitisztított volna egy kandallót. Ahhoz sem férhetett kétség, hogy az arcát is hamu borította, amibe csíkokat húzott az izzadság, és nem kevés beszáradt vér is tapadhatott a ruhájára. A ruháját elrongyolta a városfalat bezúzó hatalmas robbanás. Karján a sebhelyet is csak sietve tudták bekötözni.

– Ituralde nagyúr, azt kell, hogy mondjam, lenyűgöző módon védted meg a várost – jelentette ki Bashere. Távolságtartó, hűvös hangon beszélt. Saldaea és Arad Doman nem számítottak ugyan ellenségeknek, ám a közös határ miatt a két erős nemzet között többször is igen feszültté vált a viszony. – Ha összevetem a megölt trallokok számát a rendelkezésedre álló emberek létszámával… meg azzal az elképesztő réssel a falban… annyit mondhatok, hogy le a kalappal.

Bashere arckifejezése világosan elárulta, hogy nem volt szokása megfontolatlanul megdicsérni bárkit is.

– Mi van Yoelivel? – kérdezte Ituralde.

Bashere elkomorodott.

– A katonáim rábukkantak egy kis csapat harcosra. Yoeli holttestét védelmezték. Hősként halt meg, bár igencsak meglepődtem, hogy ő a seregeink főparancsnoka, és Torkument – egy távoli unokatestvéremet, a város állítólagos vezetőjét – bezárták a lakosztályába. Magára hagyták egy olyan helyen, ahol a trallokok könnyedén megtalálhatták volna.

– Yoeli derék férfi volt! – válaszolta Ituralde ingerülten. – Megtiszteltetés számomra, hogy az oldalán harcolhattam. Megmentette az életemet, és Torkumen parancsai ellenére beengedte az embereimet a városba. Átkozott nagy szégyen, hogy elveszítettük! Átkozott szégyen! Yoeli nélkül Maradon már csak egy romhalmaz volna.

– Így is csak romok maradtak belőle – felelte Bashere komoran.

Ituralde nem válaszolt. Bashere a királynő nagybátyja. Lehet, hogy ez a város volt az otthona, gondolta.

A két tábornok úgy bámulta egymást, mintha vén ordasok lettek volna. Két rivális falka vezetője. Akik most óvatosságra kényszerültek.

– Együttérzésem a veszteségeitek miatt! – szólalt meg Ituralde.

– Azt, hogy nem veszítettük el az egész várost – felelte Bashere –, azt neked köszönhetjük. Nem haragszom, barátom. Szomorú vagyok, de nem mérges. Amit pedig Yoeliről mondtál, azt elhiszem. Őszintén szólva sohasem kedveltem Torkument. Egyelőre bent hagytam a lakosztályában. Ahol megtaláltuk. Szerencsére még életben volt. Abban viszont biztosak lehetünk, hogy a királynő dühöngeni fog azért, ami Torkumennel történt. Mindig is odavolt azért a fickóért. Furcsa! Őfelsége többnyire jó emberismerő.

Miközben Bashere Torkumenről beszélt, a fejével oldalra biccentett. Ituralde összerezzent, mert hirtelen felismerte az épületet. Hiszen épp Torkumen-házában ült. A városba érkezését követő első napon Yoeli ide hozta el őt. Az épület amúgy nagyon jó főhadiszállásnak bizonyult. Elég közel állt az északi városfalhoz ahhoz, hogy jól szemmel lehessen tartani a falon túli vidéket, ugyanakkor viszont kellő távolság választotta el az erődítésektől, így ellentétben a Tanács csarnokával, nem pusztította el a robbanás.

Torkumen nagyon is megérdemelte volna, hogy elkapják a trallokok. Ituralde lecsukta a szemét és hátradőlt a székben. Bashere haditanácsot tartott a tisztjeivel. Pár mondat után is nyilvánvaló volt, hogy a saldaeai hadúr tehetséges hadvezér. Sikerült gyorsan megtisztítaniuk a várost. A trallokok sietve visszavonultak, amikor rájöttek, hogy egy jelentős, új hadsereggel kerültek szembe. Ituralde büszkén gondolt arra, hogy részben az ő vakmerőségének is köszönhették azt, hogy az ellenség ilyen gyorsan megfutott.

Miközben csukott szemmel figyelt, sok minden megtudott. Bashere csapatainak nagyobbik része Kapukon keresztül jutott be a városba. Először beküldtek egy felderítőt, aki kijelölte a Kapuk biztonságos helyét. Bashere nem alkalmazhatta volna ugyanazt a módszert, amit Ituralde. Az ellenállók az utcai harcok során megpróbálták a lehető legnagyobb veszteségeket okozni az ellenfeleiknek, mielőtt elpusztultak volna. Csak az időt húzták, de a csatát semmiképpen sem nyerhették volna meg.

A trallokok ugyan visszahúzódtak a hegyi erődítményekbe, de nem fognak sokáig ott maradni. Miközben Ituralde csukott szemmel követte a tanácskozást, Bashere és a főtisztjei ugyanarra a kellemetlen végkövetkeztetésre jutottak, mint ő: Maradon elesett. Az árnyfattyak kivárják az éjszakát, aztán lerohanják a várost.

Akkor most egyszerűen elmenekülnek a hosszú küzdelem után? Miután Yoeli meghalt a városért harcolva? Miután egy draghkar megölte Rajabit? Ankaer és Rossin talán a semmiért vesztette életét az utcai harcok során? Az iszonyatos vérontás ellenére kénytelenek lesznek belátni, hogy a várost felmentő sereg sem mehet semmire?

– Lehet, hogy kimozdíthatjuk őket a hegytetőről – szólalt meg Bashere egyik embere. – Megtisztíthatnánk az erődöket.

Nem tűnt túl bizakodónak.

– Fiam – szólt rá Ituralde, és nagy nehezen kinyitotta a szemét. – Heteken át védtem azt a hegyet a túlerőben lévő ellenség ellen. A néped nagyon jól kiépítette azt az erődöt. Sajnos ez az egész erődrendszer leggyengébb pontja. Igen nagy gondot jelent, hogy az ellenség kezére került. Sok emberetek meg fog halni, ha megtámadjátok őket. Nagyon is sokan.

A teremben csend támadt.

– Akkor hát visszavonulunk – jelentette ki Bashere. – Naeff, Kapukra lesz szükségünk!

– Igenis, nagyúr.

A szögletes arcú, karcsú férfi fekete kabátján ott ragyogott az asha'man sárkányjelvénye.

– Malain, gyűjtsd össze a lovasságot! Sorakoztasd fel őket a falakon kívül! Keltsétek azt a látszatot, hogy meg akarjuk támadni az erődítményeket! Így majd sikerül egy ideig sakkban tartanunk őket. Először biztonságos helyre visszük a sebesülteket, utána pedig a lovasság rohamra lendül, de nem abba az irányba…

– A Fényre és az újjászületésbe vetett reményembe! – kiáltott fel hirtelen valaki.

A teremben mindenki döbbenten az ablaknál álló fiatal katona felé fordult. A tapasztalt tisztek nem mindennap hallottak ugyanis ilyen elképesztően durva káromkodást.

A katona távcsővel figyelt kifelé. Bashere káromkodva odarohant mellé. A főtisztek követték, sokan elővették a távcsöveiket.

Ez meg mi lehet? töprengett Ituralde, és a testét elnehezítő ólmos fáradtság ellenére is feltápászkodott. Most meg mivel rukkolhattak elő? Még több draghkarral? Árnykopókkal?

Odatántorgott az ablakhoz, és valaki a kezébe nyomott egy távcsövet. Jól gondolta az előbb: az épület elég magas volt ahhoz, hogy a város fala fölé tornyosulva kitűnő kilátást biztosítson a fal előtti csatatérre és mögötte a hegyoldalra. A szeméhez emelte a távcsövet. A hegycsúcson álló tornyokat valósággal ellepték a varjak. A távcső segítségével a hadúr nagyon is jól látta a hegytetőt beborító trallokokat. Ott nyüzsögtek a felső tábor területén, a tornyokban és a mellvédeken.

Az alacsony hegyen túl jól látszott a magasabb hegylánc. A hágón keresztül a trallokok erősítése érkezett. Jóval többen közeledtek annál, mint ahányan eddig ostromolták Maradont. A szörnyetegek özöne mintha a végtelenbe nyúlt volna.

– Indulnunk kell! – csattant fel Bashere, és leengedte a távcsövét. – Haladéktalanul.

– A Fényre! – suttogta Ituralde. – Ha ez a haderő átjut rajtunk, akkor Saldaeában, Andorban vagy Arad Domanban sincs olyan sereg, ami meg tudná állítani. Mondjátok már, ugye Sárkány nagyurunk tényleg békét kötött a seanchanokkal? Úgy, ahogy megígérte?

– Sajnos nem sikerült békét kötnöm – hallatszott egy nyugodt hang a hátuk mögül. – Csődöt mondtam, ahogy oly sokszor.

Ituralde megpördült és leengedte a távcsövet. Magas, vörös hajú férfi lépett a szobába. A hadúr valamiért úgy érezte, hogy korábban még sohasem találkozott vele, pedig az érkező arca valahogy ismerősnek tűnt.

Rand al'Thor megváltozott.

Az Újjászületett Sárkányból továbbra is a régi önbizalom áradt. Szálegyenes háttal állt a főtisztek előtt. Érződött, hogy elvárja az engedelmességet. Ugyanakkor viszont minden más megváltozott. Ahogy ott állt, érezni lehetett: eltűnt belőle az enyhe gyanakvás. Már nem aggodalommal eltelve nézte Ituraldét, mint a legutóbb.

Annak idején ez a két hűvös, érzelem nélküli szem győzte meg a tábornokot, hogy engedelmeskedjen az érkezőnek. A szempár is megváltozott. Ituralde korábban nem fedezte fel a bennük csillogó bölcsességet.

Ne legyél már gyapjúagyú fajankó! korholta magát a hadúr. Hogy a csudába lehetne megmondani egy férfiról azt, hogy mennyire bölcs, ha csupán a szemébe nézel?

Ennek ellenére tisztában volt az érkező bölcsességével.

– Rodel Ituralde – folytatta al'Thor, és odalépett a hadúr elé. Megragadta a hadúr karját. – A sorsodra hagytalak téged és az embereidet. A túlerő majdnem legyőzött. Kérlek, bocsásd meg nekem!

– Én döntöttem úgy, hogy itt harcolok – válaszolta Ituralde. Furcsa, de már nem volt annyira fáradt, mint korábban.

– Megnéztem magamnak az embereidet – felelte al'Thor. – Csak néhányan maradtatok. Megviseltek és alig állnak a lábukon. Hogyan tudtad megtartani a várost? Csoda, hogy ez sikerülhetett.

– Azt teszem, amit tennem kell.

– Sok barátodat elveszítetted.

– Én… igen.

Mi mást lehetett volna erre válaszolni? Ha nemet mond, azzal meggyalázta volna a hősök emlékét.

– Wakeda ma esett el. Rajabi… hát őt egy draghkar kapta el. Ankaer, ő még tegnap délután is élt. Nem sikerült kiderítenünk, hogy miért szólalt meg túl korán az a harsona. Rossin odament, hogy megtudja. Ő is halott.

– Ki kell vonulnunk a városból – szólt közbe Bashere. – Nagyon sajnálom, barátom! Maradon elveszett.

– Nem! – ellenkezett halkan al'Thor. – Az Árnyék nem kapja meg ezt a várost! Azok után semmiképpen, hogy ezek az emberek ennyit szenvedtek a megtartásáért! Nem engedem meg!

– Tiszteletre méltó érzelem – ellenkezett Bashere –, de akkor sincs…

Elakadt a hangja, amikor al'Thor ránézett.

Az a szempár. Annyira átható volt. Mintha csak lángok törtek volna elő belőle.

– Nem kapják meg ezt a várost, Bashere! – folytatta al'Thor. Nyugodt hangjába leheletnyi harag vegyült. Egy legyintéssel Kaput nyitott a levegőbe. A termet hirtelen betöltötte a trallokok üvöltözése és a dobok hangja. – Elegem van abból, hogy pusztulnak az embereim! Vonjátok hátrább a katonákat!

Azzal keresztüllépett a Kapun. Azonnal két aiel Hajadon suhant be a szobába. A Kapu elég sokáig nyitva maradt ahhoz, hogy a harcos nők is keresztülugorhassanak rajta. Utána bezáródott.

Bashere nyitott szájjal, döbbenten bámulta a helyét.

– Átok erre a fickóra! – morogta végül, és visszafordult az ablak irányába. – Azt hittem, hogy többé már nem csinál ilyesmit.

Ituralde odaállt a másik tábornok mellé. Felemelte a távcsövet és kibámult a falban tátongó iszonyatos nyíláson keresztül. Megpillantotta al'Thort. A barna kabátos alak már a letaposott területen haladt. A két Hajadon ott járt a nyomában.

Ituralde úgy vélte, hogy még itt bent is meghallotta a trallokok üvöltését. Feldübörögtek a dobjaik. Ők csupán három embert láttak.

Az ellenség rohamra lendült. Elindultak lefelé. Sok százan. Sok ezren. Ituraldénak elakadt a lélegzete. Bashere csendben imádkozni kezdett.

Al'Thor felemelte az egyik kezét. Utána tenyérrel előre a trallokok irányába taszította. A trallokok között aratni kezdett a halál.

Először a Tűz fonatai csaptak le rájuk. Ezek olyanok voltak, mint amit az asha'manek is használtak. Csak éppen jóval hatalmasabbak. A lángkígyók az árnyfattyak seregével végeztek. A tűz végigkúszott a hegyoldalon. Elöntötte a lejtőt és belefolyt az árkokba is. A mélyedések fehéren izzó tűzzel teltek meg. Minden felperzselődött, minden megsemmisült.

A magasból draghkarok zápora zúdult a föld felé. Célba vették al'Thort. A fiatalember fölött elkékült a levegő. Egy robbanás jégszilánkok százait lövellte a magasba. Mintha csak egész századnyi íjász zúdított volna nyílzáport a bestiákra. A szörnyetegek embertelen vonyításba kezdtek. Az égből valósággal záporozni kezdtek a tetemeik.

Az Újjászületett Sárkányt Fény és az Egyetlen Hatalom vette körül. Robbanás robbanást követett. Mintha csak egy egész seregnyi fókuszáló küzdött volna a hegyoldalon. Az árnyfattyak ezrével pusztultak. Halálkapuk tárultak fel, és ahová lecsaptak, ott százával hullott az ellenség.

A Bashere mellett álló asha'man, Naeff felkiáltott:

– Még sosem láttam egyszerre ennyi fonatot!

Elakadt a szava.

– Még csak megszámolni sem tudom őket. Valóságos vihar! A Fény vihara. Meg az Egyetlen Hatalom fonataié.

A város fölött felhők jelentek meg. Mintha örvénybe keveredtek volna. Szél támadt. Hamarosan már üvöltő széllökések tomboltak. Lecsapott az első villám. A mennydörgés elnyomta a trallok dobok hangját. Az ellenség még nem adta fel a küzdelmet.

Fivéreik összeégett tetemein átmászva megpróbáltak odaérni al'Thorhoz. A kavargó fehér felhők összecsaptak a fortyogó fehér viharfelhőkkel. Vad kavargás támadt az égbolton. Al'Thor körül tombolni kezdett a szél. Vadul rángatta a kabátját.

A fiatalember mintha csak ragyogott volna. Talán a tüzek fénye tükröződött vissza rajta? Vagy esetleg a villámok? Al'Thor azonban minden másnál fényesebbnek látszott. Felemelt kézzel mutatott az árnyfattyakra. A Hajadonok a férfi két oldalán kuporogtak a földön. Meredten figyelték a környéket és a válluk nekifeszült a szélnek.

A kavargó felhők lecsaptak a hegy tetejére. Végigszántottak a trallokok tömegén. Amerre elhaladtak, onnan eltűntek a bestiák. Mögöttük mintha csak víztölcsérek emelkedtek volna a magasba. Ezeket az örvényeket azonban hús és tűz alkotta. A magasba emelt szörnyetegek visszazuhantak a földre. Tetemeik agyoncsapták a lent vonyító társaikat. Ituralde lenyűgözve bámulta a küzdelmet. Felállt a szőr a karján. A haja is az égre meredt. Érezte, hogy a levegő is megtelt valamilyen energiával.

Valaki üvölteni kezdett a közelben. Vonyított. Mégpedig itt az épületben, az egyik szomszédos lakosztályban. Ituralde nem fordult el az ablaktól. Egészen egyszerűen látni akarta ezt a csodálatos, rettenetes pillanatot. A pusztulást és az Egyetlen Hatalom erejét.

A trallokok megtörtek. A dobok elhallgattak. Légiónyi egységek eredtek futásnak. Kétségbeesve rohantak felfelé a hegyoldalon. A folyó túloldalán is kitört a pánik. Félelmetes seregük megpróbált visszamenekülni a Fertő irányába. Sokan azonban még így is kitartottak. Talán túl dühösek voltak, vagy a gazdáik túlzottan is megfélemlítették őket. Vagy talán csak túl ostobák voltak ahhoz, hogy elmeneküljenek. A pusztítás vihara mintha csak a tetőfokára hágott volna. A szél olyan erősen üvöltött, hogy nem lehetett hallani a szakadatlanul záporozó villámokat kísérő mennydörgést. A pusztító lángok hullámai újra és újra lecsaptak. Borotvaéles jégszilánkok zúdultak a trallokokra.

Egy igazi remekmű tárult a szemük elé. Rettenetes, pusztító és csodálatos mestermű. Al'Thor az égre emelte a kezét. A szél felgyorsult és egyre erősebb villámcsapások zúdultak alá. Talán még a lángok is forróbbá váltak. A trallokok hangosan üvöltöttek, nyöszörögtek, vonyítottak. Ituralde érezte, hogy egyre jobban remeg.

Al'Thor ekkor ökölbe zárva az égbe emelte a kezét. Minden véget ért.

Az utolsó trallok teteme úgy hullott alá az égből, mint a száraz falevél, amit váratlanul sorsára hagyott a tovatűnő szellő. Minden elnémult. Elhaltak a lángok, az égen pedig szertefoszlottak a fekete és a fehér felhők. Felragyogott a kék égbolt.

Al'Thor leengedte a karját. A hegyoldalt előtte valóságos hullahegyek borították. Tetemek tetemek hátán. Sok tízezernyi halott trallok füstölgő hullája. Közvetlenül a Sárkánnyal szemben legalább százhossznyi széles fal emelkedett. A tetemek jó ötlábnyi magasságig halmozódtak egymáson. Nekik majdnem sikerült odaérniük a fiatalemberhez.

Mennyi ideig tartott ez az egész? Ituralde kénytelen volt beismerni, hogy elveszítette az időérzékét. A napra pillantva viszont rájött, hogy akár egy óra is eltelhetett. Legkevesebb. De talán több is. Pedig mintha csak pillanatokig tartott volna a küzdelem.

Al'Thor megfordult és elindult. A Hajadonok remegve felálltak és botladozva követték.

– Mi volt az a sikoltás? – kérdezte Naeff. – Valaki itt vonyított az épületben. Önök is hallották?

Ituralde elkomorodott. Mi a fene lehetett az? Átsietett a szobán. Többen a nyomába eredtek. Közöttük Bashere néhány főtisztje is. Mások viszont kővé dermedve álltak az ablakok mögött. Továbbra is a csatateret bámulták, amit megtisztított a jég és a tűz. Bármennyire is különösnek tűnt, Ituralde egyetlen romba dőlt tornyot sem látott a hegygerincen. Úgy tűnt, mintha al'Thor támadásai kizárólag az árnyfattyakra csaptak volna le. Hogy a Fénybe lehetett valaki ennyire pontos?

Odakint a folyosón nem állt senki. Ituralde azonban sejtette, hogy honnan jött az az üvöltés. Odamentek Torkumen nagyúr lakosztálya elé. Bashere kinyitott az ajtót, és beléptek.

A lakosztály mintha üres lett volna. Ituralde érezte, ahogy belemart az ijedtség. Elszökött a fogoly? Kihúzta a kardját.

De nem. Valaki kuporgott az ágy mögött a sarokban. Finom ruhája összegyűrődött, a mellét vér mocskolta be.

Ituralde leengedte a kardját. Torkumen nagyúr arcán két véres üreg tátongott a szeme helyén. Úgy tűnt, hogy a tollával vájta ki a szemeit. A véres írószer ott hevert mellette a földön.

Az ablak betört. Bashere kihajolt.

– Torkumen úrnő ott fekszik lent.

– Kiugrott – suttogta Torkumen. Még mindig az arcát karmolászta. Az ujjait beborította a vér. Mintha nem lett volna teljesen magánál. – Ez a fény… ez a rettenetes fény!

A két tábornok összenézett.

– Nem bírom elviselni! – motyogta Torkumen. – Nem bírom! Sötétség Nagyura, hát miért nem védtél meg? Hol vannak a seregeid? Hol van a lesújtó kardod? A Fény felperzseli az elmémet! Mintha csak patkányok lakomáznának a hullámból. Kiégnek belőlem a gondolatok. Meghaltam. Ez a fény megölt.

– Elment az esze – suttogta Bashere komor arccal. Letérdelt a motyogó férfi mellé. – Még így is megúszta a dolgot. Hallottátok, miről beszélt? A Fényre! Árnybarát lett a saját unokafivérem! És éppen rá bíztuk a város irányítását!

– Miről beszélt? – kérdezte Bashere egyik főtisztje. – Milyen fényről? Innen aztán nem láthatta a csatát. Egyetlen ablak sem néz abba az irányba.

– Nem vagyok biztos abban, hogy a csatáról beszélt, Vogeler – válaszolta Bashere. – Gyertek! Úgy vélem, Sárkány nagyurunk elfáradt. Gondoskodnunk kell róla.

Hát ez az – gondolta Min, és az ujjával megütögette a könyv lapját. Az ablakpárkányok ült Tear Kövében és a hűvös szellőt élvezte. Megpróbált nem is gondolni Randre. Az ifjú nem sérült meg, de rendkívül erős érzelmek tomboltak benne. Harag. Min csak abban reménykedett, hogy Rand soha többé nem lesz ennyire mérges.

Elhessegette magától az aggodalmat. Rengeteg munka várt még rá. Talán rossz nyomot követett? Lehet, hogy rosszul próbálta meg értelmezni, amit megtudott? Újra elolvasta a bizonytalan sort. „A Fényt megragadják a végtelen semmi tátongó pofája előtt, és megragadtatik mindaz, amiből a harcos összeállt.”

Min felkapta a fejét, és mindenről megfeledkezett, mert a csarnok túloldalán fény támadt az egyik szobában. Elejtette a könyvét és leugrott a padlóra. Rand hirtelen itt volt a közelében. Nagyon is jól érezte a kötésen keresztül.

A túlsó szoba ajtaját két Hajadon őrizte. Leginkább azt kellett megakadályozniuk, hogy valaki véletlenül betévedjen oda és megsérüljön egy kinyíló Kapu miatt. A szobában feltáruló Kapu egy olyan helyre vezetett, ahol mindent elöntött a füst. Rand kitántorgott a nyíláson. Min odarohant hozzá. A kedvese kimerültnek látszott. A szeme kivörösödött, az arca holtsápadttá vált. Hangos sóhajtással rátámaszkodott a lányra és hagyta, hogy az odavezesse egy székhez.

– Mi történt? – förmedt Min Evasnira.

A Hajadon Rand után lépett be a szobába. A magas nő ugyanúgy rövidre nyírta sötétvörös haját, mint a legtöbb Hajadon. Csupán hátul hagyott meg egy lófarkot.

– A car'a'carn jól van – válaszolta a nő. – Pontosan úgy viselkedett, mint az a zabolátlan legény, aki csak azért is még egyszer körbefutotta a táborhelyet, mert mindenki szeme láttára be akarta bizonyítani azt, hogy képes erre.

– Ma sok jit érdemelt ki! – csattant fel Ifeyina, a Randet kísérő másik Hajadon hangja. Mintha haragudott volna Evasnira. Komoly, ünnepélyes hangon beszélt.

Rand felsóhajtott és hátradőlt a székben. Csizma csattant a kövön. Bashere lépett ki a Kapun. Min a földszinti udvar felől kiabálást hallott. Egy jóval nagyobb Kapun keresztül sebesült katonákat hoztak az erődbe. A Kő udvarai hirtelen megteltek emberekkel. Aes sedai Gyógyítók érkeztek sietve, hogy gondozzák a véres, hamuval borított harcosokat.

Bashere után egy szikár domani lépett a szobába. A középkorú férfi Rodel Ituralde lehetett. Igencsak megviseltnek látszott. Koszos arcát száraz vér borította. Öltözéke kis híján ronggyá foszlott. Az egyik karján ügyetlen kötés látszott. Úgy tűnt viszont, a Sárkány nem sebesült meg. A ruhája is tiszta maradt. Régi barna kabátját továbbra sem volt hajlandó levetni. A Fény szerelmére, annyira fáradtnak látszott!

– Rand? – kérdezte Min, és odatérdelt mellé. – Rand, jól vagy?

– Dühbe gurultam – felelte az ifjú halkan. – Pedig azt hittem, hogy azon már túl vagyok.

A lány összeborzongott.

– Most nem olyan iszonyatos haragot éreztem, mint korábban – magyarázta Rand. – Nem pusztító harag fogott el, bár rombolásra használtam fel a tudásomat. Maradonban látnom kellett azt, hogy mi történt a követőimmel. Hogy mit tettek velük. Felfedeztem bennük a Fényt, Min. Szembeszálltak a Sötét Úrral, és nem törődtek azzal, hogy milyen sötét az árnyéka. Dacosan küzdöttek. Hitet tettek az élet mellett. Azt mondták, hogy szeretni fogunk és él a remény.

És azt is láttam, ahogy az ellenségünk iszonyatos erőfeszítés árán megpróbálta elpusztítani őket. Hiszen tudja, ha sikerül megtörni az embereket, akkor azzal nagy győzelmet érhet el. Többről volt itt szó, mint Maradonról. Megtörni az emberek gerincét… mindennél jobban vágyik erre. Sokkal keményebben sújtott le a városra, mint ahogy kellett volna. Azért, mert engem is meg akart törni vele. A szellememet.

Csak egész halkan folytatta. Amikor kinyitotta a szemét, pillantása elmerült Min tekintetében.

– Én pedig kiálltam ellene.

– Lenyűgöző volt, amit tettél – szólalt meg Bashere. A mellén összefont karral állt Min mellett. – De miért engedted meg neki, hogy csatára kényszerítsen?

Rand megcsóválta a fejét.

– Jogom van ahhoz, hogy dühös legyek, Bashere. Hát nem érted? Korábban megpróbáltam rejtve tartani a haragomat saját magamban. Ez hiba volt. Szükségem van az érzéseimre! Éreznem kell a fájdalmat, ha szenved, ha pusztul, ha veszteségeket él át a népem. Ragaszkodnom kell ezekhez az érzelmekhez, hogy tudjam, miért is harcolok. Vannak pillanatok, amikor üresnek kell lennem, ám ennek ellenére a harag nagyon is hozzám tartozik.

Úgy tűnt, hogy a Sárkány egyre jobban megnyugszik, miközben kimondta ezeket a szavakat. Min csendben bólintott.

– Hát, végül csak sikerült megmenteni a várost – biccentett Bashere is.

– De nem elég hamar – ellenkezett Rand. Min érezte, hogy a kedvese mennyire szomorú. – És amit ma tettem, az végül is hiba volt.

– Már miért lett volna az?! – csattant fel a lány.

– Egy hajszálon múlott, hogy nem csaptam össze vele – magyarázta Rand. – Az összecsapásunkra azonban csakis Shayol Ghulban kerülhet sor. A megfelelő időpontban. Nem engedhetem meg neki, hogy sikeresen provokáljon. Bashere-nak igaza van. És azt sem engedhetem meg magamnak, hogy az embereim azt higgyék, mindig ott leszek mellettük, mindig közbelépek és megmentem őket.

– Talán igaz – bólintott a tábornok. – De amit ma tettél, az akkor is…

Rand a fejét csóválta.

– Nem vívhatom meg az egész háborút, Bashere. A mai csata túlságosan is kimerített. Nem lett volna szabad megengednem, hogy így elfáradjak. Ha az ellenségeim most csapnának le rám, akkor tehetetlen volnék. Ezenfelül egyszerre csak egy helyen harcolhatok. Ami ránk vár, az sokkal nagyobb, sokkal lenyűgözőbb és borzalmasabb lesz mindannál, mint amire egyetlen embernek akárcsak a leghalványabb esélye is lehetne. Megszervezem az embereket, de utána magatokra hagylak benneteket. A háborút ti vívjátok.

Elhallgatott, amikor Flinn lépett keresztül a Kapun. Az Átjáró bezáródott.

– Most pihennem kell – mondta a Sárkány halkan. – Holnap találkozni fogok az unokahúgoddal és a határvidék többi fejedelmével, Bashere. Nem tudom, hogy mit fognak követelni tőlem, de vissza kell térniük az őrhelyükre. Saldaea még úgy is a szakadék szélén táncolt, hogy a korszak egyik legnagyobb hadvezére védelmezte. Még csak elképzelni sem tudom, hogy milyen szenvedéseken mehet át ebben a pillanatban a határvidék többi nemzete.

Min segítségével nehézkesen felkelt.

– Rand! – figyelmeztette halkan a lány. – Cadsuane visszatért és hozott magával valakit.

Az ifjú habozni látszott.

– Vezessetek hozzá!

Min összerezzent.

– Hogy miért nem tudtam befogni a számat? Pihenned kellene.

– Majd fogok – ígérte meg a Sárkány. – Ne aggódj!

A lány nagyon is jól érezte, hogy Rand mennyire kimerült. Mégsem vitatkozott vele. Kimentek a szobából. Az ifjú megállt az ajtóban.

– Rodel Ituralde, kérlek, gyere velem! Nem tudom eléggé megjutalmazni azt a hősiességet, ahogy küzdöttél, de van valami, amivel megajándékozhatlak.

A viharvert domani bólintott, és utánuk indult. Miközben Min Randet támogatta a folyosón, egyre jobban aggódott a fiú miatt. Hát tényleg ennyire hajszolnia kell magát?

Sajnos, valóban kénytelen rá. Rand al'Thor volt az Újjászületett Sárkány. Mielőtt véget érne a küzdelem, a fiút kivéreztetik, porrá őrlik és elhasználják. Olyan sok szörnyűség várt rá, hogy azt halandó ésszel szinte fel sem lehetett fogni.

– Rand… – kezdte volna, miközben Ituralde és több Hajadon is ott jött a nyomukban.

Szerencsére Cadsuane szobája nem volt túl messze.

– Minden rendben lesz – bizonygatta az ifjú. – Megígérem! Sikerült valamire jutnod a kutatásaiddal?

Megpróbálta eloszlatni a lány aggodalmát. Sajnálatos módon a legutolsó kérdése miatt Min megint csak aggódni kezdett.

– Gondolkoztál már valaha is azon, hogy a Callandort miért hívják olyan gyakran „félelmetes pengének” vagy a „végzet pengéjének” a próféciákban?

– Hiszen félelmetes erejű sa'angreal – válaszolta Rand. – Talán mert tisztában voltak azzal, hogy milyen pusztításra képes?

– Talán – felelte a lány.

– Szerinted valami más miatt?

– Van egy megjegyzés a Jendai próféciában – felelte Min. – Bárcsak többet tudnánk róla! Úgy hangzik a sor, hogy: „És a penge kettőhöz fogja kötni.”

– Két nőhöz – magyarázta Rand. – Ahhoz, hogy használni tudjam, össze kell kapcsolódnom két nővel.

A lány komoran elmosolyodott.

– Mi az? – kérdezte az ifjú. – Ne kerülgesd a forró kását, Min! Mondd el, ha fontos!

– Találtam egy másik mondatot is a Karaethon-ciklusban. Úgy vélem, hogy a Callandor ennél sokkal veszélyesebb lehet. Azt hiszem, hogy akár… Rand, úgy vélem, hogy legyengíthet, és sebezhetővé tesz, ha használod.

– Lehet, hogy akkor így fogok meghalni.

– Nem fogsz meghalni! – csattant fel Min.

– Én…

– Túlélsz majd mindent, birkapásztor! – mérgelődött a lány. – Majd odafigyelek arra, hogy ez így legyen!

Rand fáradtan a lányra mosolygott.

– Szinte már el is hiszem neked, hogy meg fogod tenni. A Minta talán nem körém szövődik, hanem inkább körülötted.

Megfordult és bekopogott a folyosóra nyíló egyik ajtón.

Az ajtó résnyire kinyílt. Merise pillantott ki a nyíláson. Alaposan megnézte magának a fiatalembert.

– Úgy tűnik, hogy alig állsz a lábadon, al'Thor.

– Bizony igaz – felelte a fiatalember. – Cadsuane sedai bent van?

– Megtette, amire kérted – válaszolta Merise. – Ha pedig szabad lenne hozzáfűznöm valamit, akkor nagyon is segítőkésznek bizonyult, főleg, ha figyelembe vesszük azt, hogy te mennyire…

– Engedd végre be, Merise! – hallatszott Cadsuane hangja odabentről.

Az aes sedai habozott, majd jeges pillantást vetett Randre, és szélesre tárta az ajtót. Cadsuane egy széken ült. Egy idősebb férfival beszélgetett. A férfi kibontott, ősz haja beborította a vállát. Az orra egy sas csőrét is megszégyenítette volna. Fejedelmi ruhát viselt.

Rand belépett. A háta mögött valaki felhördült. Rodel Ituralde döbbent arccal lépett a szobába. Az idős férfi megfordult. Rezesen csillogó arcából barátságos szempár nézett rájuk.

– Felséges uram! – kiáltott fel Ituralde. Oda akart rohanni, de aztán inkább fél térdre ereszkedett. – Hát életben vagy?

Min érezte, ahogy Randet elöntötte a boldogság. Ituralde pedig… elsírta magát? A Sárkány kilépett a folyosóra.

– Gyere, menjünk vissza a szobámba és pihenjünk!

– Arad Doman királya. Hol találtad meg? – kérdezte Min. – És honnan tudtál róla?

– Egy barátom árulta el a titkot – válaszolta Rand. – A Fehér Torony begyűjtötte Mattin Stepaneost, hogy „megvédje”. Nem volt szükség különösebben élénk képzelőerőre ahhoz, hogy felmerüljön bennem a kérdés: nem készültek esetleg ugyanerre a többi uralkodó esetén is? Ha pedig hónapokkal ezelőtt küldtek nővéreket Arad Domanba, hogy elkapják a királyt, akkor az még azelőtt történt, hogy ismerték volna a Kapukat. A visszaúton könnyen a hó rabjai lehettek volna.

Az ifjúból megkönnyebbülés áradt.

– Graendal nem kapta el. Én sem öltem meg, Min. Itt van egy ártatlan, akiről azt hittem, hogy megöltem. Mégis él. Ez is valami. Apróság csupán. De akkor is segít.

A lány segítségével csak eljutottak a lakosztályukba. Ebben a pillanatban Min nagyon is örült annak, hogy egy időre megoszthatja Rand örömét és a megkönnyebbülését.

Harminckettedik fejezet

A finom leves

Siuan meglepődött, amikor megkóstolta a levest. Hogy milyen finom volt!

Evett még egy kanállal és összehúzta a szemöldökét. A tányérban amúgy egyszerű húsleves csillogott. Egy kis zöldség, meg némi csirkehús. Mostanában már az is kész csodának számított, ha egy ételnek csak kicsit volt avas az íze. Ez a leves csodálatosra sikerült. Beleharapott a kétszersültbe is. Nincs benne zsizsik? Lenyűgöző!

Nynaeve csendben ült az asztal mellett. A tányérjából gőz szállt a magasba. Aznap reggel tette le a Három Esküt. Az amyrlin dolgozószobájában ültek. A szélesre tárt ablaktáblák között valósággal beáradt az aranyló napfény. A padlón ragyogtak az új zöld és aranyszínű szőnyegek.

Siuan csendben összeszidta magát azért, hogy ennyire megzavarta ez a leves. Alaposan meg kellett rágnia Nynaeve jelentését. Az újonnan avatott aes sedai beszámolt a Rand al'Thor társaságában eltöltött időszakról. Részletesen kitért a tisztítás előtti eseményekre. Siuan persze már értesült arról, hogy a saidin megtisztult. A megosztottság idején járt egy asha'man a táborban. Akkor ő nem igazán hitte el a hírt, de most már nem lett volna értelme tagadni.

– Ami azt illeti – szólalt meg az amyrlin –, nagyon hálás vagyok a részletes beszámolódért, Nynaeve. Figyelembe véve, hogy a saidin megtisztult, így valamivel kevésbé megrázó az a gondolat, hogy kötés jöjjön létre az asha'manek és az aes sedaiok között. Bárcsak Rand hajlandó lett volna tájékoztatni erről, amikor találkoztunk!

Egwene mindezt nyugodt hangon mondta, ám Siuan tudta, hogy az amyrlin nagyjából olyan lelkesedéssel gondol a nőket magukhoz kötő férfiakra, mint az a kapitány, aki felfedezi, hogy lángban áll a hajója raktere.

– Hát az lehetséges – válaszolta Nynaeve savanyúan. – Talán nem árt tudnotok, de Rand nem adta áldását arra, hogy a férfiak nőket kössenek magukhoz.

– Nem számít, hogy megtette-e, avagy sem – felelte Egwene. – Ő felel az asha'manekért.

– Te pedig azokért az aes sedaiokért, akik megláncolták és megverték, anyám? – kérdezte Nynaeve.

– Elaida hagyta rám ezt a felelősséget – felelte Egwene, és leheletnyit összehúzta a szemöldökét.

Nagyon is jól döntött, amikor visszahívta Nynaeve-et, gondolta Siuan, és újra belekanalazott a levesbe. Ez a nőszemély túlságosan is gyakran áll a fiú oldalára.

Nynaeve nagyot sóhajtott és felemelte a kanalát, hogy megkóstolja a levest.

– Nem akartam kötekedni veled, anyám. Csak meg akartam mutatni, hogyan gondolkozik Rand. A Fényre! Nagyon sok mindennel nem értek egyet, amit csinált. Főleg mostanában. Viszont nagyon is értem, hogy miért hozta meg ezeket a döntéseket.

– Hiszen megváltozott – szólalt meg Siuan töprengve. – Ezt te magad mondtad.

– Igen – válaszolta Nynaeve. – Az aielek szerint magához ölelte a halált.

– Ezt én is hallottam már tőlük – bólintott Egwene. – Amikor azonban belenéztem a szemébe, láttam, hogy valami más is megváltozott, valamilyen megmagyarázhatatlan dolog. Az a férfi, aki ott állt előttem…

– Arról nem lehetett volna elképzelni azt, hogy megsemmisíti Natrin hantját? – kérdezte Siuan, és megborzongott a gondolattól.

– Aki ott állt velem szemben, annak nem lett volna oka arra, hogy elpusztítsa azt a helyet – válaszolta Egwene. – Mert a bent lévők a híveivé váltak volna. Meghajoltak volna a kívánságai előtt, mert ő az, ami.

Mind a hárman elhallgattak.

Az amyrlin megrázta a fejét és belekóstolt a levesbe. Meghökkent, aztán elmosolyodott.

– Nocsak, ez a leves egész finom! Lehet, hogy a dolgok mégsem állnak olyan rosszul, ahogy gondoltam.

– A hozzávalók Caemlynből jöttek – magyarázta Nynaeve. – Hallottam, amikor a cselédlányok erről fecsegtek.

– Aha.

Újabb csend.

– Anyám – szólalt meg Siuan, gondosan megválogatva a szavait. – A társaim még mindig aggódnak a gyilkosságok miatt.

– Egyetértek, anyám – szólalt meg Nynaeve. – A halálesetek miatt a nővérek gyanakodva méregetik egymást. Ez megrémít.

– Ugyanennek mind a ketten már korábban is tanúi lehettetek volna – felelte Egwene. – Elaida uralma idején.

– Ha rosszabb volt, mint most – válaszolta Nynaeve –, akkor örülök, hogy kimaradtam belőle.

A kezére pillantott, a nagykígyós gyűrűjére. Mostanában elég gyakran tett így. Pont úgy, mint a halász, aki beállt az új hajójával a kikötőbe, és állandóan arrafelé fordul és úgy vigyorog, hogy majd' fülig ér a szája. Meggyőződéssel állította korábban is, hogy ő bizony már aes sedai, és meglehetősen hosszú időn keresztül viselte kezén ezt a gyűrűt, ám most valósággal sütött belőle az elégedettség, amiért sikeresen átment a próbatételen és letette az Esküket.

– Iszonyatos korszak volt – magyarázta Egwene. – Nem kívánom megengedni, hogy megismétlődjön. Siuan, végre kell hajtanunk a tervet.

Siuan elkomorodott.

– Már javában tart a többiek felkészítése, mégsem tartom annyira jó ötletnek az elképzelésedet, anyám. Azokat a lányokat éppen csak, hogy kiképezték.

– Miről beszéltek? – kérdezte Nynaeve.

– Aes sedaiokról – válaszolta Egwene. – Akiket gondosan kiválasztottunk, hogy utána álomter'angrealokat adjunk nekik. Siuan megmutatja nekik, hogyan működik Tel'aran'rhiod.

– Anyám, az a hely veszélyes.

Egwene evett egy kanál levest.

– Úgy vélem, hogy ezt mindenkinél sokkal jobban tudom. Ennek ellenére elkerülhetetlen a felkészülés. Lépre kell csalnunk a gyilkosokat, hogy lecsapjanak. A legnagyobb „titokban” összehívom a leghűségesebb aes sedaiokat, hogy az Álmok Világában tanácskozzanak velem. Elhintünk néhány utalást arról is, hogy esetleg más igen fontos személyek is részt vesznek a találkozón. Siuan, kapcsolatba léptél a szélkeresőkkel?

– Igen – felelte Siuan. – Tudni akarják, hogy mit adsz azért cserébe, ha beleegyeznek a javaslatodba, és találkoznak veled.

– Éppen elég lesz, ha kölcsönkapják az álomter'angrealokat – felelte Egwene savanyúan. – Nem kell mindenért alkudozni.

– Az ő szemükben az alkudozás többnyire elengedhetetlen – magyarázta Nynaeve. – De nem is ez a lényeg. Azért hívod ide a szélkeresőket, hogy kelepcét állíts Mesaanának?

– Nem egészen így van – mondta Egwene. – A szélkeresőket ugyanabban az időben, de egy másik helyen fogadom majd. Néhány tudós asszonyt is. Mindez éppen elegendő lesz ahhoz, hogy Mesaana – feltéve, hogy a kémeivel valóban szemmel tartja mindazokat a nőket, akik képesek fókuszálni – mindenáron tudni akarja, hogy mire is készülünk. Akkor majd eljön szaglászni Tel'aran'rhiodba.

– Te és Siuan irányítjátok majd a megbeszélést a Torony Csarnokában. Az az összejövetel azonban csupán csalétek lesz, a segítségével ugrasztjuk elő Mesaanát és a bűntársait az árnyékból. A megfelelő fonatokkal és a rejtekhelyről mindent figyelemmel kísérő nővérek segítségével csapdába tudjuk ejteni őket. Siuan azonnal riaszt engem, mihelyt a verembe estek.

Nynaeve savanyú képet vágott.

– Ügyes kis terv, de van egy gyenge pontja: nagyon nem tetszik nekem, ahogy kiteszed magadat a veszélynek, anyám. Hadd vezessem én a küzdőket, képes vagyok rá!

Az amyrlin alaposan végignézett Nynaeve-en. Siuan a felszín alatt megpillantott valamit Egwene igazi énjéből. Egy okos, bátor, de számító fiatal nőt látott maga előtt. Nem kerülte el a figyelmét Egwene kimerültsége sem, a felelősség súlya. Ő maga is nagyon jól ismerte ezt az érzést.

– Kénytelen vagyok elismerni, hogy az aggodalmadnak jogos alapja van – bólintott Egwene. – Amióta Elaida pribékjei elkaptak Tar Valon mellett, azóta kezdem úgy érezni, hogy nem vagyok elég óvatos. Túl nagy kockázatot vállalok.

– Na pontosan! – kiáltott fel Nynaeve.

– Ugyanakkor még mindig ott van az az egyszerű, de alapvető tény, hogy mindannyiunk közül én ismerem a legjobban Tel'aran'rhiodot – folytatta Egwene. – Kétség sem férhet a tehetségetekhez, de én vagyok a legtapasztaltabb. Ebben az esetben nem csupán az aes sedaiok vezetője vagyok, hanem egy eszköz, amelyet a Fehér Torony használni kénytelen.

Habozni látszott.

– Álmodtam erről, Nynaeve. Ha nem győzzük le Mesaanát, akkor minden elbukhat, akkor minden el fog bukni. Nem maradt időnk az óvatoskodásra. Minden eszközt be kell vetnünk, még a legértékesebbet is.

Nynaeve meg akarta ragadni a hajfonatát, de most már csak a válláig ért a haja. Majdnem vicsorogni kezdett a csalódottságtól.

– Talán igazad is van, de akkor sem tetszik a dolog.

– Mi a helyzet az aiel álomjárókkal? – érdeklődött Siuan. – Anyám, azt mondtad, hogy találkozni fogsz velük. Hajlandóak lesznek segíteni? Nem aggódnék annyira a küzdelmed miatt, ha tudnám, hogy ők is ott vannak a közelben és odafigyelnek rád.

– Helyes – felelte Egwene. – Megalapozott javaslat. Kapcsolatba lépek velük, mielőtt találkoznánk, és a segítségüket kérem. Biztos, ami biztos.

– Anyám – szólalt meg Nynaeve. – Rand esetleg…

– Ez az ügy a Toronyra tartozik, Nynaeve! – figyelmeztette Egwene. – Megleszünk nélküle is.

– Ahogy gondolod.

– Most pedig találjuk ki azt, hogyan indítsunk újra olyan szóbeszédeket, amelyeket meghallva Mesaana egészen egyszerűen képtelen lesz megállni, hogy eljöjjön hallgatózni! – folytatta az amyrlin.

Perrin valósággal fejest ugrott a lidércnyomásba. A levegő megvonaglott és eltűntek a nagyváros házai. Az előbb még lapos tetejű cairhieni épületek között járt. Talpa alatt az úttest először megpuhult, olyan lett, mint a sár, aztán pedig folyadékká változott.

Belezuhant az óceánba. Már megint víz? gondolta rosszkedvűen.

Az égbolton mélyvörös villámlás ragyogott fel. A tenger hullámai véres fényben ragyogtak. A villámcsapások fényében jól látszottak a mélységben lesben álló lények. Hatalmas, gonosz, áramvonalas teremtmények úsztak ott a görcsösen rángatózó vörös villódzásban.

A hajóból már csak roncsok maradtak. Halálra vált, rémült emberek kapaszkodtak a töredékekbe. Rémülten kiáltoztak vagy hangosan siratták vízbe veszett szeretteiket. A törött deszkadarabokra férfiak tapadtak. A nők megpróbálták a víz fölött tartani gyermekeiket, miközben toronymagas hullámok zúdultak le rájuk. A holttestek gabonás zsákként táncoltak a hullámok tetején.

A mélység szörnyetegei támadtak. Elkapták a felszínen küszködőket és lerángatták őket a mélybe. Megvillant egy uszony, felragyogtak a borotvaéles fogak. A háborgó víz még vörösebbé változott. Ekkor már nem a villámok festették sötétre.

Bárki elméjében született ez a rémálom, annak egészen elképesztően kifacsart lehetett a képzelőereje.

Perrin azonban nem engedte meg, hogy elnyelje a lidércnyomás. Elfojtotta a félelmét és nem úszott a vízben lebegő gerendadarabok felé. Nem igaz az egész, nem igaz, nem valódi.

Minden meggyőződése ellenére valahol mélyen mégiscsak tudta, hogy ez a víz lesz a végzete, ez az iszonyatos, véres víz. Valósággal rázúdultak a többiek jajszavai. Annyira szeretett volna segíteni rajtuk! Pedig nem is voltak igazi emberek, ezt azért tudta; csupán a képzelet szülöttei. Nehéz volt ellenállni a késztetésnek.

Lassan kiemelkedett a hullámok közül. A víz kezdett megszilárdulni. Önkéntelenül mégis felkiáltott, amikor valami hozzáért a lábához. Villám mart az égbe. A mennydörgés szétszaggatta a levegőt. A közelben egy nő egyszerűen eltűnt a hullámok alatt, láthatatlan állkapcsok húzták a mélybe. Perrin pánikba esett. A következő pillanatban már újra ott volt a vízben, jóval arrébb egy roncsdarabba kapaszkodott. A sötét hullámok között lebegett.

Ilyesmi már korábban is történt. Ha csak egy pillanatra is elbizonytalanodott, ha elhitte, hogy a lidércnyomás igazából valóság, akkor a rémálom magába szippantotta, és jóval arrébb tette le egy olyan helyen, ahol jobban beleillett a rettenetes mozaikba. A közelben valami megmozdult a víz alatt. Ő megpróbált arrébb evickélni. Egy erős hullám a magasba emelte.

Nem igaz ez az egész, nem igaz, nem valódi.

A víz iszonyúan hideg volt. Valami ismét megérintette a lábát. Üvölteni kezdett, aztán hörögni, mert lenyelt egy nagy adag sós tengervizet.

NEM VALÓDI!

Cairhienben volt, irdatlan távolságra az óceántól. Egy utcában állt, a talpa alatt kemény kockakövekkel. A közeli pékségből jól lehetett érezni a friss kenyér illatát. Az utcát két oldalról alacsony, karcsú kőrisfák szegélyezték.

Őrjöngve felüvöltött. Elszántan ragaszkodott ehhez a tudáshoz, miközben körülötte az emberek ugyanilyen elszántsággal kapaszkodtak a roncsokba. Ökölbe szorította a kezét és a valóságra összpontosított.

Kockakövek voltak a talpa alatt, nem hullámok, sem pedig víz. Sehol egy állkapocs vagy hátuszony. Lassan ismét kiemelkedett az óceánból. Kilépett belőle és megállt a szárazon. A csizmája talpán át is érezte a kemény követ. A másik lábát is kiemelte a vízből. Az óceán hullámai körülvették az apró, lebegő kőkört.

Kicsit arrébb valamilyen iszonyatos teremtmény emelkedett ki a víz alól. A hatalmas szörnyeteg részben hal, részben valamilyen rettenet volt. Akkora pofával, hogy egy férfi magasba szegett fejjel is besétálhatott volna rajta. A fogai semmivel sem látszottak kisebbnek Perrin tenyerénél, vér csillogott rajtuk.

Ez sem volt valódi. A teremtmény párás köddé robbant szét. A zuhany telibe találta Perrint, de azonnal meg is száradt. Körülötte meghátrált a rémálom. A fiatalemberből kiindulva terjeszkedni kezdett a valóság buborékja. A fekete éjszaka, a hideg hullámok és a sikoltozó emberek összefolytak, mint a papiroson a kiömlött festék.

Nem is villámlott, a szemhéját nem világította át a villámok fénye. Nem dörgött az ég, ő nem hallotta a mennydörgést. Nem tomboltak a hullámok, hogyan is tombolhattak volna kint a szárazföldön, Cairhien kellős közepén?

Amikor kinyitotta a szemét, az egész lidércnyomás elkezdett darabokra hasadni. Úgy párolgott el, mint a hajnali dér, amin végigsimított a tavaszi napsugár. Újra előbukkantak az épületek, visszatért az utca és meghátráltak a hullámok. Az égbolton feltűntek a jól ismert, kavargó fekete viharfelhők. A magasban vakító fehér villámok cikáztak, ám nem kísérte őket mennydörgés.

Ugró kissé arrébb ücsörgött az utcán. Perrin odasétált a farkashoz. Persze egyből átgondolhatta volna magát oda, ugyanakkor viszont semmi kedve sem volt ahhoz, hogy megfontolatlanul cselekedjen. A meggondolatlanság súlyos következményekkel járhat, ha majd visszatér a valódi világba.

Megerősödtél, Ifjú Bika, szólalt meg Ugró elismerően.

– Még mindig túl lassú vagyok – ellenkezett Perrin, és a háta mögé pillantott. – Valahányszor belépek oda, percekig is eltart, amíg a magam ura leszek. Gyorsabbnak kell lennem. Ha a Mészáros ellen küzdők, ez a néhány perc akár egy örökkévalósággal is felér.

Ő nem lesz olyan erős, mint ezek.

– Akkor is éppen elég erős lesz! – ellenkezett Perrin. – Sok-sok éve volt arra, hogy megtanulja irányítani a farkasálmot, én meg csak most kezdtem.

Ugró felnevetett.

Ifjú Bika, te abban a pillanatban kezdted, amikor először átjöttél ide.

– Az igaz, de a felkészítésem csupán néhány hete kezdődött.

A farkas tovább nevetett. A maga módján igaza is volt. Perrin már tényleg két évet töltött a felkészüléssel. Éjszakánként átjárt a farkasálomba. Ennek ellenére olyan sokat kellett még tanulnia, amennyit csak lehetett, éppen ezért örült annak, hogy sikerült kicsit elhalasztaniuk a tárgyalást.

De túl sokáig mégsem húzhatta az időt, közeledett az Utolsó Vadászat. Sok farkas kelt már útra észak felé. Perrin érezte, ahogy elhaladtak a közelben; a Fertő, a Határvidék felé futottak. Egyszerre mozogtak a valódi világban és a farkasálomban is. Az itteniek nem gondolták át magukat az úti céljukhoz. Falkákba verődve észak felé futottak.

Az ifjú nagyon is érezte, hogy Ugró mennyire szeretett volna csatlakozni a többiekhez. Az idős farkas ennek ellenére még maradt, akárcsak néhányan mások.

– Na, menjünk! – szólalt meg Perrin. – Keressünk egy másik rémálmot!

A Rózsalugasban minden növény virágba borult.

Ez egyszerűen hihetetlennek tűnt. A rettenetes nyár során szinte egyetlen növény sem borult virágba. Ha mégis, akkor a virágok gyorsan elfonnyadtak. A Rózsalugas azonban akkor is virágzott. A kertben hirtelen sok száz lázasan vörös színfolt bukkant fel. A kiéhezett rovarok zümmögve szálltak virágról virágra, mintha a város minden méhecskéje idesietett volna, hogy végre teleegye magát.

Gawyn igyekezett elkerülni a rovarokat, ám a rózsák illata annyira lenyűgözte, hogy valósággal elmerült benne. Ha befejezte a sétáját, a ruhája valószínűleg még órák múlva is azt a látszatot kelti majd, hogy valamilyen finom parfümmel mosták ki.

Elayne néhány tanácsadójával beszélgetett a parányi, liliommal fedett tó partján, az egyik pad mellett állva. Le se tagadhatta volna, hogy terhes. Mintha csak ragyogás vette volna körül. Aranyhaján úgy tükröződött vissza a nap fénye, mintha csiszolt tükröt tartottak volna a fény elé. Andor Rózsakoronája szinte sápadtnak tűnt ehhez a ragyogáshoz képest.

A húgának mostanában rendkívül sok dolga akadt. Gawyn hallotta, hogy miről suttogtak az emberek. Azokról az új fegyverekről, amelyek állítólag olyan erősek, mint egy fogoly damane. Caemlyn harangöntői éjt nappallá téve dolgoztak, legalábbis az ifjú ezt hallotta. A főváros háborúra készült. Az egész település valósággal remegett a lázas tevékenységtől. A királynő nem igazán ért rá, hogy a bátyjával beszélgessen, Gawyn azonban azzal a néhány alkalommal is beérte, amikor Elayne tudott egy kis időt szakítani rá.

A királynő elmosolyodott, amikor megpillantotta a testvérét. Egy intéssel egy időre elbocsátotta a szolgáit. Odasétált a fiatalemberhez és megpuszilta az arca egyik oldalát.

– Nagyon komornak tűnsz.

– Mostanában gyakran hallom ezt a szemrehányást – felelte Gawyn. – Te viszont azt sem tudod, hogy hol áll a fejed.

– Én pedig mostanában ezt a szemrehányást hallom – felelte a lány. – Rengeteg feladat vár rám, és sajnos csak egy van belőlem, hogy elvégezzem ezt a sok munkát.

– Ha tudok valamit…

– Nem – felelte Elayne, és belekarolt a testvérébe. – Beszélni akartam veled. Ezenfelül azt hallottam, hogy kifejezetten jót tesz a közérzetemnek, ha naponta egyszer sétálok egy nagyot a kertben.

Gawyn elmosolyodott és mélyen beszívta a rózsák illatát, meg a medencét övező iszap szagát. Az élet szagát. Séta közben felpillantott az égre.

– Alig tudom elhinni, hogy ennyire ragyog a nap itt. Már hajlamos lennék arra is, hogy azt gondoljam, nem a természet műve az az iszonyatos félhomály.

– Valószínűleg nem is az – felelte a lány oda sem figyelve. – A felhők egy héttel ezelőtt tűntek el Caemlyn fölül, de csakis itt, sehol másutt.

– Ez… hogyan lehetséges?

Elayne elmosolyodott.

– Rand miatt, csinált valamit. A Sárkánybérc tetején járt, azt hiszem, aztán pedig…

Hirtelen már nem is ragyogott annyira a nap.

– Már megint ez az al'Thor! – hördült fel Gawyn. – Követ engem, bárhová is megyek.

– És ez éppen itt jutott az eszedbe? – csodálkozott jókedvűen a húga. – Ha nem tévedek, annak idején pontosan ezekben a kertekben találkoztunk.

Gawyn nem válaszolt a megjegyzésre. Észak felé fordult, és megnézte, hogy milyen az ég abban az irányban. Arrafelé fenyegető, sötét felhők borították az égboltot.

– Ő a gyerekeid apja, igaz?

– Ha ő lenne az – válaszolta Elayne szemrebbenés nélkül –, akkor igencsak helyénvaló volna eltitkolni ezt a tény. Ugye, igazam van? Az Újjászületett Sárkány gyermekei könnyen céltáblává válhatnának.

Gawynt a rosszullét környékezte. Azóta sejtette ezt, hogy felfedezte a testvére terhességét.

– Égnék meg a Fényben! – kiáltott fel. – Elayne, hogy tehetted ezt? Azok után, amit az anyánkkal művelt!

– Nem bántotta az anyánkat – ellenkezett Elayne. – Egy seregnyi tanút is felsorakoztathatnék előtted, Gawyn, akik mind megerősítenék a szavaimat. Anyánk még azelőtt tűnt el, hogy Rand felszabadította Caemlynt.

A lány szemében vágyakozás villant, amikor a Sárkányról beszélt.

– Valami történik vele, érzem. Érzem a változást is, ahogy letisztul. Elkergette a felhőket és miatta borultak virágba a rózsák.

Gawyn összevonta a szemöldökét. A húga tényleg azt hiszi, hogy a rózsák al'Thor miatt virágzanak? Hát, a szerelmes ember sok mindent máshogy lát. Ha pedig valaki éppen az Újjászületett Sárkányba lett szerelmes, akkor nagyon is érthető, hogy könnyen elrugaszkodik a valóság talajától.

Odaértek a tó mellé. Ide parányi stéget építettek. Az ifjú jól emlékezett arra, hogy egyszer úszott a tóban egy nagyot, és utána alaposan összeszidták. Nem az anyjuk, hanem Galad. Igaz, hogy az anyjától is kapott egy szigorú, csalódott pillantást. Azt viszont soha, senkinek nem árulta el, hogy valójában nem magától ugrott be a tóba, hanem mert Elayne belelökte.

– Soha az életben nem fogod elfelejteni, igaz? – kérdezte a húga.

– Micsodát? – kérdezte Gawyn.

– Már megint az járt az eszedben, amikor beleestél a tóba. Amikor anyánk megbeszélést tartott a Farah nemzetséggel.

– Mi az, hogy beleestem? Te löktél a vízbe!

– Semmi ilyesmit nem tettem – válaszolta Elayne ártatlan arccal. – Csak éppen henceghetnéked támadt. Elkezdtél egyensúlyozni a korláton.

– Te pedig megráztad a stéget.

– Csupán ráléptem! – tiltakozott Elayne. – Erőteljesen, életerős személyiség vagyok, határozottan szoktam lépkedni.

– Határozottan szoktál… szemrebbenés nélkül hazudsz!

– Dehogyis, csupán a megfelelő fényben tüntetem fel az igazságot, hiszen aes sedai vagyok. Ez az egyik erősségünk. Na, most akkor elviszel csónakázni vagy sem?

– Hogy micsoda… csónakázni? Ezt meg mikor találtad ki?

– Ebben a szent pillanatban. Vagy talán nem figyelsz rám?

Gawyn jókedvű rosszallással megrázta a fejét.

– Felőlem aztán…

Körülöttük közben elhelyezkedett néhány testőr, csupa nő. A vezetőjük megint az a magas szőke volt, aki valamiért azt képzelte, hogy jól áll neki a legendákból ismert Birgitte jelmeze. Amúgy egy kicsit tényleg hasonlított a mesebeli hősre, még a nevük is ugyanaz volt. A magas nőszemély volt Elayne gárdakapitánya.

A testőrök mellé nemsokára felzárkózott az udvaroncok és a hírnökök nagyobb csapata is. Közeledett az Utolsó Csata. Andor háborúra készült, a felkészülés számos része azonban sajnálatos módon elengedhetetlenné tette Elayne személyes döntését. Gawyn fülét az a pletyka sem kerülte el, amelyik szerint egy vagy két héttel korábban a drága kishúgát gyaloghintóba ültetve cipelték fel a városfal egyik tornyának legtetejére. Vagy a saját ágyában? Eddig még nem volt alkalma arra, hogy személyesen az érintettől kérdezze meg, mi igaz ebből a történetből.

Barátságosan odaintegetett Birgittének. A nőszemély válaszul savanyú képet vágott.

– Megígérem, hogy nem lököm be a vízbe! – kiáltott oda neki Gawyn, miközben Elayne-be karolva odalépett a parányi evezős csónak mellé. Suttogva persze még hozzátette: – Lehet persze, hogy „erőteljesen” fogok evezni, és majd jól felborulunk.

– Jaj, ne mondj már ilyesmit! – intette le Elayne, és leült a csónak padjára. – A tó vize biztosan nem lenne jó a babáknak.

– Ha már itt tartunk – folytatta Gawyn, és a lábával kissé megtaszította a csónakot, majd maga is a fedélzetre lépett. A jármű figyelmeztetően billegni kezdett, míg a fiatalember is le nem ült. – Nem azt mondtad, hogy sétálni akarsz, mert az jót tesz a terhességnek?

– Majd azt fogom mondani Melfane-nek, hogy kénytelen voltam megragadni az alkalmat arra, hogy jó útra tereljem az én tévelygő testvéremet. Egy csomó dolgot meg lehet úszni azzal, ha azt hiszik rólad, hogy alaposan beolvastál valakinek.

– Akkor most erre számíthatok? Egy alapos beolvasásra?

– Nem feltétlenül – válaszolta Elayne komoly hangon.

Gawyn a helyére tette az evezőket, majd maga felé húzta a két farúd végét. A tó nem volt különösebben nagy, éppen csak akkora, hogy még érdemes legyen belerakni egy csónakot. Ugyanakkor a csónakázás mindenkit megnyugtatott. Volt valami andalító abban, ahogy a vízen lebegtek a lepkék és a molnárpoloskák között.

– Gawyn – folytatta Elayne. – Miért jöttél Caemlynbe?

– Ez az otthonom, miért ne jöttem volna ide?

– Aggódtam miattad az ostrom során, meg hasznomra is lehetett volna a segítséged harc közben, te viszont távol maradtál.

– Ezt már megmagyaráztam, Elayne! Belekeveredtem a Fehér Torony cselszövéseibe, és akkor még meg sem említettem a hótorlaszokat. Nagyon sajnálom, hogy nem tudtam segíteni, de azok a némberek rövid pórázon tartottak.

– Ugye tudod, hogy most már én is „azok közé a némberek” közé tartozom? – figyelmeztette a húga, és az orra alá dugta a kezét. A Nagy Kígyó ott tekergőzött az ujján.

– Te más vagy, mint a többiek – ellenkezett Gawyn. – Egyébként teljesen igazad van, tényleg itt kellett volna lennem. Ugyanakkor viszont nem tudom, hogy mégis milyen bocsánatkérésre számítasz.

– Nem számítok bocsánatkérésre! – tiltakozott Elayne. – Gawyn, értsd meg, nem akarlak összeszidni! Igaz ugyan, hogy sokat segített volna, ha itt vagy, de nélküled is kibírtuk. Azért is féltem, hogy esetleg sarokba szorítanak téged, és arra kényszerítenek, hogy válassz a Torony megoltalmazása és Egwene megvédése között. Úgy tűnik viszont, hogy a dolgok jól sültek el. Szóval éppen ezért kérdezem, miért most jöttél haza? Egwene-nek nincs szüksége rád?

– Úgy tűnik, hogy nincsen – felelte az ifjú, aztán megállította a hajót.

Itt egy hatalmas szomorúfűz nőtt a tó partján. Ágai valóságos fonatokként lógtak a víz fölé. Gawyn lenyomta az evezők végét, és az ágak lefékezték a csónakot.

– Ami azt illeti – folytatta Elayne –, nem veszem a bátorságot ahhoz, hogy tovább firtassam ezt a dolgot, legalábbis egyelőre. Téged bármikor örömmel látunk itthon. Ha kéred, kinevezlek gárdakapitánnyá, bár úgy vélem, hogy nem tartasz igényt erre a beosztásra.

– Ezt meg miért gondolod?

– Hát mert az időd nagy részét azzal fecsérelted el, hogy itt gubbasztottál a kertben.

– Nem gubbasztottam, gondolkoztam.

– Hát persze. Látom, te is megtanultad azt, hogyan kell kellő megvilágításba helyezni az igazságot.

Az ifjú halkan felhorkant.

– Széles ívben elkerülted a régi ismerőseidet meg a barátaidat a palotából. Nem viselkedtél úgy, mint egy született herceg, vagy a gárdakapitány, ehelyett csupán… gondolkodtál.

Gawyn tekintete végigsiklott a tó vizén.

– Azért kerültem a többiek társaságát, mert mindenki azt akarta tudni, hogy miért nem voltam itt az ostrom idején. Ezenkívül pedig állandóan azt kérdezgetik tőlem, hogy mikor állok végre a helyemre, a seregeim élére?

– Nincsen ezzel semmi baj, Gawyn. Ha nem akarod, akkor nem te leszel a gárdakapitány, én pedig majd összeszedem magamat, és valahogy kibírom azt, hogy nincs mellettem a kardnagyhercegem. Azt viszont el kell árulnom, hogy Birgitte meglehetősen neheztel rád azért, hogy nem akarsz gárdakapitány lenni.

– Akkor ezért méreget olyan gyilkos pillantásokkal?

– Pontosan. Valahogy majd csak kibírja. Egyébként nagyon is megállja a helyét ebben a beosztásban. Ha van valaki, akinek a védelméről gondoskodni kellene, akkor az éppen Egwene, rá kellene vigyáznod. Megérdemli, hogy ott legyél mellette.

– És mi van akkor, ha úgy döntök, hogy nekem aztán nem kell?

Elayne közelebb hajolt, és a kezét a bátyja vállára tette. Az arcán aggodalom tükröződött. Aranyhaja ugyanúgy ragyogott, mint feje tetején a korona.

– Szegény Gawyn, mi történt veled?

A fiatalember megcsóválta a fejét.

– Bryne azt hiszi, hogy túlságosan is hozzá vagyok szokva a sikerhez, ezért aztán nem tudtam, hogy mitévő legyek, amikor a dolgok nem úgy alakultak, ahogy én szerettem volna.

– És te mit gondolsz?

– Azt hiszem, jó, hogy visszajöttem – válaszolta Gawyn, és vett egy mély lélegzetet.

Néhány nő bukkant fel a tó partján. Az élükön sétáló hölgy ragyogóan vörös hajába már néhány fehér tincs keveredett. Dimana a Fehér Torony bukott növendéke volt. Gawyn nem igazán tudta, hogy kikből is áll a Vérség, és mi köze a közösségüknek Elayne-hez.

– Visszatérve ide eszembe jutott, hogy milyen volt az életem azelőtt – folytatta a gondolatmenetet. – Különösen felemelő érzés, hogy megszabadultam az aes sedaioktól. Egy ideig egyszerűen biztosra vettem, hogy ott kell lennem Egwene mellett. Amikor ott hagytam a csemetéket és elvágtattam hozzá, akkor nagyon is úgy éreztem, hogy életem leghasznosabb döntését hoztam meg. Ugyanakkor eléggé úgy tűnik, hogy már elmúlt az az időszak, amikor még szüksége volt rám. Mindennél fontosabb a számára az, hogy erős legyen, hogy ő legyen az Amyrlin-trón, és ma már egészen egyszerűen nincs szüksége olyanokra, akik nem hajbókolnak előtte és nem teljesítik minden kívánságát.

– Kételkedem abban, hogy ennyire megváltozott volna, Gawyn. Egwene… szóval elkerülhetetlen, hogy keménynek látszódjék. Azért, mert annyira fiatal, meg a származása miatt. Ugyanakkor viszont nem beképzelt, csak annyira határozott, amennyi éppen szükséges.

Elayne a vízbe dugta az ujját. Sikerült alaposan ráijesztenie egy aranyhátú halra.

– Valószínűleg én is pontosan azt éreztem, amit ő. Te azt állítod, hogy olyan alakokkal akarja körülvenni magát, akik hajlonganak, és a talpát nyalják. Én viszont le merném fogadni azt, hogy valójában olyan valaki kell neki – igazából éppen egy ilyen valakire van szüksége –, akiben teljesen és fenntartások nélkül megbízhat. Valakire, aki megbízhatóan elvégzi a rábízott feladatokat, aki miatt nem kell aggódnia. Az amyrlin hatalmas seregek ura, gazdag, katonái, erődítményei és szolgái vannak, de belőle magából csupán egyetlenegy létezik. Szinte mindenben neki kell döntenie. Ez pontosan olyan, mintha nem lennének meg a szükséges eszközei.

– Én csak…

– Azt mondtad, hogy szerelmes vagy belé – folytatta Elayne. – Azt állítottad, hogy teljesen a rabja vagy, hajlandó volnál feláldozni magad érte. Nem árt, ha tudod, hogy Egwene seregeiben rengeteg olyan férfi szolgál, aki pontosan ugyanezekre hajlandó. Engem is ilyenek szolgálnak. Ami viszont ritka, mint a fehér holló, az nem más, mint az olyan segítő, aki megteszi, amivel megbízod. Még ennél is többet ér az, aki tisztában van vele, hogy milyen feladattal bíznám meg, ha beszélni tudnánk.

– Nem tudom, hogy képes volnék-e az ilyesmire – ellenkezett Gawyn.

– Miért is ne? Számtalan férfi tudna szolgálni egy hatalmas nőt, támogatni őt. Azt gondoltam, hogy éppen te leszel az.

– Egwene nem olyan, mint a fejedelemasszonyok. Nem tudom megmagyarázni, hogy mitől más a helyzet.

– Ha feleségül akarod venni az amyrlint, akkor előbb-utóbb meg kell hoznod ezt a döntést.

Elayne-nek igaza volt. Ez bárhogy is dühítette Gawynt, a húgának akkor is igaza volt.

– Erről már éppen eleget beszéltünk! – csattant fel. – Észrevettem ám, hogy a szó valahogy elterelődött al'Thorról.

– Mivel már semmi mást nem kell mondanunk róla.

– Jó messzire el kéne kerülnöd azt az alakot, Elayne, veszélyes.

A királynő csak legyintett.

– A saidin megtisztult.

– Még szép, hogy ő ezt állítja.

– Gyűlölöd – ismerte fel Elayne. – Érzem a gyűlöletet a hangodban. De nem az anyánk miatt, igaz?

Gawyn habozni látszott. A húga nagyon is jól értett ahhoz, hogy a kénye-kedve szerint irányítsa a beszélgetést. Vajon azért, mert királynő volt, vagy azért, mert aes sedai? Legszívesebben elindult volna vissza a csónakkal a stég felé. De hát akkor is Elayne-nel beszélgetett! A Fény szerelmére, annyira jólesett olyan valakivel beszélni, aki tényleg megértette!

– Hogy miért gyűlölöm al'Thort? – kérdezte. – Először is az anyánk miatt, de nem ez az egyetlen okom. Amiatt gyűlölöm, amivé változott.

– Azért, mert ő az Újjászületett Sárkány?

– Azért, mert zsarnok.

– Fogalmad sincs erről, Gawyn.

– Hiszen csak egy birkapásztor! Milyen jogon taszítja le trónjukról a koronás főket? Honnan veszi magának a bátorságot, hogy a feje tetejére állítsa a világot?

– Különösen akkor, amikor te egy parányi faluban bujkálsz! – csattant fel Elayne. Gawyn beszámolt neki arról, hogy mi történt az elmúlt néhány hónap során. – Miközben ő egész nemzeteket hódított meg, addig te kénytelen voltál gyilkolni a barátaidat, akik azért akartak végezni veled, mert az amyrlined a fejedet akarta.

– Pontosan.

– Szóval akkor féltékeny vagy rá – suttogta Elayne.

– Dehogyis, ostobaság, én csak…

– Mit szeretnél tenni vele, Gawyn? – folytatta a húga. – Kihívnád párbajra?

– Talán.

– És mi történne akkor, ha te győzöl? Ha az történik, amit mindig emlegetni szoktál, ha átdöfnéd a kardoddal? Pusztulásra ítélnél mindannyiunkat csak azért, hogy egy pillanatig diadalmaskodhass?

A fiatalember erre nem tudott mit válaszolni.

– Nem egyszerűen féltékeny vagy, Gawyn – folytatta Elayne, és kivette a bátyja kezéből az evezőt –, hanem önző. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy ennyire rövidlátóak legyünk.

A bátyja hiába tiltakozott, a királynő elkezdett visszafele evezni.

– És ezt pontosan az a nő vágja a fejemhez, aki személyesen csapott le a Fekete ajahra?

Elayne elpirult. Gawyn pontosan tudta, a húga azt kívánja, bárcsak sohase derült volna ki ez a kalandja.

– Azt tettem, amit meg kellett tennem. Ezenfelül arról beszéltem, hogy nem lehetünk rövidlátóak. Egyikünk sem. Mind a kettőnknek ugyanaz a gyenge pontja. Birgitte folyamatosan arról prédikál, hogy meg kellene végre tanulnom hűvös fejjel cselekedni. Hát, ami azt illeti, rád is pontosan ugyanez a lecke vár, Egwene kedvéért, mert annak a lánynak igenis szüksége van rád, Gawyn. Lehet, hogy nem látja be, lehet, hogy úgy véli, neki egyedül kell az egész világ súlyát a vállán viselnie, de téved.

A csónak nekiütközött a stégnek. Elayne kiemelte a villából az evezőket. A bátyja felé nyújtotta a kezét. Gawyn kimászott a csónakból és a húgát is kisegítette a stégre. Elayne melegen megszorította a kezét.

– Te majd rendbe hozod a dolgaidat – folytatta halkan. – Felmentelek az alól a kötelességed alól, hogy gárdakapitányként szolgálj. Egyelőre senki mást sem nevezek ki kardnagyherceggé. A távollétedben is viselheted ezt a rangot. Beérem azzal, hogy időnként idetold a képed, ha valamilyen fontosabb állami ünnepségre kerül sor. Ez minden, amit elvárok tőled. A döntésemet azonnali hatállyal közhírré fogom tenni. Arra fogok hivatkozni, hogy más fontos feladataid vannak, hiszen közeledik az Utolsó Csata.

– Én… köszönöm – válaszolta Gawyn, bár nem volt egészen biztos abban, hogy ezt tényleg így gondolja-e.

A húga pontosan úgy beszélt, mint amikor Egwene váltig hangoztatta azt, hogy semmi szüksége nincs arra, hogy ő ott őrködjön az ajtaja előtt.

Elayne még egyszer megszorította a testvére kezét. Megfordult és elvonult az udvaroncaihoz. Gawyn csendben elnézte, ahogy nyugodtan szóba elegyedett a híveivel. A húga napról napra fejedelmibb módon viselkedett. Olyan volt, mint egy nyíló virágszál. Bárcsak itt lehetett volna mellette Caemlynben, hogy az első pillanattól kezdve tanúja lehessen ennek a változásnak!

Azon kapta magát, hogy mosolyog, miközben befordult a Rózsalugas egyik ösvényére. Valósággal semmivé foszlottak a gondjai, ahogy szembesítette őket Elayne jellegzetes derűlátásával. A húgán kívül nem igazán létezett még egy olyan ember, aki képes lett volna úgy féltékenységgel vádolni egy férfit, hogy az jókedvű lesz ettől.

A virágok valóságos illatfelhőbe borították a kertet. A nap melegen tűzött a tarkójára. Azon a helyen járt, ahol gyerekkorában olyan sokat játszott Galaddal. Az anyjára gondolt, aki Bryne oldalán sétált ugyanitt. Eszébe jutottak az asszony óvatos figyelmeztetései, ahogy visszaterelte a helyes útra. Az anyja mosolya, amikor ő úgy viselkedett, ahogy azt egy hercegtől elvárták. Morgase úgy mosolygott, mint a felkelő nap.

Az anyjuk tovább élt a palotában. Tovább élt Caemlynben, Elayne-ben. A húga óráról órára jobban hasonlított rá. Az egykori királynő emlékét őrizte Andor népének biztonsága és ereje. Megtorpant a tó partján, pontosan azon a helyen, ahol Galad kimentette, különben gyerekként a vízbe fulladt volna.

Lehet, hogy Elayne nem is tévedett, talán al'Thornak tényleg semmi köze sem volt Morgase halálához. Vagy ha mégis, azt ő úgysem tudná bebizonyítani. Amúgy meg mit számított volna az egész? Rand al'Thort halálra ítélték, az Utolsó Csatában fog elpusztulni. Akkor mégis miért gyűlöli ezt a fickót?

– Igaza van a húgomnak – suttogta, és elnézte a víz fölött táncoló szitakötőket. – Végeztem veled, al'Thor. Mostantól a legcsekélyebb mértékben sem érdekelsz.

Úgy érezte, hogy hatalmas kő gördült le a szívéről. Felsóhajtott, hirtelen elfogta a nyugalom. Csak ekkor ismerte fel, miután Elayne felmentette a kötelessége alól, hogy eddig milyen bűntudatot érzett azért, mert cserbenhagyta Andort. Ez a bűntudat is semmivé foszlott.

Ideje volt Egwene-re összpontosítania a figyelmét. A zsebébe nyúlt és előhúzta az orgyilkos kését. Feltartotta a nap irányába, és vizsgálni kezdte a vörös köveket. Tényleg az volna a kötelessége, hogy megvédje Egwene-t. Nem számít, hogy az a nő elzavarta, hogy gyűlölte, hogy száműzetésbe küldte. Hát nem érne fel minden büntetéssel az, ha képes lenne megmenteni az életét?

– Szülőanyám sírjára mondom! – csattant fel hirtelen egy éles hang a háta mögül. – Ezt meg honnan szerezte?

Gawyn megpördült. A korábban látott nők ott álltak közvetlenül a háta mögött, Dimana vezette őket. Az őszülő halántékú asszony szeme körül számos ránc látszott. Nem azt tartották, hogy az Egyetlen Hatalom használóira nincsen hatással az idő múlása?

Két másik nő állt mögötte. Az egyik egy gömbölyded, fekete hajú fiatal teremtés volt, a másik pedig egy középkorú, zömök asszonyság. Ő kiáltott fel az előbb. Tágra meredt, ártatlan szemmel bámulta Gawynt. Iszonyatos rémület tükröződött az arcán.

– Mi a baj, Marille? – kérdezte Dimana.

– Az a kés – válaszolta a zömök nő, és Gawyn kezére mutatott. – Marille már látott olyat korábban is.

– Úgy kell mondani, hogy én már láttam olyat korábban is – javította ki Dimana. – Te élő ember vagy, nem pedig egy tárgy.

– Igenis, Dimana, mélységesen sajnálom, Dimana. Marille… vagyis én nem követem el többször ugyanezt a hibát, Dimana.

Gawyn összevonta a szemöldökét. Ebbe a nőszemélybe mégis mi üthetett?

– Bocsásson meg neki, nagyúr! – folytatta Dimana. – Marille hosszú időn keresztül damaneként szolgált, és csak nehezen szokik hozzá az új körülményekhez.

– Ön seanchan? – csodálkozott Gawyn. Hát persze, észre kellett volna vennem a kiejtésén.

Marille vadul bólogatni kezdett. Egy egykori damane. Gawyn hátán végigfutott a hideg. Ezt a nőt arra képezték ki, hogy gyilkoljon az Egyetlen Hatalom segítségével. A harmadik nő csendben maradt, figyelmesen követte az eseményeket. Ő távolról sem tűnt annyira alázatosnak.

– Akkor már megyünk is tovább – folytatta Dimana. – Nem szerencsés, ha olyan dolgokat lát, amelyek a seanchanokra emlékeztetik. Gyere, Marille! Az a kés csupán valamilyen emlék, amelyet Trakand nagyúr csatában nyert, ha nem tévedek.

– Várjanak csak! – kiáltott fel Gawyn, és felemelte a kezét. – Felismerte ezt a pengét?

Marille Dimanára nézett, mintha tőle várt volna engedélyt arra, hogy válaszolhasson. A Vérség nővére keserűen megvonta a vállát.

– Nagyuram egy vérpengét tart a kezében – magyarázta Marille –, amit a nagyúr nem egy csatában nyert el, mert teremtett lélek le nem győzheti a Vérpengéket. Megállíthatatlanok. Csak akkor esnek el, ha ellenük fordul a saját vérük.

Gawyn elkomorult. Milyen ostobaságokat beszél itt ez a nőszemély!

– Akkor ez egy seanchan fegyver?

– Igenis, nagyuram – válaszolta Marille. – A Vérpengék használják.

– Az előbb azt mondta, hogy ez a kés maga a vérpenge.

– Az is, de ugyanúgy hívják azokat is, akik e pengékkel harcolnak. Az éjszaka sötétjébe burkolózva a császárnő – örökké éljen! – akaratát szolgálják. Lesújtanak vele az ellenségeire, és az ő dicsőségében fürödve lehelik ki a lelküket.

A zömök nő lesütötte a pillantását.

– Marille túl sokat fecseg, bocsánatot kér!

– Én kérek bocsánatot! – csattant fel Dimana.

– Bocsánatot kérek! – ismételte meg Marille.

– Szóval akkor ezek a Vérpengék – folytatta Gawyn –, ők a seanchanok orgyilkosai?

Újra végigfutott a hátán a hideg. Lehetséges, hogy a támadók öngyilkos harcosokat hagytak hátra, hogy meggyilkolják az aes sedaiokat? Igen, ez nagyon is ésszerűnek tűnt. A gyilkosságokat tehát nem a Kitaszítottak egyike követte el.

– Igenis, nagyuram – válaszolta Marille. – Egy ilyen kést láttam az úrnőm szobájában, a falról lógott. A bátyjáé volt, aki becsülettel forgatta, amíg a vére ellene nem fordult.

– A családja?

– Nem, hanem a vére – magyarázta Marille, és megpróbálta a lehető legkisebbre összehúzni magát.

– Meséljen még róluk! – sürgette Gawyn.

– Az éjszakába burkolóznak – válaszolta Marille. – A császárnő – örökké éljen! – küldi őket, hogy lesújtsanak az ellenségeire, és az ő dicsőségében…

– Igen, igen – vágott a szavába az ifjú. – Azt már említette. De milyen módszereket használnak? Hogyan tudnak ilyen jól elbújni? Mit tud a módszereikről, hogyan csapnak le az áldozatukra?

A kérdések mintha valósággal a földbe döngölték volna a nőt. Marille megroggyant és vinnyogni kezdett.

– Trakand nagyúr! – csattant fel Dimana. – Uralkodjon magán!

– Marille nagyon keveset tud – panaszkodott a damane. – Marille sajnálja! Kérem, büntessék meg, amiért nem figyelt jobban!

Gawyn hátrahőkölt. A seanchanok keményebben bántak a damanejaikkal, mintha azok vadállatok lettek volna. Senki sem kötötte volna Marille orrára azt, hogy pontosan milyen módszereket is alkalmaznak ezek a Vérpengék.

– Hol szerezték ezt a damanet? – kérdezte. – Fogtak el seanchan katonákat is? Beszélnem kell az egyikükkel, ha lehet, egy tiszttel.

Dimana összeszorította az ajkát.

– Ők Altarában kerültek a kezünkre, csak a damanekat küldték el hozzánk.

– Dimana – szólalt meg a másik nő. A hangjából nem érződött a seanchanok kiejtése. – Mi a helyzet azzal a sul'dammal? Kaisea az alacsonyabb Vér tagja volt.

Dimana még jobban elkomorodott.

– Kaisea… megbízhatatlan.

– Könyörgök! – kérlelte Gawyn. – Életek múlhatnak rajta!

– Ám legyen! – válaszolta Dimana. – Itt várjon, visszajövök vele.

Két védencével a nyomában elsietett a palota felé. Gawyn türelmetlenül várakozott. Néhány perccel később Dimana visszatért. Kísérője, egy magas nőszemély, csupán dísztelen, halványszürke ruhát viselt, övet sem hordott. Hosszú, fekete haját egyetlen fonatban fogták össze. Elszántan ragaszkodott ahhoz, hogy pontosan egy lépésnyivel Dimana mögött haladjon. Ezzel sikerült alaposan felbőszítenie a Vérség nővérét, aki végig megpróbálta szemmel tartani a társát.

Amikor odaértek Gawynhoz, a sul'dam igencsak meglepte az ifjút: letérdelt és leborult a földre, a homlokát a talajra szorította. Különös eleganciájú mozdulata nagy gyakorlatról árulkodott, ám Gawyn mégis úgy érezte, hogy gúnyolódnak vele.

– Trakand nagyúr – magyarázta Dimana. – Ő itt Kaisea. Ragaszkodik ahhoz, hogy most már így szólítsuk.

– Kaisea jó cseléd – szólalt meg halkan a nő.

– Keljen már fel! – méltatlankodott Gawyn. – Mit művel itt nekem?

– Kaisea értesült arról, hogy ön a királynő testvére. Akkor hát e birodalom Vérei közé tartozik, én pedig csupán egy semmit sem érő damane vagyok.

– Damane? Nem sul'dam?

– Már nem – felelte az asszony. – Fel kell rakni rám a nyakörvet, nagyuram. Parancsot ad rá? Kaisea veszélyes.

Dimana biccentett a fejével, így jelezte, hogy négyszemközt akar beszélni Gawynnal. Kicsit arrébb sétáltak a Rózsalugasban. Kaisea továbbra is ott feküdt a földön.

– Akkor most sul'dam? – kérdezte Gawyn. – Vagy valójában damane?

– Valamennyi sul'damot ki lehet képezni a fókuszálásra – magyarázta Dimana. – Elayne úgy véli, hogy ez a tény megingathatja az egész kultúrájukat, ha egyszer napvilágra kerül. Az akaratának megfelelően megtanítjuk a sul'damokat arra, hogyan használhatják fel a képességüket. Sokan közülük egyszerűen nem hajlandóak beismerni, hogy látják a fonatokat, de néhányan őszintének bizonyultak. Másrészt viszont kivétel nélkül ragaszkodnak ahhoz, hogy tegyük őket damanevá.

A földön fekvő Kaisea irányába biccentett.

– Miatta meg különösen sokat fáj a fejünk. Úgy véljük, hogy csak azért akarja megtanulni a fonatokat, mert valamilyen szörnyűségre készül, egy „balesetre”. Ha ugyanis a saját érvelésünket ellenünk fordítva valamilyen szörnyűséget tesz az Egyetlen Hatalom felhasználásával, akkor jogosan követelheti azt, hogy a tévedésünket beismerve fosszuk meg a szabadságától.

Tehát akkor egy olyan nőszemély közelében beszélgettek, akit meg lehet tanítani arra, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével gyilkoljon, miközben nem köti meg a kezét a Három Eskü, és ráadásul mindenáron be akarja bizonyítani azt, hogy mennyire veszélyes. Gawyn megborzongott.

– Szinte minden nap vágottgyökérrel kábítjuk – magyarázta Dimana. – Ezt nem azért mondtam, hogy megrémisszem nagyuramat, hanem hogy figyelmeztessem. Nem biztos, hogy megbízható az, amit Kaisea elmond.

– Köszönöm – biccentett Gawyn.

Dimana visszavezette a földön fekvő sul'damhoz.

– Hogyan szolgálhatja Kaisea a nagyurat?

A nő mintha csak Marille alázatos viselkedését akarta volna kigúnyolni. De nem, tévedett, amikor az előbb azt gondolta, hogy Kaisea csak csúfot űzött vele. Valójában egy előkelő születésű asszonyt látott, aki a maga ügyetlen módján megpróbálta az alacsony rangúakat utánozni.

– Látott már ilyesmit korábban? – kérdezte Gawyn nyugodtan, és előhúzta a vérpengét.

– Hol találta? Kitől kapta? – hördült fel Kaisea, de aztán holtsápadttá vált, mert rájött, hogy kiesett önként vállalt szerepéből.

– Egy orgyilkos akart megölni vele – magyarázta Gawyn. – Összecsaptunk, de elmenekült.

– Az lehetetlen, nagyuram – válaszolta a seanchan nő. Már sikerült visszanyernie az önuralmát.

– Miért gondolja?

– Mert ha nagyuram összecsapott volna egy Vérpengével, akkor most halott volna. Ők az egész birodalom leghatékonyabb gyilkosai. Határtalan vakmerőséggel küzdenek, hiszen már meghaltak.

– Öngyilkos csapatok – bólintott Gawyn. – Tud valami közelebbit is róluk?

Kaisea arcán ellentétes érzelmek tükröződtek.

– És ha elintézem, hogy pórázra kerüljön? – kérdezte az ifjú. – Akkor mesél róluk?

– Nagyuram! – hördült fel Dimana. – A királynő sohasem egyezne bele ebbe!

– Majd megkérem rá – nyugtatta meg Gawyn. – Nem ígérhetem meg önnek azt, Kaisea, hogy biztosan pórázra kötik, arra viszont a szavamat adom, hogy beszélek az érdekében a királynővel.

– Ön hatalmas és erős, nagyuram – felelte Kaisea. – És igen nagy bölcs. Ha megteszi, amit mondott, Kaisea válaszol önnek.

Dimana metsző pillantást vetett Gawynra.

– Beszélj! – szólította fel az ifjú a sul'damot.

– A Vérpengék nem élnek sokáig – válaszolta Kaisea. – Ha a kötelességük végrehajtásáról van szó, akkor fáradhatatlanok. A császárnő – örökké éljen! – ter'angreal gyűrűkkel ruházza fel őket, ezek segítségével félelmetes harcosokká válnak.

– Akkor azért olyan elmosódott az alakjuk, ha árnyékok közelében járnak – ismerte fel Gawyn.

– Igen – bólintott meglepődve Kaisea. Nem gondolta, hogy az ifjú tudja ezt a titkot. – Nem lehet őket legyőzni, végül azonban éppen a saját vérük végez velük.

– A saját vérük?

– A szolgálatuk során megmérgezik őket. Ha egyszer bevetésre küldték őket, akkor legfeljebb néhány hetük van már csak hátra. Egy hónapnál tovább egyikőjük sem élhet.

Gawyn zavart arccal a magasba emelte a kést.

– Akkor csak ki kell várnunk, amíg meghalnak.

Kaisea nevetni kezdett.

– Arra nem kerülhet sor. Mielőtt meghalnának, gondoskodnak arról, hogy végrehajtsák, amire kötelezték őket.

– A kés gazdája lassan öli az embereket – töprengett Gawyn. – Pár naponként végez eggyel. Eddig talán csak egy maroknyi áldozata lehetett.

– Felderítik a környezetüket – magyarázta Kaisea. – Megállapítják, hogy hol vannak a célpont gyenge és erős pontjai. Megtanulják, hol lehet láthatatlanul lecsapni. Ha csupán páran veszítették még az életüket, akkor nagyuram még nem tapasztalta meg a Vérpenge félelmetes erejét. Az ő nyomukban nem „maroknyi” holttest marad, hanem többtucatnyi.

– Hacsak meg nem állítom a fickót – ellenkezett Gawyn. – Mik a gyenge pontjaik?

Kaisea ismét nevetni kezdett.

– Gyenge pontjaik? Nagyuram, talán nem mondtam, hogy ők egész Seanchan legremekebb harcosai? Olyanok, akiket erősebbé tett és támogat maga a császárnő – örökké éljen!

– Ha maga mondja. És mi a helyzet ezzel a ter'angreallal? Akkor segít az orgyilkosnak, ha az árnyékban van? Hogyan tudom megakadályozni azt, hogy működjön? Esetleg ha mindent telepakolok fáklyákkal?

– Nagyuram nem tud még több fényt teremteni anélkül, hogy ne szaporodnának el az árnyékok is – magyarázta a nő. – Ha több világosságot gyújt, a fények még több árnyékot vetnek.

– Csak van valamilyen megoldás!

– Kaisea biztosra veszi, hogy ha létezik ilyen megoldás, akkor nagyuram meg fogja találni.

A nő hangjából csendes elégedettség érződött ki.

– Kaisea nem szeretne tiszteletlennek látszani, de valamire ugye felhívhatja a nagyúr figyelmét? Nagyuram igen szerencsésnek tarthatja magát azért, hogy a Vérpenge életben hagyta. Nem nagyuram volt annak a férfinak vagy asszonynak az igazi célpontja. Igen helyénvaló dolog volna, ha a nagyúr most legalább egy hónapra eltűnne az emberek szeme elől. Ez alatt az idő alatt végrehajtják a császárnő – örökké éljen! – akaratát, nagyuram pedig életét megőrizve hálát adhat azokért az előjelekért, amelyek lehetővé tették a megmaradását.

– Ebből elég legyen! – csattant fel Dimana. – Úgy vélem, Trakand nagyúr megtudta, amire vágyott.

– Igen, köszönöm – válaszolta Gawyn oda sem figyelve. A gondolatai annyira lekötötték, hogy szinte észre sem vette, ahogy Kaisea felkelt a földről és a Vérség tagját követve távozott.

Szerencsésnek tarthatja magát azért, hogy a Vérpenge életben hagyta… Nem nagyuram volt annak a férfinak vagy asszonynak az igazi célpontja…

Megforgatta kezében a hajítókést. Nyilvánvalónak tűnt, hogy az orgyilkosok igazi célpontja csakis Egwene lehetett. Ki másért áldoztak volna fel a seanchanok egy ilyen értékes fegyvert? Talán azt gondolták, hogy a lány halála miatt összeomlana a Fehér Torony.

Figyelmeztetnie kell Egwene-t. Akkor is, ha a lány dühbe gurul majd, újra maga előtt látva őt. Ha ezzel semmibe veszi, amit Egwene elvárt tőle. A lánynak meg kell tudnia ezt a fontos hírt. Ez az értesülés megmentheti az életét.

Még mindig ott állt a kertben és azon törte a fejét, hogyan kerülhetne Egwene színe elé, amikor elé lépett egy vörös és fehér libériát viselő szolgálónő. A kezében tartott ezüsttálcán lepecsételt boríték feküdt.

– Gawyn nagyúr?

– Ez meg micsoda? – kérdezte a fiatalember, majd elvette a levelet, és a vérpengével felvágta a borítékot.

– Tar Valonból jött – felelte meghajolva a szolga. – Egy Kapun keresztül.

Az ifjú kibontotta a borítékban lapuló vastag papirost. Felismerte Silviana írását.

Gawyn Trakand, az amyrlin igen nagy elégedetlenséggel fogadta távozásod hírét. Senki nem utasított arra, hogy hagyd el a várost. Az amyrlin megkért arra, hogy üzenetet küldve neked jelezzem, már éppen elég időt töltöttél semmittevéssel Caemlynben. A jelenlétedre szükség van Tar Valonban. Térj vissza a lehető leggyorsabban!

Gawyn kénytelen volt kétszer is elolvasni az üzenetet. Tehát akkor Egwene először azért üvöltözött vele, mert összekuszálta a terveit, majd kis híján kidobta a Toronyból, de mindezt csak azért, hogy „igen nagy elégedetlenséggel” tudja meg azt, hogy ő távozott a városból? Mégis, mire számított ez a nőszemély? Gawyn majdnem elnevette magát.

– Nagyuram akar választ küldeni? – kérdezte a szolgáló. A tálcán üres papír és toll is feküdt. – A hírnök jelezte, hogy számítanak a válaszra.

– Ezt küldöm neki! – csattant fel az ifjú, és a vérpengét odacsapta a tálcára. Egy pillanat alatt iszonyatos dühbe gurult. Immár esze ágában sem volt visszamenni a Toronyba. Feneette nők!

– Ezenkívül üzenem neki – tette még hozzá egy pillanatnyi töprengés után –, hogy az orgyilkos a seanchanok harcosa. Olyan különleges ter'angreal van nála, ami miatt nehéz észrevenni az árnyékban. Minél több lámpást gyújtunk, annál jobb. Az eddigi gyilkosságok során csak kipuhatolta a módszereinket. Az amyrlin az igazi célpont. Értesd meg velük, hogy ez az orgyilkos nagyon, de nagyon veszélyes, ám nem az, akinek gondolták! Ha bizonyítékra van szüksége, akkor jöjjön át Caemlynbe és beszéljen az itt lévő seanchanokkal.

A palotaszolga döbbent arccal nézett a nagyúrra. Mivel azonban Gawyn nem mondott mást, a nő meghajolt és távozott.

A fiatalember megpróbálta elfojtani a haragját. Most már semmiképpen sem fog visszatérni. Hiszen ez azt a látszatot keltené, mintha Egwene parancsára, hason csúszva kéredzkedne vissza.

Hát nem arról beszélt ez a nőszemély, hogy gondosan kidolgozott csapdákkal várja majd az ellenséget? Hát nem azt mondta, hogy nincsen szüksége rá? Akkor pedig egy darabig még kénytelen lesz meglenni nélküle.

Harmincharmadik fejezet

Az ítélet

– Azt akarom, hogy a felderítők szállják meg a környéket! – kiáltotta Perrin mérgesen. – Még a tárgyalás ideje alatt is!

– Ez cseppet sem tetszik majd a Hajadonoknak, Perrin Aybara – válaszolta Sulin. – Nem örülnek annak, ha valami miatt kihagyják őket a lándzsák táncából.

– Akkor is engedelmeskedni fognak – felelte Perrin, miközben Dannil és Gaul között keresztülsietett a táboron.

A háta mögött Azi és Wil al'Seen követte. Mára őket osztották be testőrnek. Sulin tetőtől talpig végigmérte az ifjút, aztán bólintott.

– Ahogy akarod.

Az idős Hajadon távozott.

– Perrin nagyúr – szólalt meg Dannil. A szaga elárulta, hogy ideges. – Mit jelentsen ez az egész?

– Magam sem tudom még – felelte Perrin. – Valami nincs rendben a széllel.

Dannil elkomorodott. Zavartnak látszott. Ami azt illeti, Perrin maga is zavart volt. Zavart, de ugyanakkor egyre biztosabb abban, hogy helyesen cselekszik. Ez ellentmondásnak tűnt, pedig nem volt az.

A tábor nyüzsögve készült arra, hogy Perrin seregei a fehérköpenyek elé vonuljanak. Nem a serege, hanem a seregei. Túl nagy volt a belső megosztottság. Arganda és Gallenne árgus szemmel figyelték egymást. A folyóközi önkéntesek ki nem állhatták az újonnan érkezett zsoldosokat. Az egykori menekültek meg mintha csak olajat öntöttek volna a tűzre. És akkor meg sem említette még az aieleket, akik a maguk beképzelt módján azt tették, ami éppen jólesett nekik.

Szélnek eresztek majd mindenkit, gondolta Perrin. Akkor meg mit számít a megosztottság! Ennek ellenére nagyon is zavarta. Egy igazi tábornak nem ilyennek kellett volna lennie.

Viszont a követői mostanra már kiheverték a legutóbbi gonosz buborék hatását. A táborban valószínűleg nem maradt egyetlen olyan harcos sem, aki valaha is képes lesz ugyanúgy gondolni a fegyverére, mint régen, de a sebesülteket meggyógyították, és a fókuszálók kipihenhették magukat. A fehérköpenyek nem igazán örültek a csúszásnak. Jóval tovább kellett várakozniuk annál, mint amire valószínűleg számítottak. Perrinnek azonban időre volt szüksége. Nem is egy ok miatt.

– Dannil – szólította meg az alvezérét. – Feltételezem, hogy a feleségem téged is belekevert a terveibe. Meg akar védeni.

A férfi döbbenten nézett rá.

– Hogy a…

– A feleségemnek megvannak a maga titkai – magyarázta Perrin. – Jó, ha a tervei felére rájövök. Ez azonban világos és egyértelmű. Hiszen nagyon nem tetszik neki ez a tárgyalás. Mire beszélt rá téged? Kitaláltátok, hogyan lehetne az asha'manek segítségével kimenteni a veszélyből?

– Hát, valami ilyesmire, nagyuram – ismerte be Dannil.

– Elmenekülök, ha elfajulnak a dolgok – ígérte meg Perrin. – De ne avatkozzatok be túl korán! Nem akarom, hogy a tárgyalás vérfürdővé változzon csak azért, mert az egyik fehérköpenyt elragadják az indulatai, és rossz pillanatban kezdi el az öklét rázni. Várjátok meg a jelemet! Világos?

– Igenis, nagyuram – válaszolta az alvezére zavart mosollyal.

Perrin szeretett volna túljutni ezen az egészen. Hogy lezárhassa a múltat. Most. Már csak azért is, mert az elmúlt néhány nap során egyre természetesebbnek érezte, hogy egy hatalmas gyülekezet főparancsnoka. Én csak… a gondolat félbeszakadt. Csak mi? Egy egyszerű kovács? De állíthatja ezt még önmagáról? Micsoda ő valójában?

Kicsit előbbre Neald egy kivágott fa tönkjén ült, az Utazó mező közelében. Az elmúlt néhány nap során az ifjú asha'man és Gaul Perrin parancsainak megfelelően több irányban is felderítő útra indult. Meg akarták tudni, hogy újra működnek-e a Kapuk, ha kellőképpen eltávolodnak a tábortól. Végül csak kiderült, hogy egy bizonyos távolságon túl valóban lehetett használni a Kapukat. Sajnos órákon keresztül kellett gyalogolni ahhoz, hogy kikerüljenek a bénító erő hatósugarából.

Sem Neal, sem Gaul nem vett észre semmilyen változást. Az egyetlen különbség annyi volt, hogy a Kapukat létrehozó fonatok odakint gond nélkül működtek. Nyomát sem látták bármilyen falnak vagy gátnak, de ha Perrint nem csapta be a szimata, akkor a Kapuk pontosan azon a helyen nem működtek, amely fölé borult a farkasálomban látott kupola.

Akkor hát ezért került ide az az üvegfal! Ezért vigyázott rá a Mészáros. Nem azt a feladatot kapta, hogy legyilkolja a farkasokat, bár alighanem a legnagyobb lelkesedéssel kihasználta a lehetőségeket. A kupolának és az asha'manek nehézségeinek ugyanaz az erő volt a forrása.

– Neald – szólította meg Perrin az asha'mant. – Minden rendben volt a legutolsó felderítés során?

– Igenis, nagyuram.

– Emlékszem, hogy amikor Grady meg te először szóba hoztátok a nem működő fonatokat, akkor megemlítetted, hogy ilyen már korábban is történt veled. Mikor is?

– Amikor megpróbáltunk Kaput nyitni azért, hogy visszahozzuk a Cairhienbe küldött felderítőket – válaszolta Neald. – Az első próbálkozásunk során a fonatok szétfoszlottak. Viszont amikor vártunk egy kicsit és újra nekiálltunk, akkor semmi baj nem volt.

Ez pontosan akkor történt, miután először megláttam a kupolát, töprengett Perrin. Rövid ideig ott állt az üvegfal, aztán eltűnt. A Mészáros alighanem kipróbálta a módszert.

– Nagyuram, mi történik itt? – kérdezte Neald és közelebb lépett hozzá. A hiú férfi megbízható harcostársnak bizonyult, ha Perrinnek igazán szüksége volt rá.

– Azt hiszem, hogy valaki csapdát állított nekünk – magyarázta halkan a fekete ruhás alaknak. – Karámba zár minket. Másokat is kiküldtem, hogy próbálják megkeresni a jelenség okozóját. Talán valamilyen különleges tárgy lehet az. Ami az Egyetlen Hatalmat használja.

Aggodalommal töltötte el, hogy ezt a dolgot esetleg a farkasálomban rejtették el. Milyen dolog lehetett az, ami odaátról is képes volt ilyen mértékben befolyásolni a valódi világot?

– Biztos vagy abban, hogy egyáltalán nem lehet Kapukat nyitni? Nem a korláton kívülre, hanem idebent, a karám egyik pontjáról a másikba.

Neald határozottan megrázta a fejét.

Ezek szerint a kupola alatt más szabályok érvényesek, gondolta Perrin. Vagy legalábbis másfajta hatással vannak az Utazásra, mint arra, amikor a farkasálomban akarok egyik helyről átmozdulni egy másikra.

– Neald, ugye arról beszéltél, hogy az asszonyokkal összekapcsolódva olyan hatalmas Kapukat tudnátok létre hozni, hogy pár óra leforgása alatt az egész sereget át lehetne telepíteni.

Neald bólintott.

– Azt gyakoroltuk.

– Készen kell állnunk a távozásra – magyarázta Perrin, és felnézett az égre. Még mindig érezte a levegőben azt a furcsaságot. Mintha valami megposhadt volna.

– Nagyuram, készen állunk a Kapuk megnyitására – felelte Neald. – Amíg azonban valami megakadályozza ezt, addig semmire sem megyünk. A sereg persze elvonulhat egészen odáig, ahol már újra működnek a Kapuk, és arról a helyről elmenekülhetünk.

Perrin úgy vélte, hogy ez sajnos nem lesz ilyen egyszerű. Ugró szerint az ibolyaszínű kupola a nagyon is távoli múltból származik. Ami viszont igen erősen arra utalt, hogy a Mészáros a Kitaszítottak megbízásából van itt. Vagy talán ő maga is közéjük tartozik. Erre eddig nem is gondolt. Bármi legyen is a magyarázat, a csapdát állító ellenség figyelemmel követi az eseményeket. Ha az ő serege megpróbál arrébb vonulni, akkor vagy megtámadják őket, vagy arrébb helyezik a kupolát.

A Kitaszítottak pár doboz segítségével megbolondították a shaidókat. És akkor még ott volt az ő képe is, amit a városokban köröztek. Vajon azok is ugyanannak a csapdának voltak a részei? Veszély mindenütt. Oly sok fenyegetés, és mindegyik ellene irányul.

De mégis mire számítottál? gondolta. Nyakunkon van a Tarmon Gai'don.

– Bárcsak visszatért volna már Elyas! – folytatta. Az idős férfit egy egészen különleges megbízatással bocsátotta útjára. – Álljatok készen, Neald! Dannil, jobban tennéd, ha elmagyaráznád az embereidnek, hogy mire kértelek. Nem akarok semmilyen félreértést sem.

Dannil és Neald elindultak, hogy végrehajtsák a rájuk szabott feladatokat. Perrin a lovak felé folytatta az útját. Meg akarta keresni Fürgét. Gaul nesztelen léptekkel követte.

Valaki egyre szorosabbra vonja a pányvát, gondolta Perrin. Lépésről lépésre, finoman, észrevétlenül. Szorul a hurok. Valószínűleg arra vár, hogy összecsapjanak a fehérköpenyekkel. A harc miatt igencsak meggyengülne a serege. Nem tudnának ellenállni. Hideg borzongás futott végig a hátán, amikor rájött, hogy az ellenség már rég lecsapott volna a seregére, ha ő belemegy abba, hogy az első adandó alkalommal megküzdjön Damodreddel. Hirtelen nyilvánvalóvá vált, hogy mennyire fontos a tárgyalás.

Egészen addig meg kellett akadályoznia a csata kirobbanását, amíg nem tud még egyszer átmenni a farkosálomba. Odaát talán rájön arra, hogyan lehetne elpusztítani a kupolát és kiszabadítani a követőit.

– Kezdesz átalakulni, Perrin Aybara – szólalt meg Gaul.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte az ifjú, miközben egy lovászfiú a kezébe nyomta Fürge kantárát.

– Változol, és ez jó dolog – magyarázta Gaul. – Jó érzés látni, hogy már nem kapálózol az ellen, hogy te vagy a törzsfő. És még ennél is jobb az, hogy élvezed a vezetést.

– Azért hagytam abba a kapálózást, mert rengeteg dolgom van! – tiltakozott Perrin. – És cseppet sem élvezem azt, hogy én vagyok a főnök. Csak azt teszem, amit meg kell tennem.

Gaul némán bólintott. Úgy tűnt, mintha az aiel úgy érezte volna, hogy az ifjú teljes mértékben egyetért vele.

Aielek, gondolta Perrin, és fellendült a nyeregbe.

– Akkor induljunk! Ideje útra kelnünk.

– Induljatok! – fordult Faile Aravine felé. – A sereg megkezdte a kivonulást.

Aravine pukedlizett, és sietve elindult, hogy továbbadja a parancsokat a menekülteknek. Faile nem lehetett biztos abban, hogy mit hoz a mai nap, ám azt akarta, hogy a táborban maradók bontsák le a sátrakat és készüljenek fel az indulásra. Biztos, ami biztos.

Miközben Aravine elsietett, Faile észrevette, hogy Aldin, a könyvelő csatlakozott hozzá. Mostanában mind gyakrabban kereste Aravine társaságát. Lehet, hogy végre beletörődött abba, hogy Arrela nem lehetett az övé.

Faile sietve elindult a sátra felé. Útközben elhaladt Flann Barstere, John Gaelin és Marek Cormer mellett. A férfiak az íjaik húrját és a nyílvesszők tollazatát ellenőrizték. Amikor észrevették őt, vidáman integetni kezdtek. A szemükben megkönnyebbülés csillogott. Ez igen jó jel volt. Nem is olyan régen ugyanezek a férfiak még igencsak zavarba jöttek, valahányszor megpillantották őt. Mintha csak szégyellték volna magukat azért, hogy Perrin talán leállt enyelegni Berelainnel, amíg ő nem volt a táborban.

Mivel a vezérük felesége rengeteg időt töltött Berelain társaságában, ráadásul a fejedelemasszony határozottan megcáfolta a szóbeszédet, ez szemmel láthatóan segített meggyőzni a tábor lakóit arról, hogy semmilyen erkölcstelenség sem történt. Érdekes módon az embereket mindenekelőtt az győzte meg, hogy Faile megmentette Berelain életét, amikor a gonosz buborékja lecsapott a táborra. Ez bizony mindenkinek feltűnt. A táborlakók azt a következtetést vonták le, hogy a két nő már nem haragszik egymásra.

Faile persze nem mentette meg annak a nőszemélynek az életét. Csak segített neki. De erről nyilván nem lehetett volna meggyőzni a pletykálkodókat. Faile nagyon is örült annak, hogy a szóbeszéd ezúttal neki és Perrinnek kedvezett.

A sátorba érve gyorsan megmosakodott. Egy nedves ronggyal megtisztította az arcát. Némi parfümöt fújt magára, azután pedig felvette a legcsinosabb ruháját. A mély, szürkészöld színű köntös mellrészét és a ruha ujjait hímzett szőlőindák mintája díszítette. Végezetül alaposan megszemlélte magát a tükörben. Jól nézett ki. Nem akarta, hogy bárki is észrevegye, mennyire ideges. Minden rendben lesz. Perrint nem éri baj.

Néhány kést tűzött az övébe és párat eltüntetett a ruha ujjában is. Nem árthat az ilyesmi. Odakint a lovászfiú már fel is nyergelte Napfényt. Miközben Faile felült a ló hátára, szomorúan gondolt Fecskére. Régi hátasát a shaidók ölték meg. Nagy gonddal úgy alakította ki a ruhatárát, hogy még a legdíszesebb öltözékében is kényelmesen lehessen lovagolni. Ezúttal is hasított oldalú szoknyát viselt. Annak idején az anyja nagyon is a fejébe véste, hogy semmi sem ábrándíthatja ki jobban a katonákat annál, mintha megpillantják azt, hogy egy harcias nőszemély női nyeregben ülve kényeskedik. Faile készen állt arra, hogy ha esetleg megtörténne az elképzelhetetlen, akkor Perrin eleste után neki kell majd átvenni a seregeik parancsnokságát.

Sietve a gyülekező had élére ügetett. A férje már ott várakozott a menetoszlop élén. Hogy volt képe ahhoz, hogy ilyen nyugodt arccal kövesse az eseményeket?!

Faile gondosan ügyelt arra, hogy ne mutassa ki az ingerültségét. Megvolt annak is az ideje, hogy egy nő dühöngő viharként viselkedjen, meg annak is, hogy olyan legyen, mint a lágy szellő.

Korábban már nagyon is egyértelműen Perrin tudtára adta, hogy mit gondol erről a végtelenül ostoba tárgyalásról. Most viszont mindennél fontosabb volt az, hogy az egész tábor láthassa, ő szilárdan kiáll a férjura oldalán.

Éppen akkor állt meg Perrin mellett, amikor hátrább feltűntek az aes sedaiok. Gyalog jöttek, mint a tudós asszonyok. Nem kísérték őket Hajadonok. Vajon hova tűnhettek? Fontos dolguk lehetett, ha nem akartak részt venni a tárgyaláson. Sulint és a társait maga a car'a'carn bízta meg azzal, hogy megóvják Perrin életét. Igen sok tohba kerülne nekik, ha a védencük életét veszítené. Amikor Faile visszafordult a tábor felé, észrevett két csuklyás, fehér köntöst viselő gai'shaint. A két nő fürge léptekkel sietett Gaul irányába. A Perrin lova mellett álló magas aiel férfi savanyú képet vágott, amikor észrevette őket. Az egyik érkező mélyen meghajolt előtte és odanyújtott egy köteg szövetbe burkolt lándzsát.

– Borotvaélesre fentük őket – szólalt meg Ciad.

– És újratollaztuk ezeket a nyílvesszőket is – tette hozzá Bain.

– Már vannak nyílvesszőim és lándzsáim! – méltatlankodott Gaul.

– Így igaz – válaszolta kórusban a két nő. Letérdeltek és továbbra is Gaul felé nyújtották a fegyvereket.

– Na most mi van? – kérdezte a férfi.

– Egyszerűen csak aggódunk a biztonságod miatt – magyarázta Bain. – Hiszen te élezted ki a saját fegyvereidet, ugye?

Mindezt a legnagyobb lelki nyugalommal mondta. Leheletnyi gúny sem vegyült a hangjába. A kijelentés azonban éppen elég volt ahhoz, hogy megsértsék vele a férfit.

Gaul viszont harsányan kacagni kezdett. Elfogadta a felkínált fegyvereket, és a sajátját odaadta a nőknek. Bármilyen nehéz nap is várt ma rájuk, Faile önkéntelenül elmosolyodott. Épeszű ember képtelen volt felfogni az aielek különös szokásait. Gaul gyakran felháborodással reagált a gai'shainok olyan cselekedeteire, amelyekért igazából örülnie kellett volna. Most viszont, amikor látszólag megsértették, őszinte jókedv volt a válasza, ahelyett hogy dühbe gurult volna.

Miközben Bain és Ciad elindultak vissza a tábor felé, Faile végignézett a gyülekező hadseregen. Mindenki jött, nem csak a parancsnokok vagy valamilyen jelképes díszőrség. A legtöbben majd túl messze állnak ahhoz, hogy nyomon követhessék a tárgyalás menetét. Akkor is szükség volt rájuk. Biztos, ami biztos.

Közvetlenül a férje lova mellé léptetett.

– Mi miatt aggódsz? – kérdezte.

– A világ nem mer levegőt venni, Faile – válaszolta Perrin.

– Ezt meg hogy érted?

A férje megcsóválta a fejét.

– Mindjárt kezdődik az Utolsó Vadászat. Rand veszélybe került. Egyikünk sincs annyira veszélyben, mint ő. Én pedig nem mehetek oda hozzá. Még nem.

– Perrin, teljesen értelmetlen az, amit mondasz. Mi a csudáért gondolod azt, hogy Rand veszélybe került?

– Azért, mert magam előtt látom. Valahányszor kimondom a nevét, vagy rá gondolok, azonnal látomásom támad róla.

Faile némán pislogott.

Az ifjú a felesége szemébe nézett. Sárga szemébe pillantva Faile tudta, hogy a férjét nyugtalanítja valami.

– Hozzá vagyok kötve. Valósággal… hív magához. Érted? – kérdezte Perrin. – Amúgy is elhatároztam, hogy őszintén elmondom neked az ilyenfajta dolgokat.

Egy pillanatig habozott.

– Valaki terelni próbálja a seregeinket, Faile. Olyanok vagyunk, mint a birkák, amiket a mészárszékre hajtanak. A farkasálomban látomásom támadt. A farkasok elől menekülő birkákat láttam. Azt hittem, hogy én is a farkasok közé tartozom, de lehet, hogy tévedtem.

– A Fényre! De még mennyire, hogy tévedtem! Ebben a pillanatban értettem meg, hogy miről van szó. Hát akkor ezt éreztem a szélben! – kiáltott fel Perrin. – Akkor hát ezért nem működnek a Kapuk. Valami történik a farkasálomban. Valaki meg akarja akadályozni azt, hogy elmeneküljünk innen.

A déli forróságban váratlanul hideg szellő támadt. Végigsöpört a seregen.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Faile.

– Igen – felelte a férje. – Furcsa, de biztos vagyok.

– Szóval akkor azért nincsenek itt a Hajadonok. Felderítik a környéket?

– Valaki csapdába akar ejteni minket, hogy aztán támadásba lendüljön. Az ellenségünk számára az volna a legegyszerűbb, ha először hagyja, hogy egymás torkának ugorjunk a fehérköpenyekkel, majd pedig kiirtja a túlélőket. Ehhez azonban egy egész hadseregre volna szüksége. De hol van ez a sereg? Csak mi vagyunk itt, meg a fehérköpenyek. Elküldtem Elyast, hogy nézzen szét, hátha talál valahol egy Útikaput a környéken. Eddig még semmit sem talált. Lehet persze, hogy képzelődés az egész. Csak megriasztottak az árnyékok.

– Kedves férjuram, mostanra már tudnunk kell, hogy azok az árnyékok gyakran harapnak. Megbízom az ösztöneidben.

Perrin a felesége szemébe nézett és szélesen elmosolyodott.

– Köszönöm.

– És akkor most hogyan tovább?

– Ellovagolunk a tárgyalásra – válaszolta az ifjú. – Ahol mindent megteszünk azért, hogy elkerüljük az összecsapást. A csatát a fehérköpenyekkel. Azután pedig ma éjjel megnézem, hogyan állíthatnám le azt a valamit, ami megakadályozza a Kapuk működését. Nem jelent ugyanis megoldást az, ha jó messzire elvonulunk innen. Egy karámban ülünk és ezt a karámot utánunk lehet küldeni. Már két helyen is láttam. Valahogy el kell pusztítanom. Utána pedig elmenekülünk.

Faile bólintott, a férje pedig kiadta az indulási parancsot. A látszólagos zűrzavar ellenére a hátuk mögött hosszú kígyóként tekergőző hadsereg mozgásba lendült. A különböző egységek mind a helyükre kerültek. A kígyó kiegyenesedett.

A jehannahi országúton csak rövid menet várt az érkezőkre. A mezőn már ott állt a sátor. Az alakzatba rendeződött fehérköpenyek korábban odaértek. Úgy tűnt, hogy ők is magukkal hozták az egész seregüket.

Feszült délután várt mindenkire.

Gaul könnyed mozgással futott Perrin lova mellett. Nyugodtnak látszott, és az arcát sem kendőzte el. Faile nem tudott másra gondolni, mint arra, hogy mennyire tiszteletre méltó dolog Perrintől az, hogy részt vesz a tárgyaláson. A férje vagy képes lesz megvédeni magát, vagy beismeri a tohot és elfogadja az ítéletet. Az aielek gyakran minden külső kényszer nélkül álltak a hóhéruk elé, hogy eleget tegyenek a toh elvárásainak.

Lassan odaügettek a pavilonhoz. A sátor északi végében kényelmes karosszéket állítottak egy alacsony emelvényre. Mögötte a távolban a bőrlevélfák erdeje látszott. Morgase fejedelmi testtartással ült a székben. Vörös-arany ruháját alighanem Galadtól kapta. Igazi királynőnek látszott. Hogy a csudába lehetett ezt a lenyűgöző nemesasszonyt akár csak egyetlen pillanatra is összetéveszteni egy közönséges cseléddel?

Az emelvénnyel szemben székekkel rakták tele a sátrat. A székek felén fehérköpenyek ültek. Galad az anyja trónusa mellett állt. Egyszerűen makulátlannak tűnt. Gondosan megfésült haja ragyogott, egyenruháján egyetlen szösz sem látszott, a köpenyét pedig elegánsan hátravetette. Faile a szeme sarkából Berelainre pillantott. A fiatal főnemesasszony elpirult, és a szemében mintha éhség csillogott volna. Mostanában egyetlen nap sem telt el anélkül, hogy Berelain ne szekálta volna Perrint azért, hogy engedje át kis időre a fehérköpenyek táborába. Azt remélte, hogy majd neki sikerül rávenni Galadot a békekötésre.

– Galad Damodred! – kiáltotta Perrin, miközben a pavilon előtt leszállt a nyeregből. Faile is követte a példáját és a férje mellé állt. – Ígérj meg nekem valamit, mielőtt megkezdődne a tárgyalás!

– És mi lenne az? – kiabálta vissza a nyitott oldalú sátor belsejéből az ifjú főúrkapitány.

– Tegyél esküt arra, hogy nem engeded meg elfajulni a dolgokat! Hogy nem lesz csata a tárgyalásból! – válaszolta Perrin.

– Ezt akár meg is ígérhetném – biccentett Galad. – Akkor viszont neked meg azt kellene megígérned, hogy nem fogsz elmenekülni, ha számodra kedvezőtlen ítélet születik.

Perrin elhallgatott. A keze megpihent a kalapácsa fején.

– Látom, nem vagy hajlandó erre – állapította meg Galad. – Azért adok lehetőséget neked erre a tárgyalásra, mert az anyám meggyőzött arról, hogy meg kell engednünk azt, hogy felsorakoztasd az érveidet. Hogy tisztázd magad. Én azonban inkább meghalok, mint hogy távozni engedjek egy olyan bűnöst, aki gyermekeket gyilkolt. Ha nem akarod, hogy csata kövesse a tárgyalást, Perrin Aybara, akkor tisztáznod kell magadat. Bizonyítsd be az ártatlanságodat, vagy fogadd el a büntetést!

Faile a férjére pillantott. Perrin komor képpel bámult maga elé. Nagyon úgy tűnt, hogy hajlandó lesz eleget tenni Galad követelésének. A nő megragadta a karját.

– Meg kellene ígérnem neki – suttogta Perrin halkan. – Hogyan állhatna bárki is a törvény fölött, Faile? Amikor Andorban megöltem azokat az embereket, Morgase volt az ország királynője. Meg kellene bíznom a döntésében.

– Ne felejtsd el, hogy tartozol a követőidnek, a seregednek! – figyelmeztette Faile. – Ugye nem felejtetted el Randet és az Utolsó Csatát? És engem sem, ugye?

Perrin rövid habozás után bólintott.

– Igazad van.

Utána pedig hangosan is megszólalt.

– Akkor hát kezdődjön a tárgyalás!

Perrin bevonult a pavilonba. Neald, Dannil és Grady azonnal követték. Perrin zavarba jött miattuk. Ahogy a három embere ott állt mögötte, abból egyértelműen látszott, hogy eszük ágában sem volt megengedni azt, hogy ő bajba kerüljön.

De mit ér az egész tárgyalás, ha a vádlott nem hajlandó elfogadni a meghozott ítéletet? Akkor csak színjáték az egész.

A fehérköpenyek feszülten követték az eseményeket. Parancsnokaik a pavilon árnyékában álltak. A sereg úgy csillogott, mintha csak díszszemlén vett volna részt. Egyértelműnek tűnt, hogy a tárgyalás utolsó pillanatáig itt fognak állni. Perrin saját – jóval nagyobb, de rendezetlenebb – serege válaszul szemtől szemben felsorakozott a fehérköpenyek előtt.

Perrin bólintását látva Rowan Hurn elindult, mert meg akart győződni arról, hogy Galad tényleg szabadon bocsátotta-e a foglyait. Perrin besétált a sátor közepére. Megállt Morgase emelvényével szemben. Faile továbbra is ott maradt mellette. Az emelvény előtt néhány szék sorakozott. Az ifjú leült. Bal kéz felől Morgase trónja állt. Jobb kéz felől a tárgyalás nézői ültek. A serege a háta mögött helyezkedett el.

Faile erőltetett mosollyal telepedett a férje mellé. Mások is csatlakoztak hozzájuk. Berelain és Alliandre a testőreik társaságában Perrinhez közel, a nézők első sorában foglaltak helyet. Kicsit hátrább felsorakoztak az aes sedaiok és a tudós asszonyok. Ők nem voltak hajlandóak leülni.

Az utolsó szabad székekre pár folyóközi harcos és néhány előkelő származású egykori menekült ült le.

A sátor másik felét a fehérköpenyek tisztjei töltötték meg. Nagyjából harmincan lehettek. A székeket valószínűleg Perrin szekereiről szerezték, amikor az emberei a fogságukba kerültek. Faile és a férje Bornhalddal és Byarral nézett farkasszemet.

– Perrin? – kérdezte Morgase a bírói székből. – Biztos vagy abban, hogy részt kívánsz venni a tárgyaláson?

– Igen – felelte a férfi.

– Hát legyen – bólintott Morgase. Az arcán semmilyen érzelem sem tükröződött, viszont az illata elárulta, hogy habozik. – Ezennel hivatalosan megnyitom a tárgyalást. A vádlott Perrin Aybara. Más néven Aranyszemű Perrin.

Az egykori királynő elhallgatott egy pillanatra.

– A Folyóköz ura – tette hozzá. – Galad, te fogod ismertetni a vádakat.

– Három dologgal vádolom – szólt a főúrkapitány, és felállt – Az első kettő nem más, mint Lathin gyermek törvénytelen megölése, valamint Yamwick gyermek törvénytelen megölése. Aybarát ezenfelül az a vád is érte, hogy árnybarát, és trallokokat vezetett a Folyóközbe.

Az utolsó vádat meghallva a folyóközi harcosok hangosan felmordultak. Azok a trallokok ugyanis Perrin családját is kiirtották.

Galad folytatta:

– A legutolsó vádpontot egyelőre nem lehet kellőképpen alátámasztani, mivel az embereim még azelőtt kénytelenek voltak elhagyni a Folyóközt, hogy összegyűjthették volna a bizonyítékokat. Ami pedig az első két vádat illeti, Aybara már maga is beismerte a bűnösségét.

– Így van ez, Aybara nagyúr? – kérdezte Morgase.

– Megöltem azt a két embert, ezt elismerem – válaszolta Perrin. – De nem gyilkosság volt, amit elkövettem.

– Akkor a tárgyalás során ezt a kérdést fogjuk megvizsgálni – jelentette ki Morgase hűvösen. – Sorakoztassátok fel az érveiteket!

Morgase cseppet sem hasonlított Maighdinre. Mintha két külön ember lettek volna. Szóval akkor az emberek tőle is ilyen viselkedést vártak el, ha azzal járultak elé, hogy döntsön a peres ügyeikben? A fiatalember kénytelen volt beismerni, hogy Morgase viselkedése kellőképpen hivatalossá tette az egész eljárást. Most már senki sem törődött azzal, hogy a tárgyalásra egy mező kellős közepén, egy egyszerű sátorban kerül sor, és a bíró emelvénye is csupán néhány üres ládából, meg a rájuk terített szőnyegből áll.

– Galad – folytatta Morgase. – Az embereid most előadhatják, hogy szerintük mi történt.

A főúrkapitány odabiccentett Byarnak. Amikor a harcos felkelt, egy másik fehérköpeny lépett oda mellé. Ez a fiatalember teljesen kopaszra borotváltatta a fejét. Bornhald viszont ülve maradt.

– Tisztelt bírónő! – szólalt meg Byar. – Nagyjából két évvel ezelőtt történt. Tavasz idején. Emlékszem arra, hogy természetellenesen hideg volt az a tavasz. Főúrkapitányunk fontos feladattal bízott meg minket. A feladat elvégzése után hazafelé tartva átszeltük Andor középső területeinek vad vidékét. Éjszakára egy elhagyatott ogier stedding helyén akartunk tábort verni. Ezen a helyen valamikor egy hatalmas szobor állt. Úgy véltük, hogy a talapzata árnyékában biztonságban leszünk.

Perrin jól emlékezett arra az éjszakára. Egy friss vízzel teli tavacska partján állt. A dermesztően hideg keleti szél belekapott a köpenyébe. Emlékezett, ahogy a haldokló nap némán elsüllyedt a nyugati látóhatáron. Emlékezett arra is, ahogy a kihunyó fényben a tó vizét bámulta. A szél apró hullámokat kavart. Ő kezében a bárdjával állt a parton.

Azzal az átkozott bárddal a kezében. Egyből el kellett volna dobnia. Csak hát Elyas rábeszélte arra, hogy megtartsa.

– Odaérve azonban azt tapasztaltuk, hogy a táborhelyet valaki közvetlenül előttünk használta – folytatta Byar. – Ez rossz hírnek tűnt. Csak nagyon kevesen tudhattak a stedding létezéséről. Mivel csak egyetlen tűzrakó gödröt találtunk, ezért úgy véltük, hogy titokzatos útitársaink nem lehetnek túl sokan.

A katona nyugodt hangon beszélt. Pontosan, világosan beszámolt az eseményekről. Perrin viszont egészen másként emlékezett arra az éjszakára. Ahogy a lángok sziszegni kezdtek. Ahogy dühösen szikrákkal szórták tele az éjszakai égboltot, amikor Elyas a teáskanna tartalmát a tűzre öntötte. Hogyan tudta volna elfelejteni azokat a zavaros képeket, amelyeket a farkasok küldtek az elméjébe? Összezavarodott tőlük.

Csak a legnagyobb nehézség árán tudott távolságot tartani a feszülten figyelő farkasoktól. Megérezte azt is, hogy Egwene megijedt. Nem felejtette el, hogy milyen ügyetlenül próbálta meg meghúzni Fürge nyereghevederét. És azt a sok száz beteges bűzű férfit sem. Ugyanaz a szag áradt belőlük, mint most a sátorban ülő fehérköpenyekből. Azoknak a beteg farkasoknak ilyen a szaga, akik mindenre rátámadnak, ami túl közel merészkedik hozzájuk.

– Kapitány urunk igen aggódott – folytatta Byar. Világosnak tűnt, hogy szándékosan nem említette meg a kapitány nevét. Talán, mert ezzel is meg akarta kímélni Bornhaldot. Az ifjú fehérköpenyes kapitány szinte kővé dermedve ült a székében. Rezzenéstelen tekintettel bámulta Byart, mintha csak mindenáron el akarta volna kerülni azt, hogy Perrinre pillantson. – Úgy gondolta, hogy esetleg útonállók használhatták a táborhelyet. Hiszen ki más oltotta volna el azonnal a tüzét, ki más tűnt volna el az éjszakában, mihelyt valaki felbukkant az úton? Ekkor pillantottuk meg az első farkast.

Egwene Perrin mellett kuporgott. A lány zihálva kapkodott levegő után a sötétben. Mind a kettőjük ruhájából a tábortűz füstjének csípős szaga áradt. Perrin jól hallotta a sötétben szuszogó lovat. Sasszárny Artur hatalmas tenyerében kerestek menedéket. Az iszonyatos méretű szobor karja réges-rég letörhetett.

Zavarba jött, dühbe gurult és meg is rémült. Fehér ruhás, lángokkal hadonászó férfiak képe tűnt fel az elméjében. A szél hangosan süvített a fák között.

– Kapitány urunk rossz előjelnek tartotta a farkasokat. Mindenki tudja róluk, hogy az Árnyékot szolgálják. Elküldött minket, hogy felderítsük a környéket. Az osztagom kelet felé indult el. Átkutattuk a sziklákat és egy hatalmas, ledőlt szobor darabjait.

Éles fájdalom. Üvöltöző emberek. Perrin? Táncolsz velem vasárnap, ha addigra hazaérünk…

– A farkasok ekkor lendültek támadásba – folytatta Byar, akinek a hangja egyre élesebben csengett. – Nyilvánvaló volt, hogy nem közönséges bestiákkal van dolgunk. Túl megfontoltan támadtak. Többtucatnyian mozogtak a homályban, az árnyékok között. Emberek is kísérték őket. Elkezdték legyilkolni a lovainkat.

Perrin egyszerre több nézőpontból is követte az eseményeket. Az óriási tenyér védelméből a saját szemét használta. Ugyanakkor viszont látta azt is, ami a farkasok szeme elé került. A farkasok csak annyit akartak, hogy hagyják végre békén őket. Nem sokkal korábban ugyanis lecsaptak rájuk az iszonyatos felhőben támadó varjak. Megpróbálták elzavarni az embereket. Megijeszteni őket.

Az éjszaka bűzlött a félelemtől. Az emberek rettegésétől és a farkasok rémületétől. A félelem lett a sötétség ura. Átvette a parancsnokságot mindkét küzdőfél fölött.

Perrin most visszaemlékezett arra, hogy akkor mivel kellett megküzdenie. Azért, hogy önmaga maradhasson. Mert teljesen felkavarta az, amit a farkasok mutattak.

– Hosszú éjszaka várt ránk – folytatta Byar a beszámolóját. Egyre halkabban beszélt, de néha már remegett az indulattól. – Elhaladtunk egy hegyoldal tövében. Fent egy hatalmas, lapos kő trónolt. Lathin gyermek azt mondta, hogy megpillantott valamit odafent az árnyékban. Megálltunk és odavilágítottunk. Megláttuk egy ló lábát. Odabiccentettem Lathinnak, aki előrelépett, mert meg akarta parancsolni a rejtőzködőknek, hogy azonosítsák magukat.

– És akkor ez a férfi – Aybara – előjött a sötétből. Egy fiatal nő társaságában. Egy förtelmes bárd volt a kezében. A legnagyobb lelki nyugalommal odasétált Lathinhoz. Semmibe vette a mellére szegezett lándzsát. Aztán pedig…

Aztán pedig a farkasok átvették az irányítást. Perrinnel akkor történt ez először. Olyan erős üzenetek zúdultak rá, hogy ő egyszerűen elveszett bennük. Még most is emlékezett arra, ahogy a fogai szétzúzták Lathin gégéjét. A forró vér úgy ömlött le a torkán, mintha csak egy gyümölcsbe harapott volna. A férfival nem ő, hanem Ugró végzett. A kavargó küzdelem viharában Perrin azonban képtelen volt megkülönböztetni önmagát a farkastól.

– Mi történt? – kérdezte Morgase.

– Kitört a harc – mondta Byar. – Az árnyékból farkasok ugrottak elő. Aybara megtámadott minket. Nem úgy mozgott, mintha ember lett volna. Olyan volt, mint egy vicsorgó vadállat. Legyűrtük és megöltük az egyik farkast is. Azt sajnos már nem tudtuk megakadályozni, hogy előtte Aybara megöljön két gyermeket.

Byar leült. Morgase nem tett fel kérdéseket. A Byar mellett álló másik fehérköpeny felé fordult.

– Nem tudok sokat hozzátenni – szólalt meg a katona. – Ott voltam, és én is pont ugyanerre emlékszem. Azt azonban szeretném kihangsúlyozni, hogy csak azután vettük őrizetbe Aybarát, hogy kiderült a bűnössége. Arra készültünk…

– A jelenlegi tárgyalás során nem kívánunk azzal az ítélettel foglalkozni – szólt közbe Morgase hűvös hangon.

– Ebben az esetben csupán csatlakozni tudok az előttem szóló tanúhoz. Én is mindent láttam.

A kopasz fehérköpeny is leült.

Morgase most Perrin felé fordult.

– Beszélhetsz.

Az ifjú lassan felkelt.

– Ezek ketten igazat mondtak, Morgase. Nagyjából így történt minden.

– Nagyjából? – kérdezte Morgase.

– Byar nagyjából jól látta a dolgokat.

– Aybara nagyúr, ez a „nagyjából” dönti el, hogy bűnösnek vagy ártatlannak találunk. A körülményeket alaposan megfontolva születik majd meg az ítélet.

Perrin bólintott.

– Hát igen. De lenne egy kérésem, fenség. Amikor megvizsgálsz egy ilyen ügyet, akkor megpróbálod közben megérteni, hogy milyen darabkákból áll össze, amit a szemben álló felek eléd tártak?

– Tessék? – kérdezte elkomorodva Morgase.

– Kovácslegény koromban megtanultam a mesteremtől egy nagyon fontos dolgot. Csak akkor tudunk megalkotni valamit, ha megértjük, hogy mire is készülünk. Egy dolgot viszont csak akkor érthetünk, ha tudjuk, hogy milyen részekből áll össze.

Hűvös szellő futott keresztül a sátron. Mozgásba hozta a köpenyeket. A ruhadarabok susogása azonban nem csak a sátor belsejéből hallatszott. Kint a síkságon két sereg sorakozott fel. A páncélba bújt emberek és a lovak egyaránt nyugtalanul toporogtak. Néhányan köhögtek és a suttogás jól jelezte, hogy az elöl állók beszámoltak a többieknek arról, ami a sátorban elhangzott.

– Nemrég rájöttem valamire – folytatta Perrin. – Az embert is számos apró részből rakták össze. Hogy valaki kicsoda, az csak akkor derül ki, ha a megfelelő helyzetbe kerül. Szerepet játszottam annak a két férfinak a halálában. Ahhoz azonban, hogy megérthesd, pontosan mi történt, meg kell értened, hogy milyen részekből állok én.

Galad szemébe nézett. A fehérköpenyek ifjú fővezére szálegyenes háttal állt. Két kezét összefogta a háta mögött. Perrin örült volna annak, ha megérezhette volna Galad illatát. Így viszont visszafordult Morgase felé.

– Képes vagyok beszélni a farkasokkal. Az elmémben hallom a hangjukat. Tudom, hogy ez sokak számára őrültségnek tűnik, ám nagyon is úgy vélem, hogy a táboromban jó páran vannak, akiket ezzel a vallomásommal nem leptem meg különösebben. Alkalomadtán be is tudom bizonyítani. Csupán néhány környékbeli farkas segítségére lesz hozzá szükségem.

– Ó, arra nem lesz szükség! – vágta rá Morgase.

A szaga alapján megijedhetett. A két sereg felől egyre hangosabb suttogás hallatszott. Perrin megérezte Faile illatát. A felesége aggódni kezdett.

– Mindez ugyanúgy a szerves részem, mint ahogy formázni tudom a vasat – folytatta Perrin. – Mint ahogy képes vagyok vezetni az embereket. Ha valamelyik részem miatt akarsz elítélni, akkor meg kell értened, hogy pontosan miről is van szó.

– A saját sírodat ásod, Aybara! – pattant fel Bornhald, és a vádlottra mutatott. – Még a főúrkapitányunk sem tudta bebizonyítani azt, hogy árnybarát vagy, erre te beismered a vádat!

– Nem vagyok árnybarát, csak mert értem a farkasokat! – ellenkezett Perrin.

– A tárgyalás során nem kívánunk annak az eldöntésével foglalkozni, hogy Aybara árnybarát-e – szólt közbe határozott hangon Morgase. – Amiben döntést hozunk, az nem más, mint hogy megállapítható-e a vádlott felelőssége a két gyermek halálában. Csak ez a kérdés. Helyet foglalhatsz, Bornhald gyermek.

Bornhald dühösen leült.

– Még nem hallottam a védőbeszédedet, Aybara nagyúr – folytatta Morgase.

– Azért árultam el, hogy mi vagyok – hogy mire vagyok képes –, mert meg akartam mutatni, hogy azok a farkasok a barátaim voltak – válaszolta Perrin, és mélyen beszívta a levegőt. – Azon az éjszakán Andorban… azon a rettenetes éjszakán, mert tényleg olyan volt, amilyennek Byar leírta. Mindannyian megijedtünk. Aki csak ott volt. A fehérköpenyek megrémültek a farkasoktól. A farkasokat megijesztette a tűz és az emberek fenyegető mozdulatai. Én pedig egészen egyszerűen pánikba estem, és féltem az egész világtól. Még sosem jártam azelőtt a Folyóköz határain túl, és képtelen voltam felfogni, hogy miért hallok farkasokat a fejemben.

Világos, hogy mindez nem ment fel a vádak alól. Nem is azért mondtam el. Megöltem azt a két embert, de csak azért, mert megtámadták a barátaimat. Amikor az emberek vadászni indulnak, hogy megszerezzék maguknak a farkasok bundáját, akkor a farkasok ellenállnak.

Perrin elhallgatott. El kellett mondania a teljes igazat.

– Ha egészen őszinte akarok lenni, fenség, akkor kénytelen vagyok beismerni, hogy abban a pillanatban nem voltam teljesen a magam ura. Hajlandó lettem volna megadni magamat, de a farkasok ott voltak a fejemben… éreztem a kínt. Aztán pedig a fehérköpenyek megölték egy nagyon jó barátomat. Kénytelen voltam harcolni. Ugyanezt tettem volna, ha meg kellett volna védenem egy földművest a garázdálkodó katonáktól.

– Az Árnyék torzszülöttje vagy! – üvöltötte Bornhald felpattanva. – A hazugságaiddal meggyalázod az elhunytakat.

Perrin szembefordult a vádlójával. Mélyen a szemébe nézett. A sátor elhallgatott. Az ifjú nagyon is jól érezte a levegőben a feszültséget.

– Te még tényleg sohasem vetted észre azt, hogy nem mindenki ugyanolyan, mint te, Bornhald? – kérdezte Perrin. – Előfordult, hogy akár csak egyetlenegy alkalommal is megpróbáltál volna valaki más fejével gondolkodni? Ha az én aranyszemeimen keresztül látnád a világot, akkor rájönnél arra, hogy egy nagyon különös helyen élünk.

Bornhald már nyitotta volna a száját, hogy újabb sértéseket zúdítson a vádlottra, ám elakadt a hangja. Megnyalta az ajkát, mintha csak kiszáradt volna.

– Meggyilkoltad az apámat – mondta végül.

– Megszólalt Valere Kürtje – válaszolta Perrin. – Az Újjászületett Sárkány odafent az égbolton csapott össze Ishamaellel. Visszatértek Sasszárny Artur seregei, hogy leigázzák a partvidékeket. Igen, ott voltam Falmében. A Kürt hősei oldalán indultam csatába. Ott volt velünk maga Sasszárny is. A seanchanok ellen harcolt. Bornhald, én ugyanazon az oldalon küzdöttem, mint az apád. Már mondtam, hogy derék embernek tartom, mert derék ember is volt. Vakmerően lendült rohamra. Bátran halt meg.

A közönség olyan némán figyelt, mintha kővé dermedtek volna. Senki sem mozdult. Bornhald ismét beszélni akart, tiltakozni, de aztán összeszorította az ajkát.

– Megesküszöm neked – folytatta Perrin. – A megváltásomba és az újjászületésembe vetett reményembe, mégpedig úgy, hogy a Fény legyen rá a tanúm, hogy nem én öltem meg az apádat. A legcsekélyebb közöm sem volt a halálához.

Bornhald tekintete Perrin szemébe mélyedt. A harcos arcán erős zavar látszott.

– Ne hallgass rá, Dain! – kiáltotta Byar. Belőle sokkal erősebb szag áradt, mint bárki másból a pavilonban. Nem is szag, hanem bűz. Veszettség. A rothadó hús bűze. – Igenis ő ölte meg az apádat!

Galad eddig mozdulatlanul állva követte az eseményeket.

– Nem igazán sikerült rájönnöm arra, hogy ezt pontosan honnan is veszed, Byar gyermek. Mit láttál? Lehetséges, hogy a tárgyalás során inkább ezt kellene megvizsgálnunk.

– Nem az a fontos, amit láttam, kapitány uram! – ellenkezett Byar. – Hanem amit tudok. Hogy a pokolba lehetne másképp megmagyarázni azt, hogy ez itt életben maradt, miközben elpusztult egy egész légiónk?! Bornhald, az apád oroszlánszívű harcos volt. A seanchanok sosem tudták volna legyőzni!

– Ez ostobaság – figyelmeztette Galad. – A seanchanok többször is legyőztek már minket. Még egy nagyszerű harcos is eleshet a csatában.

– Igenis láttam ott az Aranyszeműt! – mérgelődött Byar, és Permire mutatott. – Elmosódott árnyalakok oldalán harcolt! Gonosz látomások segítették!

– Ők a Kürt hősei voltak, Byar – ellenkezett Perrin. – Hát nem láttad, hogy a fehérköpenyeket támogatva harcoltunk?

– Ezt a látszatot keltetted! – hörögte Byar. – A Folyóközben meg úgy tettél, mintha az ottani népeket védted volna. Én azonban átlátok rajtad, árnyfattyú! Az első pillanattól kezdve átlátok rajtad!

– Akkor azért javasoltad azt, hogy szökjek el? – kérdezte Perrin halkan. – Amikor az idősebb Bornhald nagyúr sátrában őriztek? Miután elfogtatok? Odaadtál nekem egy éles szikladarabot, hogy el tudjam vágni a kötelékeimet, és azt ígérted, hogy senki sem fog üldözni, ha elmenekülök.

Byar megdermedt. Mintha csak elfeledkezett volna erről, ám most egy csapásra az eszébe jutott.

– Megpróbáltál becsapni – folytatta Perrin. – Rávenni arra, hogy szökést kíséreljek meg, mert akkor megölhettél volna. Annyira szeretted volna, ha Egwene-nel együtt mind a ketten meghalunk.

– Igaz ez, Byar gyermek? – kérdezte Galad.

– Természetesen… természetesen nem – dadogta Byar. – Én…

Hirtelen megpördült, és vádlón az egyszerű bírói emelvény tetején ülő Morgase-re mutatott.

– Nem én állok a bíróság előtt, hanem ő. Hallotta mind a két oldal vallomását. Mi az ítélet? Döntsön végre, asszony!

– Ne beszélj így az anyámmal! – figyelmeztette Galad halkan.

Egy arcizma sem rándult, de Perrin nagyon is jól érezte az ifjú harcosból áradó fenyegetést. Bornhald eközben nem tudta, mitévő legyen. Leült és a tenyerébe temette az arcát.

– Hagyd csak, hiszen igaza van! – felelte Morgase. – Jól látja, Perrin Aybara áll a bíróság előtt.

Az asszony elfordult Byartól és Perrinre nézett. A fiatalember nyugodtan bámulta a bíráját. A nő illata… mintha csak Morgase valamire nagyon kíváncsi lett volna.

– Aybara nagyúr, úgy érzed, hogy elmondtál minden lényegeset a magad ügyében?

– Saját magamat és a barátaimat védelmeztem – válaszolta Perrin. – A fehérköpenyeknek nem volt joguk ahhoz, amit tettek. Milyen alapon adtak utasításokat, parancsokat? Milyen alapon fenyegettek meg minket? Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy mennyire hírhedtek. Nagyon is jó okunk volt arra, hogy tartsunk tőlük, és ne engedelmeskedjünk a parancsaiknak. Nem követtem el gyilkosságot. Csak védekeztem.

Morgase bólintott.

– Akkor hát meghozom az ítéletemet.

– Mások talán nem tanúskodhatnak Perrin oldalán? – pattant fel Faile.

– Arra nem lesz szükség, Faile úrnő – nézett rá Morgase. – Ha jól ítélem meg a dolgokat, a vizsgálat tárgyával kapcsolatban egyetlen személy tudna mértékadóan hozzászólni. Arra azonban nincs lehetőségünk, hogy Egwene al'Vere-t is meghallgassuk.

– De hát…

– Elég legyen! – csattant fel Morgase, és a hangjából dermesztő hideg áradt. – Legalább egy tucatnyi gyermek hajlandó arra, hogy árnybarátnak nevezze, a hívei közül pedig minimum kéttucatnyian állnak készen arra, hogy az erényeiről áradozzanak. Egyik csoport tanúskodása sem segítené elő a bíróság munkáját. Mi most egy meghatározott eseményről, egy meghatározott nap történéseiről tárgyalunk.

Faile elhallgatott. Az illatában csak úgy üvöltött a harag. Megragadta Perrin karját és nem volt hajlandó leülni. Az ifjút elöntötte a… csalódottság. Hiszen elmondta az igazat. Mégsem lehetett elégedett.

Nem akarta megölni azokat a fehérköpenyeket, de mégis azt tette. Mégpedig dühöngő haraggal, mert elveszítette az önuralmát. Okolhatná ezért a farkasokat, vádolhatná a fehérköpenyeket, de ha nyers őszinteséggel végiggondolja az eseményeket, akkor nyilvánvaló, hogy ő volt az, aki elveszítette az önuralmát. Amikor magához tért, alig emlékezett arra, amit tett.

– Már tudod, hogy mi az ítélet, Perrin – szólalt meg Morgase. – Látom a szemedben.

– Tedd, amit meg kell tenned – felelte az ifjú.

– Perrin Aybara, bűnösnek nyilvánítalak.

– Ne! – sikította Faile. – Hogy merészeled? Azok után, amit érted tett!

Perrin megragadta a felesége vállát. A nő jobb keze már becsúszott a bal ruhaujja alá, és önkéntelenül is meg akarta ragadni az oda rejtett kést.

– Nem számít, hogy én személy szerint mit érzek Perrin iránt – folytatta Morgase. – Andor törvényei szerint vizsgáltuk meg az ügyét. A törvény egyértelmű. Perrin gondolhatja azt, hogy azok a farkasok a barátai voltak, ám a törvény kimondja, hogy egy személy kutyájának vagy jószágának megvan a maga szabott ára. Törvénybe ütköző cselekedet megölni a jószágot, ám ennél sokkal nagyobb bűn a megtorlásul elkövetett emberölés. Ha akarod, szó szerint tudom idézni az ide vágó törvénycikkelyeket.

A sátorban dermedt csönd támadt. Neald félig már felemelkedett a székből. Perrin azonban a szemébe nézett és megcsóválta a fejét. Az aes sedaiok és a tudós asszonyok arca semmit sem árult el. Berelain letörtnek látszott, a sötét hajú Alliandre pedig az egyik kezével eltakarta a száját.

Dannil és Azi al'Thone odalépett Perrin és Faile mögé. Az ifjú nem küldte el őket.

– Mi értelme ennek az egésznek? – üvöltötte Byar. – Úgysem fog engedelmeskedni az ítéletnek.

Számos fehérköpeny felpattant. Perrin most már nem tudta meghátrálásra kényszeríteni azokat a híveit, akik követték a szemben állók példáját.

– Még nem hirdettem ki az ítéletemet! – csattant fel Morgase dermesztően hideg hangja.

– Mi más lehetne itt az ítélet? – méltatlankodott Byar. – Hiszen azt mondta róla, hogy bűnös.

– Így igaz – bólintott Morgase. – Mindazonáltal a meggyőződésem szerint az ítélet pontos megfogalmazásakor figyelembe kell venni néhány körülményt is.

Az arcát mintha kőből faragták volna. A szagából elszánt nyugalom áradt. Mire készülhetett?

– A fehérköpenyek engedély és felhatalmazás nélkül tartózkodtak a birodalmam területén. Mégpedig fegyveresen – folytatta Morgase. – Ezt figyelembe véve úgy ítélem, hogy Perrin gyilkosságot követett el, amikor végzett azokkal a harcosokkal, ám az eseményekre a Kainec-féle törvénykiegészítés vonatkozik.

– A zsoldosok tevékenységét szabályzó paragrafus? – kérdezte Galad.

– Úgy bizony.

– Miről beszéltek? – kérdezte Perrin.

Galad a fiatalember felé fordult.

– Anyám úgy véli, az összecsapásunk két gazdátlan zsoldoscsoport viszálykodása volt. A törvénykiegészítés szerint a részt vevő felek közül egyik sem ártatlan. Téged tehát nem lehet gyilkossággal vádolni. A bűn, amit elkövettél, valójában emberölés volt.

– És ez olyan nagy különbség? – kérdezte Dannil komor arccal.

– A törvény betűje szerint igen – válaszolta Galad, aki még mindig egyenes háttal, a kezét hátul összefogva állt.

Perrin megérezte az ifjú főtiszt illatát. Galad valamire nagyon kíváncsi volt.

– Ez egy igen jó észrevétel volt, anyám. Tudtommal azonban az ítélet még így is halál.

– Halál is lehet – válaszolta Morgase. – Ez a jogszabály azonban nem olyan szigorú, mint az általános törvény. Sok múlik a körülményeken.

– Akkor hát milyen ítéletet hozol? – kérdezte Perrin.

– Nem én hozom meg az ítéletet – felelte Morgase. – Galad, a meggyilkolt férfiakért te vagy a felelős. Legalábbis a jelenlegi körülményeinket figyelembe véve. Átadom neked az ítélkezés jogát. Meghallgattuk a tanúkat és meghatároztam a szóba jöhető jogszabályokat. Te most eldöntheted, hogy mi lesz a büntetés.

A főúrkapitány Perrin szemébe nézett.

– Értem – szólalt meg Galad. – Különös döntés, fenség. Aybara, kénytelen vagyok újra feltenni a kérdést. Engedelmeskedni fogsz a bíróság döntésének? Hiszen te magad javasoltad ezt a tárgyalást. Vagy pedig csatában zárjuk le az ügyet?

Faile valósággal megfeszült. Perrin nagyon is jól hallotta, ahogy az emberei lassan elindulnak előre. Hallotta a suttogásukat, a hüvelyben meglazított kardok zörejét. A hír gyorsan elterjedt a csapatok között. Bűnösnek nyilvánították Perrin nagyurat! Mindjárt megpróbálják lefogni! Azt nem hagyhatjuk! Ugye, nem fogjuk hagyni?

A sátor levegője megtelt a félelem és a harag keserű szagával.

A szembenállók dühösen bámulták egymást. Perrin számára azonban minden más szagot elnyomott a levegő különös, fenyegető bűze.

Meddig menekülhetek még előlük? gondolta. Meddig futhatok annak a napnak az emléke elől? Egy ta'veren életében nincsenek véletlenek. Miért akarta a Minta azt, hogy szembeszálljon a múltja rémálmaival?

– Elfogadom az ítéletedet, Damodred – szólalt meg.

– Micsoda? – hördült fel Faile.

– De csak azzal a feltétellel – folytatta Perrin, és felemelte a mutatóujját –, ha belegyezel abba, hogy az ítéletet csupán azután hajtják végre, hogy eleget tettem a kötelességemnek az Utolsó Csatában.

– Az Utolsó Csatáig akarsz várni a büntetésedre? – méltatlankodott Bornhald. Zavarodottnak látszott. – Ami lehet, hogy a világ vége lesz? De hiszen addig bármikor elszökhetsz! Talán még el is árulhatsz minket. Hogy a fenébe képzelted ezt?

– Ragaszkodnom kell ehhez – felelte Perrin. – Nem tudom, hogy mit tartogat számunkra a jövő. Azt sem, hogy meddig élünk. Most azonban az életben maradásunkért küzdünk. Talán az egész világ megmaradásáért. Ez a küzdelem minden más dolognál fontosabb. Csakis ezzel a feltétellel tudom elfogadni az ítéletet.

– Honnan tudhatjuk, hogy állod a szavadat? – kérdezte Galad. – Az embereim árnyfattyúnak tartanak.

– Ide is eljöttem, nem? – kérdezte Perrin.

– Mivel a fogságunkba kerültek az embereid.

– És egy árnyfattyú törődne akár csak a legkisebb mértékben is a szolgáival? – kérdezte az ifjú.

Galad habozni látszott.

– Megesküszöm rá! – folytatta Perrin. – Esküszöm a Fényre, a megváltásomba és az újjászületésembe vetett hitemre! A Faile iránt érzett szerelmemre és az apám nevére. Nem fogok elbújni előled, Galad Damodred. Ha mind a ketten túléljük ezt a küzdelmet, akkor a kezedre fogom adni magamat.

A főúrkapitány figyelmesen nézte a vádlottat, aztán bólintott.

– Hát legyen!

– Nem! – üvöltötte Byar. – Mi ez a bolondság?

– Most távozunk, Byar gyermek – felelte Galad, és elindult a csapatai irányába. – Hallottátok a döntésemet. Anyám, csatlakozol hozzám?

– Nagyon sajnálom, Galad – felelte Morgase –, de nem. Aybara Andor felé folytatja az útját. Vele kell mennem.

– Ahogy gondolod – biccentett az ifjú, és kilépett a sátorból.

– Várj csak! – kiáltott Perrin utána. – Még nem mondtad meg, hogy mi lesz a büntetésem, ha majd jelentkezem érte.

– Hát nem – válaszolta hátra sem nézve Galad. – Tényleg nem mondtam meg.

Harmincnegyedik fejezet

Helyes döntés

– Megértetted, hogy mit kell tenned? – kérdezte Egwene, miközben a Fehér Toronyban az amyrlin lakosztálya felé tartottak.

Siuan bólintott.

– Ha felbukkannak – folytatta Egwene –, akkor nem engeded meg azt, hogy belevonjanak a küzdelembe.

– Nem vagyunk már gyerekek, anyám – felelte Siuan szárazon.

– Nem, ti aes sedaiok vagytok. Nagyjából annyira szoktatok engedelmeskedni, mint a rakoncátlan gyerekek.

Siuan kifejezéstelen tekintettel nézett a lány szemébe. Egwene máris megbánta a heves szavait. Semmi oka sem volt a személyeskedésre, csak hát túl nagy volt a feszültség. Próbált megnyugodni.

Mostanra már több alkalommal is megpróbálták előcsalogatni Mesaanát. A zsákmány azonban egyetlen csalira sem harapott rá. Még csak meg sem piszkálta őket. Egwene le merte volna fogadni, hogy az a nőszemély ugyanakkor nagyon is szemmel tartotta Tel'aran'rhiodból. Yukiri és az osztaga készen állt a bevetésre.

Abban reménykedett, hogy az aznap esti találkozó kiugrasztja a nyulat a bokorból. Ki kell ugrasztaniuk. Egészen egyszerűen nem maradt már ideje. Számos uralkodóval lépett kapcsolatba, és ezek végre mozgásba lendültek, ráadásul Rand seregei is gyülekeztek.

Ma éjjel. Ma éjjel el kell kapniuk.

– Indulj hát! – szólalt meg. – Beszélj a többiekkel! Nem akarom, hogy bárki is elkövessen valamilyen ostobaságot.

– Igen, anyám – morogta Siuan, és elfordult.

– Még valami, Siuan! – kiáltott Egwene az idősebb nő után. Az egykori amyrlin megtorpant. – Vigyázz magadra ma éjjel! – figyelmeztette a lány. – Nem akarlak elveszíteni.

Siuan többnyire igen csípős módon válaszolt az ilyen figyelmeztetésekre. Ezúttal azonban némán elmosolyodott. Egwene megcsóválta a fejét, és sietve elindult a lakosztálya felé. Silviana már ott várta.

– Gawyn? – kérdezte az amyrlin.

– Egyelőre még semmi hír sincs róla – válaszolta a krónikaőr. – Ma délután hírnököt küldtem hozzá, ám még nem tért vissza. Úgy vélem, hogy Gawyn kötözködni akar, ezért halogatja a válaszát.

– Elképesztően makacs ez a fickó! – ismerte be Egwene.

Kiszolgáltatottnak érezte magát Gawyn nélkül. Ezzel igencsak meglepte saját magát, hiszen éppen ő volt az, aki megtiltotta a fiatalembernek, hogy ott őrködjön az ajtaja előtt. Most akkor mégis miért aggódik, ha Gawyn nincs ott?

– Kettőzd meg a testőreim létszámát, és gondoskodj arról, hogy a közelben elegendő katona legyen! Ha valaki belelép a fonataimba, akkor majd hangos zaj támad.

– Igen, anyám – bólintott Silviana.

– Gawynnak pedig küldj egy újabb üzenetet! – folytatta Egwene. – Sokkal udvariasabbat! Kérd meg arra, hogy térjen vissza! Ne parancsot küldj neki!

Tisztában volt azzal, hogy Silviana mit gondol az ifjúról. Biztosra vette, hogy az első levél igencsak keményen fogalmazott.

Ezek után az ifjú amyrlin vett egy mély lélegzetet, bement a hálószobájába, ellenőrizte a riasztás fonatait, és felkészült a lefekvésre.

Mégis mitől vagyok ennyire kimerült? töprengett Perrin, miközben leszállt a lova nyergéből. Semmi mást sem csináltam, csak beszéltem.

A tárgyalás súlya valósággal a földbe döngölte. Úgy tűnt, ez a délután az egész hadsereget megviselte. Perrin jól megnézte magának az embereit, miközben visszatértek a táborba. Morgase is velük jött. Egyedül lovagolt. Faile egész úton szemmel tartotta. A feleségéből a düh szaga áradt, ám az ifjú nő egy szót sem szólt az egykori királynőhöz. Alliandre és Berelain sem keresték a társaságát.

Morgase ugyan elítélte Perrint, ám a fiatalember nem igazán törődött ezzel. Sikerült leráznia magáról a fehérköpenyeket. Most már csak biztonságba kellett vezetni a követőit. Morgase keresztülügetett a táboron. Megkereste Linit és Gill mestert. Két társa a többi fogoly társaságában sértetlenül tért vissza. Pontosan úgy, ahogy Galad Damodred megígérte. A fehérköpenyek fővezére meglepő módon a szekereket és a készleteket is visszaküldte velük.

A tárgyalás tehát győzelemmel ért véget. Perrin emberei azonban ezt nem egészen így látták. Miután visszakullogtak a táborukba, a katonák kisebb csoportokra szakadtak. Nem volt kedvük beszélgetni.

Perrin mellett Gaul megcsóválta a fejét.

– Két ezüst pont.

– Hogy mondtad? – kérdezte Perrin, miközben a hátasát egy lovász gondjaira bízta.

– Csak egy közmondás – magyarázta Gaul, és felpillantott az égre. – Két ezüst pont. Már kétszer felsorakoztunk a csatatéren és nem találtunk ellenséget. Ha még egyszer ezt tesszük, oda a becsületünk.

– Sokkal jobb az, ha nem találunk ellenséget, Gaul – ellenkezett Perrin. – Sokkal jobb az, ha nem kell vért ontanunk.

Az aiel nevetni kezdett.

– Nem állítom azt, hogy szeretnék véget vetni az álomnak, Perrin Aybara. Nézd meg azonban az embereidet! Nagyon is érzik, hogy miről beszéltem. Ok nélkül nem szabad eljárni a lándzsák táncát, de ugyanúgy nem követelheted túl gyakran, hogy a harcosok felkészüljenek a halálos küzdelemre, ami azután elmarad. Mert nincsen kivel harcolniuk.

– Annyiszor teszek így, ahányszor csak jónak látom! – förmedt rá Perrin. – Ha ezzel elkerülhető az összecsapás. Én…

A közeledő ló patkói hangosan dobogtak, a szélben pedig Faile illata úszott. Perrin a felesége felé fordult.

– Perrin Aybara megúszott egy csatát. De egy másikat nem tudott elkerülni – bólintott Gaul. – Találj mindig vízre és árnyékra!

Sietve távozott, miközben a nő leszállt a nyeregből. Perrin vett egy mély lélegzetet.

– Na most akkor ide figyelj, drága férjuram! – förmedt rá a nő, és határozott léptekkel elindult Perrin irányába. – Volnál kedves elmagyarázni, hogy mégis mit forgattál abban a nagy fejedben? Megengedted, hogy Galad mondjon ítéletet? Megígérted, hogy majd a kezére adod magadat? Hogy a csudába nem vettem észre mindeddig, hogy kötözni való bolond a férjem?

– Nem vagyok bolond! – csattant fel Perrin. Vagyis inkább üvöltött. – Állandóan azt mondogatod, hogy irányítsam az eseményeket. Hát ma megfogadtam a tanácsodat!

– Megfogadtad, és rossz döntést hoztál.

– Nem lehetett jó döntést hozni!

– Engedned kellett volna, hogy legyőzzük őket.

– Ők is harcolni akarnak az Utolsó Csatában – ellenkezett Perrin. – Minden egyes megölt fehérköpeny hiányzott volna a Sötét Nagyúr elleni küzdelemből. Senki sem számít, csak a végső összecsapás. Sem én, sem az embereim, sem a fehérköpenyek! Életben kell maradniuk, és mi sem halhatunk meg. Ez volt az egyetlen járható út.

Annyira rosszul érezte magát, amiért itt üvöltözött a feleségével. Az asszony azonban különös módon mintha megenyhült volna. Még ennél is furcsább volt az, hogy a hallótávolságon belül álló katonák is bólogatni kezdtek. Úgy tűnt, hogy eddig nem értették meg a vezérük döntését, ám most, hogy ő üvöltözni kezdett, hirtelen megvilágosodtak.

– Te fogod irányítani a visszavonulásunkat! – parancsolt Perrin Faile-ra. – A csapda még nem záródott be, de percről percre egyre jobban nő bennem a feszültség. Valami figyel minket. Tönkretették a Kapuinkat, és a halálunkat akarják. Most már tisztában vannak azzal, hogy nem csapunk össze a fehérköpenyekkel. Akkor viszont hamarosan ők sújtanak le ránk. Talán már ma este. Ha szerencsések vagyunk, akkor csupán holnap hajnalban tudnak támadni.

– Még nem fejeztük ám be a veszekedést! – figyelmeztette a felesége.

– Ami történt, az megtörtént, Faile. Nézz a jövőbe!

– Hát legyen! – biccentett az asszony. Az illata jól mutatta, hogy még mindig mérges és lenyűgöző sötét szemében is haragos lángok táncoltak, ám egyelőre visszafojtotta az indulatait.

– Átmegyek a farkasálomba – folytatta Perrin, és a tábor pereme felé pillantott. Ott állt a sátruk. – Vagy elpusztítom a kupolát, vagy rákényszerítem a Mészárost arra, hogy elárulja, miként tudunk újra Utazni. Készítsd fel az embereket az indulásra! Az asha'manek újra és újra próbáljanak meg Kaput nyitni. Ha nem megy, számoljanak százig, és ismét kíséreljék meg! Mihelyt sikerült Kaput nyitniuk, azonnal induljatok!

– Hová? – kérdezte Faile. – Jehannahba?

Perrin a fejét csóválta.

– Az túl közel van. Lehet, hogy az ellenség ott áll lesben. Andorba megyünk. Vidd el őket Caemlynbe! Vagyis nem. Inkább Fehérhídra! Kerüljük el azokat a helyeket, ahol bárki is számíthat az érkezésünkre. Nagyon nem szeretnék váratlanul előbukkanni egy hadsereg élén Elayne kapuja előtt, mielőtt figyelmeztethettem volna.

– Ügyes terv – bólintott Faile. – Ha támadástól tartasz, akkor először a fegyvertelen kísérőket küldjük át. Ha a fegyveresek mennének előre, akkor a többiek védtelenné válnának.

Az ifjú bólintott.

– Azonnal indítsd el őket, mihelyt újra működnek a Kapuk!

– És mi lesz akkor, ha nem sikerül a terved? – kérdezte Faile határozott, szilárd hangon. Félt, de már elszánta magát a cselekvésre.

– Ha nem sikerül egy óra leforgása alatt elhárítanom az akadályt a Kapuk elől, akkor induljatok! Neald tudja, hogy mikortól kezdve működnek ismét a Kapuk. Ugyanakkor nem hiszem, hogy ez a módszer beválhat. Úgy vélem, a Mészáros utánunk hozza a kupolát. Alatta fog tartani minket. De akkor is megpróbáljuk.

Faile bólintott, bár az illata egyértelművé tette, hogy elbizonytalanodott.

– Így is, úgy is útra kell kelnünk. Fel kell adnunk a tábort. Egy menetoszlopot sokkal könnyebb megtámadni.

– Tudom – felelte Perrin. – Ezért nem mondhatok csődöt.

Faile átölelte a férjét. A fejét a mellére szorította. Olyan csodálatos volt a nő illata! Jellegzetesen, összetéveszthetetlenül Faile-é. Perrin számára a felesége volt a világon a legcsodálatosabb.

– Azt mondtad, hogy a Mészáros erősebb nálad – suttogta a nő.

– Az is.

– Hogyan segíthetnék neked, amikor megküzdesz vele? – kérdezte Faile.

– Az jelenti a legnagyobb segítséget, ha vigyázol az embereimre, amíg én odaát járok.

– Mi történik, ha megöl téged, amíg odaát vagy?

Perrin nem válaszolt.

– Nincsen más lehetőség? – kérdezte Faile.

Az ifjú eltolta magától a feleségét.

– Faile, szinte biztosra veszem, hogy a Mészáros nem más, mint Luc nagyúr. Nem egyforma a szaguk, de valami miatt nagyon hasonlítanak egymásra. Amikor egyszer korábban megsebesítettem a Mészárost a farkasálomban, a sebhely Luc testén jelent meg.

– Most miért is gondoltad, hogy ettől jobb kedvű leszek? – kérdezte Faile vigyorogva.

– Minden megismétlődik. Miután kijutottunk Maldenből, hát kivel találtuk szemközt magunkat? Karnyújtásnyi távolságra ott sorakozott a fehérköpenyek maradéka. Byar és Bornhald is. A Mészáros újra felbukkant a farkasálomban. Meséltem neked a ketrecbe zárt emberről. Noamról. Emlékszel arra, hogy hol találtam rá?

– Azt mondtad, hogy Randet kerested. Átvágtatok…

– Ghealdanon – bólintott Perrin. – Lóval alig egy hét alatt oda lehetne jutni.

– Csak egy különös véletlen és semmi…

– Nincsenek véletlenek, Faile. Velem kapcsolatban nincsenek. Oka van annak, hogy itt vagyok. Oka van a Mészáros felbukkanásának is. Feladat vár rám.

A nő bólintott. Perrin a sátruk felé fordult. Elengedte a felesége kezét. A tudós asszonyoktól olyan teát kapott, hogy a segítségével bármikor el tudott aludni. Ha alszik, átléphet a farkasálomba.

Ideje volt útra kelnie.

– Hogyan engedhetted el? – sziszegte Byar.

A bütykei valósággal kifehéredtek, olyan erővel szorította a kardja markolatát. Fehér köpenye hangosan csattogott a háta mögött. Bornhald és Galad társaságában már a táboruk közepén járt.

– Helyesen cselekedtem – válaszolta a főúrkapitány.

– Nem volt helyes, hogy szabadon engedted! – kiáltotta Byar. – Csak nem képzeled azt, hogy…

– Byar gyermek, úgy vélem, hogy egyre fegyelmezetlenebbül viselkedsz – figyelmeztette Galad halkan. – Ez rossz érzéssel tölt el. Téged is rossz érzéssel kellene, hogy eltöltsön.

Byar összeszorította a száját és nem méltatlankodott tovább. A főúrkapitány azonban nagyon is jól látta, hogy a tisztje csak a legnagyobb nehézség árán képes uralkodni magán. Bornhald kissé lemaradt Byar mögött. Az ifjú tiszt rendkívül zaklatottnak tűnt.

– Úgy vélem, hogy Aybara komolyan gondolta az esküjét – folytatta Galad. – Ha mégsem így lenne, akkor mostantól törvényes lehetőségem van arra, hogy a nyomába eredjek, és végrehajtsam a büntetést. A dolgok nem a legszerencsésebben alakultak, ám a vádlott bölcsen beszélt. Én is úgy vélem, hogy közeledik az Utolsó Csata. Ha pedig ez a helyzet, akkor egységesen kell fellépnünk az Árnyék ellen.

– Főúrkapitányom – szólalt meg újra Byar. Gondosan ügyelt a tiszteletadásra. – Engedelmeddel, ellent kell mondanom. Az az alak az Árnyék teremtménye. Nem mellettünk, hanem ellenünk fog küzdeni.

– Ha ez a helyzet – válaszolta Galad –, akkor még mindig farkasszemet nézhetünk vele a csatatéren. Hallottad a döntésemet, Byar gyermek.

Harnesh tisztelgett és csatlakozott a többiekhez. Galad egy biccentéssel üdvözölte.

– Harnesh gyermek, ideje tábort bontanunk.

– Ilyen későn, főúrkapitányom?

– Igen – erősítette meg Galad. – Az éjszaka egy részét meneteléssel töltjük. Biztos, ami biztos. El akarok távolodni Aybara seregétől. Felderítőket hagyunk hátra, és megbizonyosodunk arról, hogy nem követ minket. Lugard felé vonulunk. Új harcosokat toborzunk, feltöltjük a készleteinket, majd Andor felé megyünk tovább.

– Ahogy főúrkapitányom parancsolja – bólintott Harnesh.

Galad Byar felé fordult. Harnesh távozása után a beesett arcú férfi tisztelgett, aztán maga is ment a dolgára. Mélyen ülő szemében elszánt harag lángolt. Galad megállt a mező közepén. A fehér sátrak között várakozva hátratette a kezét, és így figyelte, ahogy a hírnökök gyorsan továbbítják parancsait az egész tábornak.

– Nagyon csendben vagy, Bornhald gyermek – szólalt meg rövid hallgatás után. – Ugyanolyan elégedetlen vagy a döntéseimmel, mint Byar gyermek?

– Nem is tudom – felelte Bornhald. – Olyan hosszú időn át gondoltam azt, hogy Aybara ölte meg az apámat. Most viszont látnom kellett, hogyan viselkedik Jaret. Eszembe jutottak a szavai… Nincs bizonyíték. Nehezemre esik beismerni, Galad, de nincs a kezemben bizonyíték. Ugyanakkor viszont Aybara meggyilkolta Lathint és Yamwicket. Gyermekeket ölt, így tehát árnybarát.

– Én is megöltem a gyermekek egyikét! – figyelmeztette Galad. – Amiért engem is árnybarátnak nyilvánítottak.

– Az egészen más volt – legyintett Bornhald. Valami nagyon nyugtalanította, ám nem adott hangot a nyugtalanságának.

– Hát ebben igazad van – bólintott a főúrkapitány. – Nem is tagadom azt, hogy Aybarát meg kell büntetni, ugyanakkor viszont nem igazán tudom a helyükre tenni a mai nap eseményeit.

Megrázta a fejét. Miért ilyen nehéz megtalálni a helyes választ? Régen mindig pontosan tudta, mi a helyénvaló. Most azonban valahányszor csak arra gondolt, hogy Aybarával kapcsolatban igenis a megfelelő döntéseket hozta meg, valamiért elfogta az idegesítő nyugtalanság. Az aggodalom.

Az élet cseppet sem egyszerű. Nem lehet egy pénzdarabot feldobva eldönteni a helyes utat, jutottak eszébe az anyja szavai. Az egyszerű illúzióid világa…

Nem tetszett neki ez az érzés. A legcsekélyebb mértékben sem.

Perrin mélyen beszívta a levegőt. A farkasálomban virágok nyíltak, bár odafönt ezüst-fekete és aranyló fényben tombolt a vihar. Az illatok nagyon nem illettek egymáshoz. Valahol meggyes rétes sült. Perrin azonban lótrágya, olaj és zsír szagát is érezte. Meg szappanét. Égő fáét. Arrathét. Kakukkfűét. Macskapáfrányét. Legalább száz olyan növény illatát, amit nem tudott azonosítani. Furcsa, hogy ilyen növények nőttek ezen a mezőn. Perrin gondosan odafigyelt arra, hogy ne ott bukkanjon elő a farkasálomban, ahol a valóságban a serege táborozott. Ott túlságosan is közel került volna a Mészároshoz.

Nem tudta megragadni az illatokat. Azok túl gyorsan eltűntek, mintha igazából sohasem lettek volna itt.

Ugró! hívta a farkast.

Itt vagyok, Ifjú Bika.

A farkas azonnal előbukkant.

– Olyan furcsa szag van.

Összeolvadnak az illatok, magyarázta Ugró. Mintha csak ezer patak vize találkozna. Nem természetes. Nem is jó. Ez a hely kezd darabokra hasadozni.

Perrin bólintott. Arrébb gondolta magát erről a helyről, és máris előbukkant a térdig érő barna konkolybogáncsban, az ibolyaszínű fal közvetlen közelében. Már Ugró is ott volt. Az elszáradt növények halkan megreccsentek, ahogy a farkas mozgásba lendült.

Valósággal eltörpültek a hatalmas, fenyegető, természetellenes kupola tövében. Az erős szél mozgásba hozta a növényeket és rázni kezdte a fák ágait. Az égbolton néma villámok cikáztak.

Itt van! figyelmeztette Ugró. Mindig itt van.

Perrin bólintott. A Mészáros vajon ugyanúgy lépett át a farkasálomba, mint ő? És vajon hozzá hasonló módon azt a szörnyeteget is kimerítette az ideát töltött idő? Úgy tűnt, hogy az ellenfele egy pillanatra sem távozott a környékről. Valamit őrizhetett. Biztosnak tűnt, hogy a farkasálomban valahogy meg lehet semmisíteni a kupolát.

Megyünk már, Ifjú Bika. Tölgytáncos üzenetét a farkasok előbukkanása követte. A falka már csak három állatból állt. Szikrázóból, Zabolátlanból és magából Tölgytáncosból. Úgy döntöttek, hogy inkább ide jönnek, ahelyett hogy az észak fele futó farkasokhoz csatlakoztak volna.

Ugró mögött bukkantak elő. Perrin végignézett rajtuk, és jelezte az aggodalmát.

Veszélyes lesz. Meghalhatnak a farkasok.

Egyértelmű, határozott választ kapott.

A Mészárosnak meg kell halnia azért, amit tett. Együtt erősek vagyunk. Ifjú Bika nem vadászhat egyedül ennyire veszélyes zsákmányra.

Perrin bólintott. A kezében testet öltött a kalapács. Együtt indultak el a kupola felé. Perrin elszántan, lassan lépett bele a falba. Nem volt hajlandó megérezni a gyengeséget. Hiszen erős volt. Ez a kupola nem más, mint puszta levegő. A fiatalember szilárdan hitt abban, hogy a világ pontosan olyan, amilyennek akarja.

Megtántorodott, de sikerült belépnie a falon túlra. Odabenn valamivel sötétebb volt. A bodzák kérge leheletnyivel tompábban fénylett. A haldokló pipitér sötétebb zöldnek, vagy barnábbnak látszott. Körülötte Ugró és a falka is bejutott a kupolába.

Megkeressük a kupola középpontját, magyarázta Perrin. Ha őriznek idebent valamit, akkor az valószínűleg ott lesz.

Lassan haladtak a sűrű bokrok és a fák között. Perrin rákényszerítette az akaratát a környező tájra. Elhallgatott a száraz falevelek recsegése, és a fű sem zizegett, amikor rálépett. Mindez ráadásul természetes volt. Így kellett volna történnie. Ezért aztán így is történt.

Gyalog haladva igen sokáig eltartott volna, amíg elérnek a kupola középpontjába. Perrin ezért inkább elmozdult. Nem ugrásokkal vagy lépésekkel haladt. Megszűnt az egyik helyen létezni, és még ugyanabban a pillanatban előbukkant valahol máshol. Gondosan álcázta az illatát, bár a Mészáros nem volt farkas.

Ez egy olyan dolog, amit ki kell használnom, gondolta Perrin, miközben egyre jobban megközelítették a kupola szívét. Jóval tapasztaltabb, mint én. Bennem viszont itt van a farkas. Ezt a helyet mi álmodjuk. Ő csak egy betolakodó. Bármilyen ügyes is legyen, nem tartozik közénk.

És pontosan ezért fogok győzni.

Egyre erősebben érzett valamit. A levegő nem olyan volt, mint amilyennek lennie kellett volna. Felkúsztak egy széles hegyháton. A hegygerincen meglapulva szétnéztek a lenti tájon. Talán jó ötvenhossznyi távolságra néhány fa alkotott ligetet. Amikor Perrin a magasba pillantott, úgy vélte, hogy eljutottak a kupola kellős közepébe. A farkasok különleges módján haladva alig néhány perc leforgása alatt sokórányi járóföldet tettek meg.

Ez az, figyelmeztette a társait.

Ugróra pillantott. A farkas gondosan elrejtette az illatát, de Perrin már éppen elég jól ismerte a falkát ahhoz, hogy azonnal észrevegye Ugró aggodalmát. Nyugtalanság áradt az idős ragadozó tekintetéből és abból, ahogy egész kicsit meghajlított mellső lábakkal ott állt mellette.

Valami megváltozott.

Perrin semmit sem hallott. Semmilyen szagot sem érzett. Mégis tisztában volt a változással. A talaj remegett.

Gyerünk! üzente, és semmivé foszlott.

Tíz hosszal arrébb bukkant elő, mint ahol korábban lapult. Egy nyílvessző állt ki ott a földből. Széthasított egy jókora kavicsdarabot, és mélyen belefúródott a sziklás hegyhátba. A földből csupán a tollazata meredt ki.

A Mészáros felegyenesedett, megfordult, hogy Perrin szemébe nézhessen. Viszonylag közel álltak egymáshoz. A gyilkos szeme feketén ragyogott. Szögletes arcát árnyékok borították. A magas, izmos férfiból fenyegetés áradt. Ahogy olyan gyakran, ezúttal is mosolygott. Vagyis inkább vicsorgott. Bőrnadrágot és sötétzöld inget viselt. Az ingujját feltűrte. Fekete fából készült, gonoszságot árasztó íjat tartott a kezébe. Tegezt nem hozott magával. Ha nyílvesszőre volt szüksége, azt egyszerűen megteremtette.

Perrin az ellenfele szemébe nézett. Kihívóan közelebb lépett. Ezzel éppen eléggé elterelte a Mészáros figyelmét ahhoz, hogy a farkasok hátba támadhassák.

A Mészáros feljajdult és megpördült, amikor Zabolátlan belecsapódott. Perrin azonnal felbukkant mellettük és lesújtott a kalapáccsal. Az ellenség semmivé foszlott, a kalapács pedig mélyen belefúródott a földbe. De Perrin megérezte, hogy hova tűnt a Mészáros.

Itt volna? Az illat szerint a Mészáros pontosan ott áll, ahol ő is. A fiatalember megriadva felnézett az égre. Ellenfele ott lebegett pontosan a feje fölött. Megfeszítette az íját.

A szél, gondolta Perrin. Rendkívül erős!

Nagyot csattant a húr, de a hirtelen széllökés félresöpörte a nyílvesszőt. Perrin mellett fúródott a földbe. Neki arcizma sem rezzent. Felemelt kezében megjelent a saját íja. Megfeszítve, nyílvesszővel a húron.

A Mészáros szeme tágra nyílt, amikor Perrin elengedte a húrt. A farkasvadász eltűnt, és kicsit arrébb, a földön bukkant elő. Ugró a magasból csapott le rá. Lerántotta a földre. A férfi hörögve káromkodni kezdett, aztán eltűnt.

Itt van, mutatta Ugró az utat, egy hegy oldalát. Perrin azonnal átkerült oda. Magasba emelte a kalapácsát. A falka követte. Ellenségük egyik kezében kardot, a másikban pedig kést tartott. Perrin és a négy farkas egyszerre lendültek támadásba.

Először a fiatalember csapott le. Fülrepesztő üvöltéssel lendítette meg a kalapácsát. A Mészáros valósággal belesüllyedt a talajba. Mintha csak folyadék alkotta volna a testét. Kifolyt a rettenetes pörölycsapás alól. Meglendült a kése, és a penge keresztüldöfte Tölgytáncos mellét. Vér fröccsent. A penge továbbmozdult, és felhasította Szikrázó pofáját.

Tölgytáncosnak vonyítani sem maradt ideje. A földre zuhant, a Mészáros pedig eltűnt, amikor Perrin ismét meglendítette a kalapácsát. Szikrázó hangosan vinnyogott a fájdalom és a rémület miatt. Szertefoszlott. Legalább életben marad. Tölgytáncos viszont meghalt.

A Mészáros illata jól mutatta, hogy itt van velük. Perrin a magasba rántotta a kalapácsot, és kivédte vele a hátulról a szívét célba vevő döfést.

A vadász arcán ismét feltűnt a döbbenet.

Hangosan vicsorogva hátrálni kezdett. Gondosan szemmel tartotta a maradék két farkast, Ugrót és Zabolátlant. Az alkarja erősen vérzett ott, ahol Ugró megharapta korábban.

– Hogy került ide ez a kupola, Luc? – kérdezte Perrin. – Mutasd meg, hogy kell lebontani, és távozz! Megengedem, hogy elmenj.

– Bátor szavak egy kölyök szájából! – vicsorogta a Mészáros. – Miért nem akadályoztad meg, hogy megöljem a falkád egyik tagját?

Zabolátlan felvonyított, és dühösen támadásba lendült. Perrin pillanatnyi habozás nélkül követte. A talaj azonban remegni, rángatózni kezdett a lábuk alatt.

Nem remeg, gondolta Perrin. Szilárdan megvetette a lábát, miközben Zabolátlan a földre zuhant.

A vadász előrevetette magát. Perrin két kézzel magasba emelte a kalapácsot, hogy kivédje az ütést. A Mészáros pengéje azonban füstté vált, átsuhant a fegyver nyelén és a túloldalon ismét megszilárdult. Perrin felvonyított és megpróbált hátraugrani. A lezúduló penge azonban belemart a mellkasába. Átszakította az ingét és teljes szélességében felhasította a mellét. Iszonyatos fájdalom mart bele.

Felhördült és hátratántorodott. A Mészáros újra döfött volna, de ekkor valami rázuhant a magasból. Ugró. Az őrjöngő farkas ismét levitte a földre az ellenségüket. Ugró dühöngött. Fehéren villantak az agyarai.

A vadász káromkodva lerázta magáról a farkast. Rúgása jó húszlábnyira repítette Ugrót. Közben Zabolátlan elcsitította a föld remegését. Mindkét mellső lába megsérült.

Perrin lerázta magáról a fájdalmat. A Mészáros könnyedén irányította ezt a világot. Erős volt. Perrin úgy érezte, hogy valósággal lelassult a kalapácsa. Mintha ragacsosan besűrűsödött volna körülötte a levegő.

Ellenfele mosolygott, amikor megölte Tölgytáncost. Erre gondolva Perrint őrjöngő harag fogta el. Támadásba lendült. A Mészáros már felpattant és lefelé hátrált a hegyoldalon a facsoport felé. Perrin nem törődött a sebesülésével, hanem üldözőbe vette. A vágás nem volt elég mély ahhoz, hogy megállítsa, ám ennek ellenére ráképzelt egy kötést. Ismét ép inget viselt. A szövet a mellére szorította a kötést, és elzárta a vér útját.

A vadász nyomában belépett a fák közé. Koronájuk a magasban zárt boltozatot alkotott. A sötét árnyékok közül csapkodó indák tekeredtek elő. Perrin még csak a kisujját sem mozdította ellenük. Az indák nem tudnak így mozogni. Nem képesek hozzáérni. És valóban: amikor a kígyózó fonadékok a közelébe értek, hirtelen elkorhadtak és mozdulatlanná váltak.

A Mészáros átkozódni kezdett. Elképesztően felgyorsulva menekülőre fogta a dolgot. Csupán elmosódott árnyékot hagyott maga után. Perrin utána vetette magát. Ő is felgyorsult.

Nem tudatos döntést hozott, amikor négykézlábra állt. Egyetlen szívdobbanásnyi idővel később azonban már farkas alakjában üldözte az ellenséget. Mint ahogy a fehér szarvasra is vadászott.

A Mészáros gyors volt ugyan, de akkor is csak ember. Ifjú Bika viszont ugyanúgy a környék része volt, mint a fák, a bozót, a kövek, a folyók. Úgy hatolt keresztül az erdőn, mint a mező virágait táncra perdítő szellő. Felzárkózott a zsákmány nyomába. Egyre jobban megközelítette. A menekülőnek minden egyes tuskó akadályt jelentett, ám Ifjú Bikának szinte oda sem kellett figyelnie rájuk.

Farkas alakjában felugrott oldalra. Mancsával elrugaszkodott a fák törzsétől. Magasan szállt a kövek és a sziklák fölött. A levegőben száguldva csupán az elmosódott ragyogás jelezte az útját.

A Mészáros szagába ekkor először keveredett félelem. Eltűnt, de Ifjú Bika követte. Azon a mezőn bukkant elő, ahol a serege táborozott. A hatalmas kőkard árnyékában. A zsákmány hátranézett, hangosan átkozódott, és ismét eltűnt.

Ifjú Bika követte. Arra a helyre, ahol a fehérköpenyek táboroztak.

Egy alacsony fennsík tetejére.

A hegyhát oldalában jókora barlang látszott.

Utána egy apró tavat pillantott meg. Ifjú Bika azonban könnyedén végigfutott a víz felszínén.

Bárhova is menekült a zsákmány, a farkas a nyomában maradt. Percről percre közelebb ért hozzá. Nem maradt idejük kardokra, kalapácsokra vagy íjakra. Javában tartott a hajsza, és ezúttal Ifjú Bika volt a vadász. Ugrott…

A mező közepén nyomát sem látta a Mészárosnak. Azt viszont jól érezte, hogy hova tűnt innen a férfi. Utána mozdult, de ugyanazon a mezőn bukkant elő. Kicsit arrébb. A zsákmány szaga ott volt mindenütt. Mi történt?

Perrin megállt. Csizmába bújtatott lába belenyomódott a földbe. Zavarba jött. Megpördült. A Mészáros valószínűleg villámgyorsan összevissza ugrált ezen a mezőn, és elrejtette a nyomát. Perrin megpróbált rájönni arra, hogy melyik szagmintát kövesse.

A szagok azonban elhalványultak és összemosódtak.

– A Fény égetné meg! – kiáltotta.

Ifjú Bika, szólította meg valaki. Szikrázó. A farkas megsebesült, de Perrin tévedett, amikor azt gondolta, hogy elmenekült. Valamit megmutatott neki. Egy kéttenyérnyi hosszú, vékony ezüstrudat. A pipitér között döfte valaki a talajba.

Perrin elmosolyodott és átmozdult oda. A vérző farkas ott feküdt a különös tárgy mellett. Valamilyen ter'angreal lehetett. Úgy tűnt, hogy többtucatnyi finom, vékony drótszálból fonták össze. Kicsit olyan volt, mint egy hajfonat. A nagyjából kéttenyérnyi hosszúságú tárgyat mélyen belenyomták a puha földbe.

Perrin kihúzta a talajból. A kupola azonban nem tűnt el. Megforgatta a kezében a tövist, de képtelen volt rájönni arra, miként tüntethetné el a börtönüket. Pusztán az akaratereje segítségével megpróbálta megváltoztatni a tövis alakját. Egy egyszerű pálcává akarta változtatni. Döbbenten tapasztalta, hogy a fémtárgy ellenáll az erőfeszítéseinek. A tövis mintha csak elnyomta volna magától az ő elméjét.

Mert valójában itt van, magyarázta Szikrázó. Próbált képek segítségével megmutatni valamit. Azt, hogy ez a tárgy sokkal erősebben létezett, mint az álmok világában található legtöbb dolog.

Perrin azonban nem ért rá arra, hogy megfejtse a titkot. Mindennél fontosabb volt az, hogy eltávolítsa a kupolát. Valahogy fel kellett szabadítania a követői táborhelyét. Egy gondolattal visszaküldte magát oda, ahol belépett a kupolába.

Reményeinek megfelelően a kupola középpontja vele együtt mozgott. Pontosan ott állt, ahol belépett az ibolyaszínű falon túlra, ám a kupola helyzete megváltozott. A középpontja egészen pontosan ott volt, ahol ő is. Az áttetsző fal jóval a fiatalember feje fölött záródott össze. Bármerre is fordult, mindenütt ott látta a ragyogását.

Ifjú Bika, üzente Szikrázó. Szabad vagyok. Eltűnt a rossz.

Indulj! válaszolta Perrin. Én fogom ezt a dolgot, és megszabadulok tőle. Mindannyian menjetek másik irányba! Vonyítsatok! Zavarjátok össze a Mészárost!

A farkasok engedelmeskedtek. Perrin egy részét, a belsejében élő vadászt elkeserítette az, hogy képtelen volt saját kezűleg végezni a Mészárossal. A tövis azonban fontosabb volt ennél.

Megpróbált elmozdulni valahová máshova a kupolán túlra. Nem sikerült. Úgy tűnt, hogy még akkor is a kupola hatása alatt áll, ha közben a kezében tartja a ter'angrealt.

Ehelyett inkább a kupolán belül gondolta arrébb magát. Neald azt mondta, hogy a táborukat nagyjából tizenhat mérföld választotta el a kupola peremétől. Perrin ezért éppen ekkora távolságban bukkant elő északon. A hatalmas kupola tovább mozgott vele együtt abba az irányba. Ő újra és újra továbbugrott. Az ibolyaszínű fal követte. A középpontja mindig ott csillogott a feje fölött.

El kell vinnie valamilyen biztos helyre ezt a tövist. Egy olyan helyre, ahol a Mészáros nem találhatja meg.

Harmincötödik fejezet

A meghívás

Egwene hófehér köntösben jelent meg Tel'aran'rhiodban. A mellrészt és a szegélyeket díszítő hímzésbe nem csupán aranyszálakat szőttek, hanem apró, szabálytalan alakú, de csiszolt obszidiándarabokat is varrtak. A díszes ruha meglehetősen kényelmetlen volt, ám ez cseppet sem számított ezen a helyen.

Saját lakosztályában bukkant elő, pontosan, ahogy tervezte. Egy gondolattal átküldte magát a Sárga ajah lakrésze előtti folyosóra. Nynaeve már várt rá. Az összefont karral álló fiatal nő lényegesen egyszerűbb halvány- és sötétbarna öltözéket viselt.

– Legyél nagyon, de nagyon óvatos! – figyelmeztette Egwene. – Közülünk egyedül te küzdöttél már közvetlen módon a Kitaszítottak egyikével. A többieknél lényegesen jobban ismered Tel'aran'rhiodot. Ha Mesaana felbukkan, neked kell vezetni a támadást.

– Azt hiszem, ez menni fog – válaszolta Nynaeve, és a szája szélén halvány mosoly jelent meg. Biztosra lehetett venni, hogy menni fog neki a támadás. Éppenséggel az lett volna a szinte lehetetlen feladat, ha valaki meg akarta volna akadályozni, hogy Nynaeve támadjon.

Egwene biccentett és a barátnője eltűnt. Az egykori javasasszony a Torony Csarnoka közelében fog elrejtőzni. Onnan figyeli, hogy felbukkan-e Mesaana vagy valamelyik Fekete nővér, akik már valószínűleg értesültek a fontos találkozóról. Egwene maga is eltűnt, hogy azon a helyen bukkanjon fel a város egyik távolabbi pontján, ahol valójában sor kerül erre a megbeszélésre. A tudós asszonyokat és a szélkeresőket kérette magához.

Tar Valonban számos olyan csarnokot alakítottak ki, ahol zenés előadásokat vagy nagyszabású gyűléseket lehetett tartani. Egwene az egyik ilyet választotta ki helyszínül. A Muzsikusok útja tökéletesen megfelelt az elvárásoknak. A tágas helyiség falait borító bőrlevélfa burkolatot gondosan megmunkálták. Úgy tűnt, mintha a vendégek igazi, élő fák erdejében sétáltak volna. A teremben sorakozó székek legalább olyan gyönyörűek voltak, mint a fal díszítése. Gyönyörű, természetes alakjuk az ogier mesterek nagy tudását dicsérte. A lenyűgöző szépségű székeket körben állították fel. Valamennyi a középen elhelyezett emelvény felé fordult. A boltíves kupolát ékesítő márványberakás az éjszakai égbolton ragyogó csillagok látszatát keltette. A mennyezetet figyelemre méltó mértéktartással alakították ki. A díszítés gyönyörű volt, de nem ízléstelen.

A tudós asszonyok már meg is érkeztek: Amys, Bair és Melaine. Az utóbbi alakján nagyon is jól látszott, hogy a terhesség utolsó szakaszában jár. A kör alakú csarnok egyik felében kellőképpen megemelték a padlózatot ahhoz, hogy az ott helyet foglaló tudós asszonyok kényelmesen ülhessenek, de mégse kelljen felnézniük azokra, akik majd a székeken foglalnak helyet.

Leane, Yukiri és Seaine a tudós asszonyokkal szemben ültek le. Mindannyian Elayne álomter'angrealjának másolatát hozták magukkal. A három nő alakja elmosódottnak, szinte anyagtalannak tűnt. Elméletileg Elayne érkezésére is számítottak, ám ő jelezte: elképzelhető, hogy nem lesz képes fókuszálni és átjutni Tel'aran'rhiodba.

Az aes sedaiok és a tudós asszonyok gondosan szemügyre vették egymást. Viszonylag ügyesen titkolták kölcsönös ellenszenvüket. Az aes sedaiok szerint a tudós asszonyok csupán hellyel-közel kiképzett vadak voltak, míg a tudós asszonyokat felháborította az aes sedaiok állítólagos beképzeltsége.

Egwene érkezésének pillanatában a terem kellős közepén sötét bőrű, fekete hajú nők csoportja bukkant elő. A szélkeresők gyanakodva körülnéztek. Siuan beszámolt arról, hogy a tengeri nép leányait tanítva megismerhette a hajósok legendáit Tel'aran'rhiodról és a birodalom veszélyeiről. Mindezek a rémségek persze egy pillanatig sem riasztották el a szélkeresőket attól, hogy minden megtanulhatót elsajátítsanak az Álmok Világáról, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy az valóban létezik.

A szélkeresők élén egy magas, karcsú nő állt. Összevont szemöldökkel nézett körül. Az elegáns, hosszú nyakú teremtés orrát finoman megmunkált lánc kötötte össze a bal fülével. A láncról rengeteg medál lógott. Az érkezők vezetője alighanem Shielyn lehetett. Nynaeve már beszámolt róla Egwene-nek. Három társa egyike egy éltes asszonyság volt, akinek már fehér tincsek vegyültek a fekete fürtjei közé. Nynaeve beszámolóját és a tengeri nép leveleit figyelembe véve alighanem Renaile lehetett az érkező. Az amyrlin egészen eddig azt gondolta, hogy az idős nő lehet a szélkeresők vezetője. Most azonban úgy tűnt, hogy Renaile szinte meghunyászkodott a társai előtt. Lehetséges lett volna, hogy már nem ő a hajók úrnőjének saját szélkeresője?

– Üdvözöllek benneteket! – köszöntötte Egwene a vendégeit. – Kérlek, foglaljatok helyet!

– Állni fogunk – válaszolta Shielyn. A hangjából feszültség érződött.

– Ezek mégis kicsodák, Egwene al'Vere? – kérdezte Amys. – Kisgyerekeknek nem lenne szabad átjönniük Tel'aran'rhiodba. Ez a hely sokkal veszélyesebb egy elhagyott borzodúnál, ahol a kedvük szerint játszadozhatnának.

– Kisgyerekek? – kérdezte Shielyn.

– Ti csak gyerekek vagytok itt, vízföldi.

– Amys, kérlek! – vágott Egwene a szavába. – Én adtam nekik kölcsön a ter'angrealokat, hogy idejöhessenek. Szükséges lépés volt.

– Az Álmok Világán kívül is találkozhattunk volna! – méltatlankodott Bair. – Még egy tomboló csatatér kellős közepe is biztonságosabb, mint ez a hely.

Tény, hogy a szélkeresők nem igazán tudtak mit kezdeni Tel'aran'rhiod különös szabályaival. A ruhájuk színe folyamatosan változott. Egwene döbbenten látta, hogy Renaile blúza egészen egyszerűen semmivé foszlott. A látványtól kissé elpirult, pedig Elayne korábban már említette, hogy odakint a nyílt vízen a tengeri nép gyermekei, a férfiak és a nők egyaránt félmeztelenül járnak. A következő pillanatban Renaile már újra blúzt viselt. A szélkeresők ékszerei ugyanolyan gyorsan változtak, mint a ruházatuk.

– Oka van annak, hogy azt tettem, amit tettem, Amys – folytatta Egwene, majd maga is leült. – Shielyn din Sabura Éjjeli Vizeket és a nővéreit is felvilágosítottuk arról, hogy milyen veszélyek leskelődhetnek ezen a helyen. Elfogadták azt, hogy felelősek a saját biztonságukért.

– Ez pont olyan, mintha egy égő mécsest meg egy olajjal teli dézsát adtál volna egy gyereknek – morogta halkan Melaine. – Csak azért, hogy utána azzal kérkedhess, hogy innentől kezdve ő a felelős a saját biztonságáért.

– Még sokáig kell hallgatnunk ezt a torzsalkodást, anyám? – kérdezte Yukiri.

Egwene vett egy mély lélegzetet.

– Mindenkit arra kérek, hogy tanúsítson önmérsékletet! Hiszen ti a népetek vezetői vagytok. Olyan nők, akiknek a bölcsessége és a vakmerősége közismert tény. Miért ne lehetnénk egy kicsit udvariasabbak egymással?

Aztán Egwene a tengeri nép küldöttei felé fordult.

– Shielyn szélkereső, elfogadtátok a meghívásomat. Akkor most csak nem fogjátok semmibe venni a vendégszeretetemet azzal, hogy nem ültök le a tárgyalás során.

A fekete hajú nő habozni látszott. Büszkén, magabiztosan állt a teremben. A tengeri nép képviselőit felbátorították az elmúlt időszak tapasztalatai. Kezdték kiismerni az aes sedaiokat. Egwene-t egy pillanatra elfogta a harag. A legcsekélyebb mértékben sem tetszettek neki azok a feltételek, amelyeket a társai elfogadtak a Viharok Táljának megszerzéséért cserébe. Nynaeve és Elayne meglehetősen felelőtlenül viselkedett az alkudozás során. Hiszen…

De nem. Ők mindent megtettek, amire csak képesek voltak. Ráadásul iszonyatos teher nehezedett rájuk. Ezenfelül a tengeri néppel alkudozni csupán egy hajszálnyival volt egyszerűbb dolog, mint ha valaki megpróbálta volna átverni magát a Sötét Nagyurat.

Shielyn végül kurtán biccentett. Miközben a válaszán gondolkozott, többször is megváltozott a blúza színe. Végül borvörös öltözék mellett döntött. Az ékszerei is hol eltűntek, hol pedig újra felbukkantak.

– Hát legyen. Az adósaid vagyunk, amiért megajándékoztál minket ezzel a hellyel. Élünk a felkínált vendégszeretettel.

Kihagyott egy széket Egwene és a többi aes sedai mellett, de a társaival együtt azért csak leült.

Az amyrlin végre ismét levegőt mert venni. Egyetlen gondolattal alacsony asztalkákat hozott létre a semmiből. A teli csészékből a forró tea aromás illata áradt. A szélkeresők összerezzentek, a tudós asszonyoknak viszont szempillájuk sem rezzent. Amys előrehajolt, felemelte a csészéjét, és abban a rózsasziromtea helyét valamilyen jóval sötétebb ital vette át.

– Akkor talán most elmondhatnád, hogy miért is gyűltünk itt össze – szólalt meg Bair, majd belekortyolt a teájába.

A tengeri nép képviselői az asztalon hagyták a csészéiket, az aes sedaiok viszont megkóstolták a felkínált italt.

– Sejtettük, hogy előbb-utóbb sor kerül majd rá – válaszolta Shielyn. – Ez az összecsapás elkerülhetetlen, bár én magam azt szeretném, ha más irányba fújnának a szelek.

– Akkor ideje őszintén beszélni – figyelmeztette Yukiri. – Miről is van szó?

Shielyn Egwene-re összpontosította a figyelmét.

– Számtalan évszak telt el, és számtalan alkalommal váltakozott az apály a dagállyal azóta, hogy eltitkoltuk a szélkeresés igazi természetét az aes sedaiok elől. A Fehér Torony csak beszívja a levegőt, de ki már nem fújja. Aki belép ide, az soha többé nem távozhat. Most viszont már tudtok rólunk. Igényt tartotok ránk. Nem tudjátok elfogadni azt, hogy létezhetnek olyan fókuszálni tudó nők, akiknek nem ti parancsoltok.

Az aes sedaiok elkomorodtak. Egwene jól látta a szeme sarkából, hogy Melaine viszont egyetértően bólogat. A szélkereső ugyan igazat mondott, ám csupán a dolog egyik oldalát világította meg a szavaival. Ha tisztában lettek volna azzal, hogy mennyire hasznos, amit a Fehér Toronyban tanulhatnak, ha megértenék, hogy milyen fontos az, hogy az emberek tudják, valaki törődik a nagyvilág fókuszálóival és a megfelelő kiképzésben részesíti őket…

Ő maga is érezte, hogy ezekkel az érvekkel nem menne semmire. A tengeri népnek megvoltak a maga hagyományai. A Fehér Torony előírásai és szabályai nélkül is remekül használták a saját fókuszálóikat. Egwene maga nem töltött olyan sok időt a tengeri nép oldalán, mint Nynaeve vagy Elayne, de elolvasta a részletes beszámolókat. A szélkeresők ugyan nem ismerték a fonatok számos változatát, ugyanakkor viszont meghatározott esetekben – mindenekelőtt akkor, ha a Levegővel kellett dolgozniuk – a tudásuk nagyságrenddel meghaladta azt, amire az aes sedaiok általában képesnek bizonyultak.

Megérdemelték tehát, hogy őszinte legyen hozzájuk. Hiszen talán nem az igazság volt a Fehér Torony és a Három Eskü legértékesebb kincse?

– Bölcs szavakat mondtál, Shielyn din Sabura Éjjeli Vizek – szólalt meg. – És talán a néped is bölcsen tette, hogy megőrizte titkait az aes sedaiok elől.

Yukiri hangosan felhördült. Egy aes sedaitól meglehetősen váratlan volt ez az érzelemnyilvánítás. Shielyn viszont megdermedt.

A fülét az orrával összekötő láncocskán halkan csilingelni kezdtek a medálok. A blúza színe hirtelen kékké változott.

– Micsoda?

– Bizony, talán bölcsen cselekedtetek – magyarázta tovább Egwene. – Távol álljon tőlem, hogy megkérdőjelezzem a korábbi amyrlinek szándékait és döntéseit. Ugyanakkor viszont ezt a kérdést igenis meg kell vitatnunk. Talán túlságosan is nagy elszántsággal törekedtünk arra, hogy a befolyásunk alatt tartsuk mindazokat a nőket, akik képesek felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Nyilvánvaló, hogy a szélkeresők remekül megoldották a saját képzésüket. Úgy vélem, hogy a Fehér Torony sokat tanulhat majd tőletek.

Shielyn hátradőlt a székben. Feszülten figyelte Egwene arcát. Az amyrlin a szélkereső szemébe nézett. Gondosan ügyelt arra, hogy ne látszódjon semmilyen érzelem sem az arcán. Így majd látni fogja, hogy határozott vagyok, gondolta. Látni fogja, hogy őszintén beszélek. Nem csupán hízelgek. Aes sedai vagyok. Minden szavam igaz.

– Hát akkor – szólalt meg Shielyn –, talán köthetünk egy olyan üzletet, ami lehetővé teszi, hogy kiképezzük a Torony asszonyait.

Egwene elmosolyodott.

– Erősen reméltem, hogy felismeritek, milyen előnyökkel járhat ez.

A mellette ülő három aes sedai alig leplezett felháborodással bámulta a vezetőjüket. Előbb-utóbb ők is belátják majd a javaslat ésszerűségét. Egy tárgyalás során mindig az kerekedik felül, aki képes meglepni a partnereit. Egwene tudta, hogy mire számítanak a szélkeresők. Éppen ezért egészen másként viselkedett.

– Ugyanakkor viszont ti magatok is elismeritek, hogy a Fehér Torony számos olyan dolgot tud, amivel ti nem vagytok tisztában – folytatta. – Hiszen különben nem próbálnátok meg alkut kötni velünk. Nem ragaszkodnátok ahhoz, hogy a nővéreim kiképezzék a szélkeresőket.

– Nem hatálytalanítjuk azt a megegyezést! – tiltakozott azonnal Shielyn. A blúza színe halványsárgává változott.

– Ennek még a gondolata sem merült fel bennem – válaszolta Egwene. – Nagyon is helyénvaló, hogy most már aes sedai tanárok élnek köztetek. Azok a nővéreim, akik megkötötték veletek ezt az üzletet, nem is tudták, hogy milyen fontos dolgot értek el.

Minden egyes szava megfelelt a valóságnak. A hallgatósága azonban nagyon is gondolhatta azt, hogy ő maga akart aes sedaiokat küldeni a tengeri nép hajóira. Shielyn még jobban elkomorodott. Hátrább húzódott a székében. Egwene azt remélte, hogy a tengeri nép képviselője épp lázasan gondolkozik. Talán feltámad benne a gyanú, hogy mégsem ők arattak hatalmas diadalt, amikor megalkudtak a Viharok Táljáról. Lehet, hogy besétáltak az aes sedaiok csapdájába?

– Jómagam éppenséggel úgy érzem, hogy ez a korábbi megállapodásunk nem is volt eléggé átfogó – folytatta, majd a tudós asszonyok felé fordult. – Amys, ugye hajlandó vagy tanúsítani azt, hogy az aes sedaiok olyan dolgokat is tudnak a fonatokról, amelyekkel a tudós asszonyok nincsenek tisztában?

– Ostobaság volna, ha nem ismerném el az aes sedaiok nagy tudását ezen a területen – válaszolta Amys óvatosan. – Igen sok időt töltenek a fonataikat gyakorolva. Ugyanakkor léteznek olyan dolgok, amelyeket mi ismerünk, ők viszont nem.

– Ez így igaz – válaszolta Egwene. – Amikor a tudós asszonyok tanítványa voltam, jóval többet tanultam meg arról, hogyan kell az embereket vezetni, mint az alatt az egész idő alatt, amit a Fehér Toronyban töltöttem. Ezenkívül nagyon hasznosnak bizonyult, ahogy felkészítettetek Tel'aran'rhiodra és az Álmodásra.

– Ebből ennyi elég legyen! – szólt közbe Bair. – Ne kerteljünk tovább! Az első pillanattól kezdve csak egy háromlábú gyíkot hajszolunk. Böködjük, böködjük a pálcáinkkal, és kíváncsian bámuljuk, hogy képes-e még továbbsántikálni.

– Meg kell osztanunk a tudásunkat egymással – jelentette ki Egwene. – Mindannyian olyan nők vagyunk, akik képesek fókuszálni. E három közösségnek szövetséget kell kötnie.

– Amit majd a Fehér Torony irányítana, ha nem tévedek – szúrta közbe Shielyn.

– Én csupán arról beszélek – ellenkezett Egwene –, hogy igen bölcs dolog, ha megosztjuk a tudásunkat a többiekkel. Ha tanulunk egymástól. Tudós asszonyok, a Fehér Toronyból beavatottakat küldök hozzátok, akiket kiképezhettek. Rendkívül hasznos volna, ha megtanítanátok őket arra, miként viselkedjenek Tel'aran'rhiodban.

Annak meglehetősen csekély volt a valószínűsége, hogy az aes sedaiok soraiban felfedeznének még egy hozzá hasonló Álmodót. Persze nem teljesen kizárt. Az Álmodás rendkívül ritka képességnek számított. Addig is azonban igen nagy előnyökkel járna, ha a nővérek egy részét felkészítenék Tel'aran'rhiodra. Még akkor is, ha csak ter'angrealok segítségével juthatnának be oda.

– Szélkeresők – fordult Egwene a másik csoport felé. – Hozzátok is elküldeném a nővéreinket. Mindenekelőtt azokat, akik tehetségesnek bizonyultak a Levegővel. Megtanulnák tőletek, hogyan kell a szeleket irányítani.

– Cseppet sem könnyű dolog elindulni a szélkeresők útján – ellenkezett Shielyn. – Azt hiszem, hogy a Fehér Toronyban elpuhult nővéreidnek nem tetszik majd a mi kemény életünk.

Egwene „elpuhult” feneke még mindig emlékezett arra, milyen kegyetlenül elpáholták a Fehér Toronyban.

– Nem vonom kétségbe azt, hogy nehéz lesz az átállás – válaszolta. – Ugyanakkor viszont az is kétségtelen, hogy már csak ez a változás is igen nagy hasznot ígér.

– Úgy vélem, megoldható a dolog – bólintott előrehajolva Shielyn. A hangjában izgalom csengett. – Mindezért persze természetesen fizetni kell.

– Csak azt kérjük, amire mi magunk is hajlandóak vagyunk – válaszolta Egwene. – Megengedem nektek, hogy néhány tanítványotokat elküldjétek a Fehér Toronyba, ahol kiképezzük őket.

– Már így is küldünk nőket hozzátok.

Az amyrlin elfintorodott.

– Ezekre a jelképes áldozatokra csupán azért kerül sor, nehogy gyanakodni kezdjünk a szélkeresőkre. A tengeri nép leányai gyakran elzárkóznak a többiektől, vagy éppenséggel vonakodva jönnek. Ennek a hagyománynak véget vetek. Nem látom semmi értelmét annak, hogy megfosszam a népedet ezektől a lehetséges szélkeresőktől.

– Akkor mégis mi lenne a különbség? – tudakolta Shielyn.

– A hozzánk küldött leányok a kiképzésük befejeztével szabadon visszatérhetnek közétek – magyarázta Egwene. – Tudós asszonyok, azt szeretném, hogy az aielek is küldjenek tanítványokat hozzánk. De nem ám vonakodó asszonyokat! Nem azért, hogy aes sedai legyen belőlük. Olyanok jöjjenek, akik tanítanak, és közben megismerik a módszereinket. Ők is nyugodtan hazatérhetnek, ha a kiképzésük után ez az óhajuk.

– Ezt azért nem bízhatjuk teljes mértékben rájuk! – ellenkezett Amys. – Aggodalommal tölt el a gondolat, hogy a hozzátok küldött leányaink közül néhányan esetleg túlságosan is hozzászokhatnának az elpuhult vízföldiek életmódjához.

– Csak nem akarod arra kényszeríteni őket, hogy… – tiltakozott volna az amyrlin, Bair azonban a szavába vágott:

– Azok a nők továbbra is a tudós asszonyok tanítványai maradnak, Egwene al'Vere. Olyan gyermekek, akiknek be kell fejezniük a kiképzésüket. Feltéve, ha egyáltalán elfogadjuk a javaslatodat. Van benne valami, amitől görcsölni kezd a gyomrom, mintha egynapi koplalás után hirtelen túl sokat ettem volna.

– Ha megengedjük, hogy az aes sedaiok horgai a tanítványaink húsába fúródjanak, akkor nem lesz könnyű visszaszereznünk őket – jelentette ki Melaine.

– És miért kellene visszaszereznetek őket? – kérdezte Egwene. – Hát nem látod, hogy ki ül előtted, Melaine? Egy Amyrlin-trón, akit az aielek képeztek ki. Milyen hatalmas előnyökkel járna a népedre nézve az, ha több olyan aes sedai is akadna, mint amilyen én vagyok! Olyan nővérek, akik megértik a ji'e'tohot és a Háromszoros Földet, akik tisztelik a tudós asszonyokat, ahelyett hogy vetélytársaknak vagy vadaknak tartanák őket?

A három aiel zavart arccal összenézett.

– És mi a helyzet veled, Shielyn? – folytatta Egwene. – Mennyit érne a néped számára az, hogy olyan amyrlin irányítsa a Fehér Tornyot, aki mellettetek tanult és a barátjának tekint? Aki tiszteli a hagyományaitokat?

– Annak meglenne a maga értéke – ismerte be Shielyn. – Feltételezve persze, hogy elfogadhatóbb természetű nőket küldenél hozzánk, mint amilyenekkel eddig alkalmunk volt találkozni. Eddig még egyetlen olyan aes sedaival sem találkoztam, akinek ne használt volna az, hogy néhány napig lelógattuk a főárbocról.

– Ennek az az oka, hogy ti ragaszkodtatok az aes sedaiokhoz – magyarázta Egwene. – Ők viszont valósággal belekövültek a hagyományaikba. Mi volna, ha helyettük inkább beavatottakat küldenénk hozzátok? Ők sokkal rugalmasabbak lennének.

– Helyettük? – csattant fel azonnal Shielyn. – Arról a megállapodásról nem kívánunk tárgyalni.

– Pedig tárgyalhatnánk – felelte Egwene. – Ha megengednénk a tengeri nép leányainak, hogy a kiképzésük befejeztével hazatérjenek hozzátok, ha nem ragaszkodnánk ahhoz, hogy a Toronyban maradjanak, akkor nektek sem lenne olyan nagy szükségetek aes sedai tanítókra.

– Erről egy különálló megállapodást kell kötnünk – rázta meg a fejét Shielyn. – Jómagam pedig nem is számítok könnyű alkudozásra. Az aes sedaiok ugyanolyan kígyók, mint amilyeneket az ujjuk körül viselnek.

– És mi lenne, ha az ajánlatomat azokkal az álomter'angrealokkal édesíteném meg, amelyeket kölcsönkaptatok? – kérdezte Egwene.

Shielyn a kezére pillantott. A valódi világban egy olyan ter'angreal volt a kezében, amelyik segítségével a Szellemet fókuszáló nő képes volt belépni Tel'aran'rhiodba. Egwene nem adott a szélkeresőknek azok közül a ter'angrealok közül, amelyek – hála Elayne szorgos kísérletezésének – már azt is lehetővé tették, hogy valaki fókuszálás nélkül léphessen be az Álmok Világába. Ez utóbbi tárgyak sokkal sokoldalúbbak, ezáltal pedig lényegesen erősebbek voltak. Ajánlatosabb volt az ilyesmit titokban tartani.

– Tel'aran'rhiodban bárhová eljuthattok – folytatta előrehajolva Egwene. – Utaznotok sem kell, és mégis találkozhattok távoli barátaitokkal. Kikémlelhetitek a rejtett titkokat. Titokban találkozhattok, akivel csak akartok.

– Igen veszélyes dolgokat javasolsz, Egwene al'Vere! – figyelmeztette Amys szigorúan. – Ha ezeket a nőket csak úgy beengeded az Álmok Világába, akkor az pontosan ugyanolyan veszélyekkel jár, mintha egy csapat vízföldi gyermek felügyelet nélkül szaladgálna a Háromszoros Földön.

– Nem tarthatod meg ezt a helyet magadnak, Amys – ellenkezett az amyrlin.

– Nem vagyunk annyira önzőek – válaszolta a tudós asszony. – A biztonságuk miatt aggódom.

– Ez esetben viszont az volna a legjobb, ha a tengeri nép néhány tanítványát elküldené hozzátok, hogy kiképzést nyerhessenek a tudós asszonyoktól – tűnődött Egwene. – Ti pedig cserében elküldhetnétek hozzájuk a tanítványaitokat.

– Hogy hajókon éljenek? – hördült fel halálra válva Melaine.

– Hogyan lehetne másként, jobb módon legyőzni a víz iránti rettegéseteket?

– Mi nem félünk a víztől! – csattant fel Amys. – Nagyon is tiszteljük. Ti vízföldiek…

A tudós asszony mindig is úgy beszélt a hajókról, ahogy egy átlagos ember a ketrecbe zárt oroszlánt emlegette volna.

– Akárhogy is – fordult vissza Egwene a tengeri nép felé –, ha egyezséget kötünk, a ter'angrealok a tietek lehetnek.

– Már nekünk adtad ezeket! – figyelmeztette a szélkereső.

– Csupán kölcsönkaptátok őket, Shielyn. Ahogy azt világosan és egyértelműen a tudtotokra adták, amikor átvettétek őket.

– És örökre nekünk adnátok? – kérdezte Shielyn. – Mi van azzal az ostoba állásponttal, amelyik szerint minden ter'angreal a Fehér Torony tulajdona?

– Ez a szabály nagyon is fontos és hasznos, mert a segítségével meg lehet akadályozni azt, hogy a felfedezője megtartsa a váratlanul előkerülő ter'angrealokat – magyarázta Egwene. – Ilyen módon kivehettük az együgyű kereskedők vagy földművesek kezéből az adott esetben életveszélyes tárgyakat. Én magam azonban hajlandó volnék arra, hogy hivatalosan is kivételt tegyek a szélkeresők és a tudós asszonyok esetében.

– Akkor tehát az üvegoszlopok… – töprengett Amys. – Kíváncsian vártam, hogy az aes sedaiok mikor fogják bejelenteni az igényüket rájuk.

– Kétlem, hogy arra valaha is sor kerülne – felelte Egwene. – Ugyanakkor viszont erős a gyanúm, hogy az aielek megnyugvással értesülnének arról, hogy hivatalosan is bejelentjük: mindezek a ter'angeralok – az összes nálatok lévő – jogosan titeket illetnek meg. Valamint azt, hogy a nővérek nem tarthatnak igényt rájuk.

E szavakat hallva a tudós asszonyok komolyan elgondolkodtak.

– Én akkor is furcsának találom ezt az egészet – szólalt meg Bair. – Hogyan kaphatnának teljes értékű kiképzést aielek a Fehér Toronyban, ha nem lesz belőlük aes sedai? Eddig nem így mentek a dolgok.

– Változófélben van a világ, Bair – figyelmeztette Egwene halkan. – Odahaza, Emondmezőn volt egy gyönyörű virágokkal teli földdarab a patak közelében. Az apám nagyon szeretett arra sétálni, hogy gyönyörködjön a virágokban. Amikor azonban megépítették az új hidat, egyre többen vágtak át azon a földterületen. Az apám éveken át küzdött azért, hogy távol tartsa a híd felé igyekvőket. Táblákat rakott ki. Alacsony kerítéssel vette körül a virágokat. Semmit nem ért az egész. Ekkor aztán eszébe jutott valami. Jókora kövekből szép, egyenes utat épített a virágágyások között. A virágok attól kezdve az út két oldalán nyíltak. Az emberek a kikövezett utat használták, és nem taposták le a növényeket.

Ha ütött a változás órája, sikoltozhatsz a felháborodottságtól és megpróbálhatod erővel elérni azt, hogy a dolgok változatlanul maradjanak. Ennek azonban többnyire az a vége, hogy téged döngölnek a talajba. Amennyiben azonban képes vagy a változások irányítására, akkor azok téged fognak szolgálni. Ugyanúgy, ahogy az Egyetlen Hatalom is szolgál minket, de csak azután, hogy teljesen átadtuk magunkat neki.

Sorban minden nő szemébe belenézett.

– Az itt jelen lévő három közösségnek már régen együtt kellene működnie. Közeledik az Utolsó Csata. Az Újjászületett Sárkány azzal fenyegetőzik, hogy szabadon engedni a Sötét Nagyurat. Ha pedig mindez nem volna elegendő ok, ott van még egy másik közös ellenségünk is: az az erő, amelyik egyaránt elpusztítaná az aes sedaiokat, a szélkeresőket és a tudós asszonyokat.

– A seanchanok – bólintott Melaine.

Renaile hátrább ült, mint a többi szélkereső. Meghallva az ellenség nevét, halkan felsziszegett. Megváltozott az öltözéke, és a következő pillanatban már páncélt viselt, a kezében kard csillant. Persze csupán egy pillanatig.

– Így igaz – bólintott Egwene. – Közösen elég erősek vagyunk ahhoz, hogy legyőzzük őket. Külön-külön…

– Meg kell gondolnunk ezt az ajánlatot! – vágott a szavába Shielyn. Egwene felfigyelt a teremben fújó szélre. Mintha csak a tengeri nép valamelyik asszonya véletlenül támasztott volna szellőt. – Egy későbbi megbeszélés során talán majd ígéretet is tehetünk. Ha erre sor kerül, a következő feltételeket támasztjuk: évente két tanítványt küldünk hozzátok, és a ti két tanítványotok eljön közénk.

– De nem a leggyengébbeket! – figyelmeztette Egwene. – A legtehetségesebb lányokat akarom.

– Te pedig ugyanilyeneket küldesz? – kérdezte Shielyn.

– Igen – felelte az amyrlin.

Kezdetben kettő is megteszi majd. Amikor pedig nyilvánvalóvá válik, hogy milyen hasznos ez az elképzelés, akkor úgyis megnövelik a résztvevők létszámát. Egyelőre azonban be kellett érnie a két tanítvány cseréjével.

– És velünk mi lesz? – kérdezte Amys. – Nekünk milyen szerep jut ebben az „alkuban”?

– Két beavatott, két tanítványotokért cserébe – magyarázta Egwene. – A tanulás időszaka legkevesebb hat hónap, ám két évnél többet nem vehet igénybe. Amikor a nővéreink tőletek tanulnak, akkor a tanítványaitoknak tekintjük őket, és el kell fogadniuk a ti szabályaitokat.

Habozva folytatta:

– A kiképzés végén valamennyi tanítványnak és beavatottnak vissza kell térnie a népéhez legkevesebb egy esztendőre. Ha ez időszak elteltével a tanítványaitok úgy döntenek, hogy mégiscsak beállnának az aes sedaiok közé, akkor visszajöhetnek hozzánk. Ugyanez vonatkozik a nővéreinkre. Ha esetleg úgy döntenének, hogy helyettünk inkább titeket választanának.

Bair megfontoltan bólintott.

– Talán akadnak majd közöttük olyan nők is, akik a módszereinket látva hozzád hasonló módon megértik, hogy azok bizony többet érnek. Milyen kár, hogy elveszítettünk téged!

– Nekem másutt volt a helyem – felelte Egwene.

– Elfogadjátok, hogy közöttünk is ugyanez legyen érvényes? – fordult Shielyn a tudós asszonyok felé. – Megfelel nektek ez az alku? Hasonló módon, kettőt kettőért?

– Ha a beleegyezésünket adjuk a megállapodásba – bólintott Bair, majd a többi tudós asszony felé fordult –, akkor veletek is ugyanúgy járunk el. Előtte azonban meg kell beszélnünk a dolgot a többi tudós asszonnyal.

– Na és mi a helyzet a ter'angrealokkal? – kérdezte Egwene felé visszafordulva Shielyn.

– Azok a tieitek lehetnek – válaszolta az amyrlin. – Cserébe ti felmentetek minket az ígéretünk alól. Többé nem kell nővéreket küldenünk hozzátok, mi pedig megengedjük, hogy a jelenleg közöttünk tartózkodó leányaitok hazatérhessenek. A megállapodásunk természetesen csak akkor érvényes, ha a társaitok is jóváhagyják azt, nekem magamnak pedig először még be kell nyújtanom a Torony Csarnoka elé.

Persze az amyrlin határozata felért egy törvénnyel. Ha azonban a Csarnoknak nem tetszett egy döntés, akkor megpróbálhatta levegőnek nézni a meghozott törvényeket. A tanítványok cseréje kellően fontos ügy volt ahhoz, hogy szükség legyen a Csarnok támogatására. Ráadásul Egwene pontosan azt akarta, hogy a Csarnok kötelezze el magát. Ez különösen azok után volt fontos, hogy ő nyíltan felszólította a Torony Csarnokát arra, hogy vessenek véget a titkolózásnak, és a jövőben működjenek együtt.

Nagyjából biztosra vette, hogy a társai el fogják fogadni ezt a javaslatot. Az aes sedaiok húzni fogják ugyan az orrukat a ter'angrealok miatt, de hát ugyanígy fintorogtak, amikor kiderült, hogy a Viharok Tálja megszerzése miatt milyen egyezségre kényszerültek a tengeri néppel. Szinte bármire hajlandóak lettek volna, csak hogy hatályon kívül helyezzék azt a megállapodást.

– Úgy tudtam, nem akarod továbbra is megengedni azt, hogy a nővérek kiképezzenek minket – jelentette ki Shielyn igencsak elégedetten.

– Melyik megoldást tartod a jobbnak? – kérdezte Egwene. – Azt, amikor olyan nők mennek oda hozzád, akik nem csupán nagyon gyengék, de ráadásul büntetésnek is tekintik a rájuk kiszabott feladatot, vagy pedig azt, hogy a saját nővéreid térnek vissza hozzátok, miután mindent megtanultak tőlünk, amit csak meg lehet tanulniuk? Akik büszkék arra, hogy a tudásukat megoszthatják veletek?

Egwene már korábban is gondolt arra, hogy a saját népükből származó aes sedaiokat küldjön el azokra a hajókra, ha nem jön létre a megállapodás. Azzal a megoldással eleget tett volna az alku szavainak, ráadásul mindenki sokkal jobban járt volna.

Most azonban erősen remélte azt, hogy ezzel az új egyezséggel felülírhatják a régit. Nagyon is úgy érezte, hogy nem tarthatják a Toronyban a tengeri nép leányait. Legalábbis azokat nem, akik visszavágytak a népük hajóira. A világ valóban megváltozott. A szélkeresők létezését többé már nem kellett eltitkolni. Nem volt értelme görcsösen ragaszkodni a régi hagyományokhoz.

– Megvitatjuk a kérdést – biccentett Shielyn.

Intett a társainak, és a szélkeresők semmivé foszlottak. Tényleg gyorsan tanultak.

– Veszélyes táncba kezdtünk, Egwene al'Vere – jelentette ki Amys, miközben felállt és megigazította a kendőjét. – Volt idő, amikor az aielek büszkén szolgálták volna az aes sedaiokat. Ez az idő azonban már elmúlt.

– Csupán egy álom, Amys, hogy olyan nőkre bukkansz, akikről beszéltél – felelte Egwene. – A valódi élet néha sokkal kiábrándítóbb, mint az álmok. Ha azonban tisztességesen megállod a helyedet a valóságban, akkor tudhatod, hogy tényleg sikerült valamit elérned.

A tudós asszony bólintott.

– Valószínűleg el fogjuk fogadni ezt a megállapodást. Szükségünk van arra, hogy mindent megtanuljunk az aes sedaioktól.

– A legkeményebb leányainkat küldjük el – tette hozzá Bair. – Olyan nőket, akiket nem fog megrontani a vízföldiek elpuhultsága.

A tudós asszony ezzel senkit sem sértegetett. Ő szilárdan meg volt győződve arról, hogy a vízföldiek kivétel nélkül puhányok. Vagyis csupán a nyilvánvaló dolgot mondta ki.

Amys is bólintott.

– Helyénvaló dolog az, amire készülsz. Persze csak akkor, ha nem próbálsz meg acélszalagokkal magadhoz kötni minket.

Eszem ágában sincs, Amys, gondolta Egwene. Még hogy acélszalagokkal! Selymet fogok használni.

– Akkor ezt megbeszéltük – jelentette ki Bair. – Még midig akarod, hogy maradjunk? Valamilyen csatáról beszéltél…

– Pontosan – felelte Egwene. – Remélhetőleg harcolni fogunk.

A riasztásra eddig hiába várt. A csend azt jelentette, hogy Nynaeve és Siuan egyetlen hallgatózó ellenséget sem vett észre. Csődöt mondott volna a terve?

A tudós asszonyok egy biccentéssel nyugtázták a kijelentését, aztán arrébb vonulva csendben tanácskozni kezdtek. Egwene odalépett a többi aes sedaihoz. Yukiri felkelt.

– Nem tetszik ez az egész, anyám – jelentette ki halkan, és hűvös pillantást vetett a tudós asszonyok irányába. – Nem igazán hiszem, hogy a Csarnok elfogadja a javaslatodat. Sokak sziklaszilárd meggyőződése szerint mi vagyunk az Egyetlen Hatalommal működő dolgok kizárólagos tulajdonosai.

– A Csarnok meghajlik az értelmes érvek előtt – ellenkezett Egwene. – A Viharok Tálját már amúgy is visszaadtuk a tengeri népnek. Ráadásul Elayne újra felfedezte, hogyan lehet ter'angrealokat készíteni. Csak idő kérdése, hogy olyan sok legyen belőlük, hogy már a számon tartásuk is komoly erőfeszítést jelentsen.

– De hát Elayne is aes sedai, anyám! – figyelmeztette zavart arccal Seaine. – Őt csak kordában lehet tartani.

– Talán igen – felelte Egwene halkan. – Ugyanakkor viszont nem tartjátok igencsak különösnek, hogy ilyen hosszú idő után váratlanul milyen sok képesség bukkant fel újra? És ez a rengeteg felfedezés? Rólam kiderül, hogy Álmodó vagyok, Elayne ter'angrealokat készít. Itt van a Jövendölés. Rengeteg ritka képesség bukkant fel. Végéhez közeledik egy korszak, és változófélben van a világ. Kétlem, hogy egyedül Elayne lesz képes arra, amit tud. Mit teszünk majd, ha a tudós asszonyok, vagy a tengeri nép egyik leánya kezd el ter'angrealokat készíteni?

Három társa komoran, némán figyelte.

– Ennek ellenére is helytelen volna lemondanunk róluk, anyám – jelentette ki végül Yukiri. – Kellő erőfeszítés árán igenis az irányításunk alá tudnánk vonni a tudós asszonyokat, és a szélkeresőket is.

– És mi a helyzet az asha'manekkel? – kérdezte Egwene egészen halkan. Bár megpróbált ügyelni az érzelmeire, a hangjába mégis leheletnyi rosszkedv vegyült. – Ragaszkodni fogunk ahhoz, hogy a férfiak számára készített valamennyi angrealt és sa'angrealt is mi kapjuk meg, pedig nem is tudjuk használni őket? És mit teszünk majd akkor, ha éppen az asha'manek között tanulja meg valaki, hogyan kell ilyen tárgyakat létrehozni? Rákényszerítjük őket arra, hogy minden alkotásukat átadják nekünk? Képesek lennénk erre?

– Én… – kezdte volna Yukiri, Leana azonban fejcsóválva a szavába vágott:

– Hallgass az igaz szóra, Yukiri! A Fényre! Neki van igaza.

– A világ már nem lehet úgy a miénk, ahogy régebben volt – folytatta az amyrlin suttogva, mert nem akarta, hogy a tudós asszonyok is meghallják a szavait. – Már ha valaha is a miénk volt. A Fekete Torony aes sedaiokat köt meg, az aielek többé már nem tisztelnek minket, a szélkeresők pedig évszázadokon keresztül elrejtették előlünk a legjobb fókuszálóikat. Egyre jobban ellenünk fordulnak. Ha görcsös erőfeszítéssel ragaszkodunk a múlthoz, akkor vagy zsarnok, vagy bolond lesz belőlünk. Attól függően, hogy milyen sikert érünk el. Nem akarok sem zsarnok, sem bolond lenni.

Mi állunk majd az élükre, Yukiri. El kell érnünk azt, hogy a nők – minden nő – a mi példánkat kövesse. Semmit sem érünk el azzal, ha a torkuknál fogva szorongatjuk őket. Be kell fogadnunk a legtehetségesebb fókuszálóikat magunk közé, és el kell küldenünk hozzájuk a legügyesebb beavatottainkat. Ezek a nővérek majd mesterfokon elsajátítják mindazokat a dolgokat, amik eddig rejtve maradtak előlünk.

– És mi van akkor, ha ebben a pillanatban ők is ugyanerre készülnek? – kérdezte Leane halkan. A tudós asszonyok felé biccentett. Az aielek a terem túlsó végében suttogva tanácskoztak. – Ha ugyanarra a játékra készülnek velünk, mint amire mi készülünk velük?

– Akkor kénytelenek leszünk a lehető legügyesebben játszani – felelte Egwene. – Mindez azonban egyelőre csak másodlagos fontosságú. Egyesíteni kell az erőnket az Árnyék és a seanchanok ellen. Szembe kell…

Ebben a pillanatban Siuan öltött alakot a teremben. A haja szétzilálódott és a ruhája összeégett az egyik oldalon.

– Anyám! Jönnöd kell!

– Elkezdődött a csata? – kiáltott fel Egwene. Az arrébb álló tudós asszonyok felkapták a fejüket.

– Elkezdődött – felelte lihegve Siuan. – De még mennyire! Anyám, az ellenség nem is akart hallgatózni! Egyből támadtak.

Perrin hatalmas léptekkel haladt. Pillanatok alatt sokmérföldnyi távolságot tett meg. El kellett rejtenie a tövist a Mészáros elől. Talán az óceánba? Bele a…

Nyílvessző sziszegett és a hegye súrolta a vállát. A fiatalember káromkodva megpördült. Egy magas hegyhát sziklás gerincén állt. A Mészáros valamivel lejjebb bukkant elő. Magasra tartotta az íját. Sötét szemében düh lángolt. Újabb nyílvesszőt lőtt ki.

Kőfal, gondolta Perrin. A következő pillanatban magas fal emelkedett előtte. A nyílvessző többhüvelyknyire belefúródott, de a fal csak megállította. Perrin ekkor már rég eltűnt. Túl messzire persze nem ugorhatott. Addig nem, amíg magával cipelte a kupolát.

Útvonalat változtatott. Már nem egyenesen észak felé haladt, hanem elmozdult keleti irányba. Azt azért nem hitte volna, hogy ezzel sikerül leráznia az ellenséget. A Mészáros valószínűleg szemmel tartotta a kupola mozgását és így kikövetkeztette, hogy ő merre halad.

Mitévő legyen? Arra gondolt, hogy a tövist egyszerűen bedobja az óceánba. Ha viszont a Mészáros szorosan követi a nyomát, akkor könnyedén visszaszerezheti. Perrin gondosan odafigyelt arra, hogy töprengés közben is nagy sebességgel haladjon. Két szívdobbanás között hosszú mérföldek sorát tette meg. Képes lesz lehagyni az ellenséget? A táj valósággal elmosódott. Hegyek, erdők, tavak, mezők maradtak le mögötte.

Már éppen azt hitte, hogy lerázta a követőjét, amikor egy alak bukkant fel közvetlenül az oldalán. A meglendített kard Perrin nyakát vette célba. A fiatalember összehúzta magát és éppen csak, hogy elkerülte a támadást. Felhördült, felemelte a kalapácsot, de az ellenség addigra már el is tűnt.

Perrin dühösen megtorpant. A Mészáros gyorsabban haladhatott, mint ő. Nem kellett mást tennie, mint hogy a kupola elé ugorjon, aztán kivárja, hogy ő is odaérjen vele. Belülről bármikor felbukkanhatott mellette, hogy megtámadja.

Nem fogom tudni lerázni, ismerte fel a fiatalember. Így tehát csak egyetlen biztos módja maradt annak, hogy megvédje Faile-t és a többieket: meg kellett ölnie a Mészárost. Ha nem ezt teszi, akkor az ellenfele visszaszerzi a tövist, bárhova is dugja el ő, és visszatérve újra csapdába ejti a követőit.

Körülnézett és megpróbált tájékozódni. Egy ritka erdővel borított hegyoldalon állt. Északra észrevette a Sárkánybércet. Kelet felé fordulva megpillantotta egy hatalmas épület csúcsát a fák koronája fölött. A Fehér Tornyot. A város akár hasznára is lehet. Sokkal könnyebb lesz elbújni valamelyik épületben vagy sikátorban.

Futásnak eredt. Vitte magával a tövist és a kupolát. Már nem fog sokáig menekülni. Eljött a küzdelem ideje.

Harminchatodik fejezet

Sötétség a Toronyban

Gawyn a caemlyni palota kertjében ült egy padon. Jó pár óra eltelt azóta, hogy útjára bocsátotta Egwene hírnökét. Az égbolton kövér, púpos hold trónolt. Miközben ott ücsörgött, többször is szolgák bukkantak fel a homályból. Úgy tűnt, hogy a környezete aggódott miatta.

Pedig ő egyszerűen csak az eget akarta nézni. Hetek teltek el azóta, hogy utoljára láthatta a csillagokat. Hűvös volt, de mégsem vette fel a kabátját. A ruhadarabot a pad támlájára akasztotta. Jól érezte magát itt, kint a szabadban. Valahogy egészen más volt a levegő, mint akkor, amikor felhők borították be az eget.

Amikor kihunyt a napnyugta fénye, odafent úgy gyulladtak meg a csillagok, mint az ablakból kikukucskáló, habozó gyerekek. Véget ért hát ez a viharos nap. Gawyn örült, hogy ismét láthatta az apró fénypöttyöket. Mélyen beszívta a levegőt.

Elayne nem tévedett: ő részben azért gyűlölte al'Thort, mert elégedetlen volt saját magával. Meg talán féltékeny is volt a fiúra. Al'Thor pontosan olyasmit tett, amiről ő is mindig álmodozott. Egész nemzetek élére állt. Hatalmas seregeket vezetett. Összehasonlítva kettőjük sorsát, nem is volt olyan egyértelmű, hogy igazából ki a herceg és ki játszotta el az eltévedt birkapásztor szerepét.

Talán éppen azért utasította el Egwene követeléseit, mert magának akarta a vezető szerepet. Ő akarta végrehajtani a sok hőstettet. A lány őrzőjeként azonban kénytelen lett volna félreállni és hagyni, hogy Egwene változtassa meg a világot. Még segített is volna neki. Az is nagy dicsőséget jelent ám, ha sikerül megvédeni egy fontos személy életét! Igen nagy dicsőséget. Amúgy mi értelme volna hőstetteket végrehajtani? Mire is vágyott? A hősiesség miatti elismerésre, vagy arra, hogy boldogabbá tegye az emberek életét?

Félre kellene állnia. Mélyen tisztelte az olyan embereket, mint Sleete. Akik hajlandóak voltak átengedni másnak a fényt. Tisztelte, de igazából nem értette őket. Legalábbis nem teljesen. Nem engedhetem meg, hogy Egwene magára maradjon, gondolta. Segítenem kell neki. Mégpedig az árnyékából.

Azért, mert szerette a lányt. De azért is, mert ez volt a legjobb mindenki számára. Ha ugyanazon a helyen egyszerre két dalnok kezdett el muzsikálni, akkor a játékuk végeredménye idegesítő hangzavar lett. Ha viszont az egyikőjük meghátrált, és megpróbálta szép dallamokkal aláfesteni a másik játékát, akkor olyan csodálatos zene zendülhetett fel, amilyenre külön-külön az egyikőjük sem lett volna képes.

És ez volt az a pillanat, amikor végre minden a helyére került. Gawyn felkelt a padról. Hercegként nem járulhatott Egwene színe elé. Akkor majd őrzőként áll mellé. Vigyázni fog a lányra és szolgálni fogja. Odafigyel arra, hogy végrehajtsák az amyrlin kívánságait.

Itt az ideje visszatérni.

Felvette a kabátját, és sietve elindult a palota felé vezető ösvényen. Léptei dobogása miatt elhallgatott a tóban élő békák éppen csak megkezdődött szerenádja. Hangos csobbanással a vízbe vetették magukat, miközben a herceg beért az épületbe. Hamar odaért a húga lakosztályához. Biztosra vette, hogy Elayne még ébren van. Mostanában gondjai voltak az alvással. Az elmúlt néhány nap során lefekvés előtt többször is elbeszélgethetett vele, miközben megittak egy csésze forró teát. Ezúttal mégsem tudott bejutni a húgához. Birgitte ott állt az ajtóban és nem engedte tovább.

A magas nőszemély jeges pillantást vetett rá. Nyilvánvaló volt, hogy tényleg haragudott rá, amiért kénytelen volt helyette ellátni a gárdakapitány kötelességeit. Ez most már nyilvánvaló volt. Gawyn enyhe zavarral lépett oda elé. Birgitte azonban elzárta az útját.

– Ma este nem mehetsz be, kis herceg.

– Indulok a Fehér Toronyba – jelentette ki Gawyn. – Szeretnék elköszönni.

Már ment is volna beljebb, de Birgitte a mellére tette a kezét, és lassan hátratolta.

– Miért nem reggel indulsz?

Az ifjú majdnem kardot rántott, de sikerült visszafognia magát. A Fényre! Csak volt valaha olyan idő, amikor nem állandóan a kardját markolászta? Minden apróság miatt. Tényleg bolondként viselkedett.

– Kérdezd meg, hogy hajlandó lenne-e fogadni! – kérte udvarias hangon. – Kérlek!

– Parancsot kaptam, hogy senki sem léphet be! – ellenkezett Birgitte. – Ezenfelül nem is tudna beszélni veled, alszik.

– Biztosra veszem, hogy nem haragszik meg, ha felébreszted.

– Nem úgy alszik, mint az egyszerű emberek – ellenkezett Birgitte. Nagyot sóhajtott. – Az aes sedaiok ügyeit intézi. Menj aludni! Holnap reggel talán éppen a húgod szájából hallhatod meg Egwene üzenetét.

Gawyn összevonta a szemöldökét. Hogy a csudába…?

Álmában. Szóval akkor erről beszélt az az aes sedai, ismerte fel hirtelen. Egwene megtanítja őket arra, hogyan lépjenek be az álmaikba.

– Ezek szerint Egwene is alszik?

Birgitte szeme nagyot villant.

– Fényverte hamu, hát miért nem tudom befogni a számat? Tessék menni aludni, hercegem!

Gawyn megfordult, de nem a lakosztálya felé indult el. Eszébe jutottak a sul'dam szavai. A merénylő hajlandó sokáig várni.

A megfelelő pillanatban csap le. Amikor pedig lesújt, olyan pusztítás jár a nyomában, hogy lehetetlen lesz elhinni azt, mindez csupán egyetlen ember műve…

A megfelelő pillanatban.

Futásnak eredt. Kirohant Elayne lakosztálya elől, átszelte a palotát és meg sem állt az Utazótérig, amit még Elayne rendeztetett be. Szerencsére jelenleg is szolgálatban volt a Vérség egyik tagja. Álmos volt, de készen állt arra, hogy Kaput nyisson, ha sietve el kellett küldeni egy fontos üzenetet. Gawyn nem ismerte fel a sötét hajú asszonyt, az azonban nyilvánvalóan tudta róla, hogy kicsoda.

A nő nagyot ásított és már meg is nyitotta a Kaput. Gawyn keresztülrohant rajta, és már elő is bukkant a Fehér Torony Utazóterén. A Kapu abban a pillanatban bezáródott. Az ifjú összerezzent és káromkodva megpördült. Majdnem kettévágták! Mi ütött ebbe a nőbe? Miért zárta be ilyen felelőtlen módon, figyelmeztetés nélkül a Kaput? Csak egy szívdobbanásnyi időn múlott, hogy nem metszette le a lábát.

De nem volt érdemes ezen mérgelődnie. Nem volt rá ideje. Megfordult és rohanni kezdett a Torony felé.

Egwene, Leane és a tudós asszonyok a Torony tövében, az egyik kisebb helyiségben bukkantak elő. Igencsak aggódó arcú nők vártak itt rájuk. Az amyrlin ezt a helyet jelölte ki visszavonulási pontként, arra az esetre, ha az őrszemek bajba kerültek volna.

– Mi történt? – förmedt rájuk Egwene.

– Shevan és Carlinya meghalt, anyám – jelentette Saerin komor arccal.

A határozott fellépésű Barna nővér alig kapott levegőt. Az amyrlin harsány káromkodással válaszolt.

– Mi történt?

– A színjátékunk kellős közepén voltunk. Arról beszéltünk, milyen cselszövés segítségével lehetne helyreállítani a békét Arad Domanban, pontosan, ahogy parancsoltad. Akkor azonban…

– Ránk tört a tűz – vette át a szót remegve Morvin. – Keresztülütötték vele a falakat. Éreztem, hogy nők fókuszálnak. Többen közülük iszonyatosan nagy erőt vetettek be. Megpillantottam Alviarint. És másokat is.

– Nynaeve még mindig fent van – tette hozzá Brendas.

– Makacs nőszemély – válaszolta Egwene, és a három tudós asszonyra nézett. Azok bólintottak. – Küldjétek innen ki Brendast!

A hűvös tekintetű Fehér nővérre mutatott.

– Miután felkeltél, menj és ébreszd fel a többieket is! Akkor kikerülnek a veszélyből. Nynaeve, Siuan, Leane és én bent maradunk.

– Igen, anyám – felelte Brendas.

Amys csinált valamit vele, amitől a Fehér nővér szertefoszlott.

– Ami pedig a többieket illeti – folytatta Egwene. – Menjetek valamilyen biztonságos helyre! Jó messzire a várostól.

– Ahogy parancsolod, anyám – felelte Saerin. Ennek ellenére nem mozdult a helyéről.

– Mi van már? – förmedt rá Egwene.

– Én… – dadogta Saerin elkomorodva. – Nem tudok elmozdulni. Valami nagyon furcsa.

– Ostobaság! – csattant fel Bair. – Már hogy…

– Bair! – figyelmeztette Amys. – Én sem tudok eltűnni innen. Valami nagyon nincs a helyén.

– Ibolyaszínű lett az ég – szólalt meg Yukiri, és kimutatott a keskeny ablakon. – A Fényre! Olyan, mint egy kupola. Beborítja a Tornyot és a várost. Mikor került ez ide?

– Valami nagyon nincs rendben itt! – mordult fel Bair. – Fel kell ébrednünk!

Amys hirtelen szertefoszlott. Egwene összerezzent miatta. Az aiel nő azonban már vissza is tért.

– Képes voltam visszamenni oda, ahol az előbb tanácskoztunk. A várost azonban nem sikerült elhagynom. Nagyon nem tetszik ez nekem, Egwene al'Vere.

Az amyrlin megpróbált Cairhienben előbukkanni, nem sikerült. Kinézett az ablakon. Kicsit megijedt, de az elszántsága nem ingott meg. Kétségtelen, odakint minden ibolyaszínű volt.

– Ébredjetek fel, ha azt tartjátok helyesnek! – fordult a tudós asszonyok felé. – Én harcolni fogok. Itt van az Árnylelkűek egyike.

A tudós asszonyok elnémultak.

– Veled megyünk – szólalt meg végül Melaine.

– Rendben. Ti, többiek, tűnjetek el innen! Menjetek el a koncertterembe, és maradjatok ott, amíg fel nem ébredtek! Melaine, Amys, Bair, Leane, mi felmegyünk a Torony egy magasabb pontjára. A szoba falát fa burkolja, és egy baldachinos ágy áll benne. Az én hálószobám.

A tudós asszonyok bólintottak, és Egwene már át is lépett a hálószobájába. Az éjjeliszekrényen egy lámpa állt. Itt, Tel'aran'rhiodban nem világított, pedig ő meggyújtva hagyta odaát, a valódi világban. A kísérői is felbukkantak körülötte. A baldachinos ágy oldalait eltakaró vékony csipkefüggöny megrezzent a szellőben.

A Torony megremegett. Folytatódott a harc.

– Legyetek óvatosak! – szólalt meg az amyrlin. – Veszélyes ellenségekre vadászunk. Jobban ismerik ezt a terepet, mint ti.

– Óvatosak leszünk – felelte Bair. – Hallottam, hogy ez az Árnylelkű úgy véli, ő ennek a helynek az úrnője. Hát most majd kiderül.

– Leane? – kérdezte Egwene. – Tudsz majd vigyázni magadra?

Arra gondolt, hogy esetleg el kellene küldeni a társukat. Ugyanakkor viszont Leane és Siuan elég sok időt töltöttek Tel'aran'rhiodban. Lényegesen több tapasztalatra tudtak szert tenni, mint a legtöbb nővérük.

– Kerülni fogom a feltűnést, anyám! – ígérte meg Leane. – Az ellenség egészen biztosan túlerőben van. Szükséged lesz rám.

– Igazad van – bólintott Egwene.

A négy asszony alakja elhalványodott. Miért nem lehetett elmenni a Toronyból? Zavarba ejtő, de ugyanakkor hasznos felfedezés. Hasznos, mert azt jelezte, hogy az amyrlin a város fogja.

Ahogy remélhetőleg Mesaana is.

A háztető pereméről öt galamb emelkedett a magasba. Perrin megpördült. A Mészáros ott állt a háta mögött. Olyan volt a szaga, mintha kőből lett volna.

A kemény tekintetű férfi felpillantott a madarakra.

– Galambok? – kérdezte.

– Jó riasztók – válaszolta Perrin. – Úgy véltem, hogy észreveszed, ha recsegő dióhéjat szórok a földre.

– Okos – felelte a gyilkos.

A háta mögött egy egészen lenyűgöző város feküdt. Perrin korábban képtelen lett volna elhinni azt, hogy bármilyen település is szebb lehet Caemlynnél. Márpedig Tar Valon valóban gyönyörű volt. Mintha az egész város egyetlen, hatalmas remekmű lett volna. Szinte minden épülete boltívekkel, tornyokkal, faragásokkal és lenyűgöző díszítéssel büszkélkedhetett. Úgy tűnt, hogy még a kockaköveket is művészek rakták a helyükre.

A Mészáros tekintete megállapodott Perrin övén. A fiatalember egy erős bőr tarisznyát hozott létre, és abban tartotta a ter'angrealt. Felül kilátszott a hosszú tövis vége. Az egymásba fonódó ezüstrészek rendkívül összetett fonatot alkottak. Perrin korábban újra megpróbálta elpusztítani, de semmire sem ment azzal, hogy elképzelte a megsemmisülését. Hiába csapott le rá a kalapácsával, az ezüstrúd még csak meg sem karcolódott. Bármi legyen is ez a tárgy, úgy alakították ki, hogy ellenálljon az ilyen támadásoknak.

– Sokat fejlődtél – ismerte be az ellenfele. – Hónapokkal ezelőtt meg kellett volna öljelek!

– Ha nem tévedek, meg is próbáltad – felelte Perrin, aztán a vállára vetette a kalapácsát. – Ki vagy te valójában?

– Két világ vándora, Perrin Aybara. Aki mind a két helyre odatartozik. Szükségem lesz erre az álomtövisre.

– Még egy lépés, és elpusztítom! – figyelmeztette az ifjú.

A Mészáros felhorkant, de tovább közeledett.

– Nem vagy te elég erős ahhoz, fiú. Még én sem vagyok elég erős hozzá.

A férfi tekintete öntudatlanul is Perrin válla fölé villant. Mi lehetett ott?

A Sárkánybérc, gondolta az ifjú. Attól félt, hogy azért jöttem ide, mert bele akarom dobni. Az ellenfele önkéntelenül is elárulta, miként lehetne elpusztítani a ter'angrealt? Vagy a Mészáros egyszerűen megpróbálta félrevezetni?

– Ne feszítsd tovább a húrt, fiú! – folytatta a Mészáros. A kezében ott termett a kardja és a kése, miközben egyre közeledett. – Ma már megöltem négy farkast. Add ide a tövist!

Négyet? De hiszen Perrin egy farkas halálát látta.

Megpróbál felbőszíteni.

– Azt hiszed, hogy elhiszem neked, nem fogsz megölni, ha visszaadom? – kérdezte az ifjú. – Ha visszaadnám neked, te visszatennéd a helyére Ghealdanba. Tudod, hogy úgyis utánad mennék.

Megcsóválta a fejét.

– Az egyikünknek meg kell halnia. Ez van.

A Mészáros valamiért habozott, aztán elmosolyodott.

– Luc gyűlöl téged, tudod? Iszonyatosan gyűlöl.

– Te viszont nem? – kérdezte Perrin elkomorodva.

– Csak annyira, amennyire a farkas gyűlöli a szarvast.

– De te nem vagy farkas – válaszolta az ifjú, és halkan felmordult.

Ellenfele megvonta a vállát.

– Akkor essünk túl rajta!

Villámgyorsan támadásba lendült.

Gawyn futva ért be a Fehér Toronyba. Az őröknek még tisztelegni is alig maradt idejük. Elrohant a tükrös állólámpák mellett. Takarékossági okok miatt csak minden másodikat gyújtották meg. Amikor elért a felfelé vezető emelkedő aljába, a háta mögül lépéseket hallott.

A kardja halkan felszisszent, amikor megpördült és kirántotta. Mazone és Celark azonnal megálltak. A két egykori csemete a toronyőrség egyenruháját viselte. Talán megpróbálják most az útját állni? Ki tudja, hogy milyen parancsokat kaptak Egwene-től?

Az őrök tisztelegtek.

– Ti meg mit műveltek? – förmedt rájuk.

– Uram, ha egy tisztünk ilyen arckifejezéssel rohan el előttünk, akkor nem állunk le kérdezősködni, hogy szüksége van-e erősítésre – válaszolta Celark, akinek a beesett arcára mély árnyékokat festettek a távol álló lámpások. – Nem habozunk, hanem utána sietünk!

Gawyn elmosolyodott.

– Akkor gyerünk!

Rohanva folytatta az útját felfelé. A két őr kivont karddal a kezében a nyomába eredt.

Egwene lakosztálya igencsak magasan volt. Gawyn szíve hevesen dobogott és zihálva vette a levegőt, mire felértek arra a szintre. Három folyosón is végig kellett robogniuk. Ekkor azonban Gawyn felemelte a kezét. Végigpillantott a közeli, árnyékba burkolózó beugrókon. Elég mély volt közülük bármelyik is, hogy ott elrejtőzhessen egy Vérpenge?

Nem lehet fény árnyékok nélkül…

Óvatosan kidugta a fejét a sarkon. Egwene ajtaja felé fordult. Gyakorlatilag pontosan ugyanazon a helyen állt, mint akkor, amikor meghiúsította a lány terveit. Lehet, hogy most ugyanolyan baklövésre készült? A két testőr ott állt közvetlenül a háta mögött. A parancsára vártak.

Igen. Pontosan azt tette, amit korábban is. Valami azonban alapvetően megváltozott. Ezúttal meg fogja védeni Egwene-t, hogy a lány nagy dolgokat hajthasson végre. Az árnyékában állva is büszke lesz. Megtesz mindent, amire az amyrlin csak megkéri, miközben odafigyel arra, hogy semmi se fenyegethesse a védencét.

Mert pontosan ez volt az őrző feladata.

Óvatosan elindult. Intett az embereinek, hogy kövessék. A múltkori árnyas beugróban a sötét most nem próbálta meg úgy elhárítani a tekintetét, mint akkor. Ez jó jel volt. Odalépett az ajtóhoz és óvatosan lenyomta a kilincset. Nem volt bezárva. Vett egy mély lélegzetet és becsusszant az ajtón.

Nem szólalt meg riasztás. Nem zárult be a csapda és semmi sem emelte őt a magasba. Csupán néhány lámpa égett a falon. A magasból halk nesz ütötte meg a fülét. Felpillantott. Egy cselédlány lebegett a plafon alatt. Tágra nyílt szemmel vonaglott, de nem tudott megszólalni, mert a száját befogta a Levegő láthatatlan fonata.

Gawyn káromkodva keresztülrohant az előszobán. Feltépte az Egwene hálószobájába vezető ajtót. A lány ágya a távoli fal mellett állt. Fehér csipkefüggönyök takarták el. Mellette a kisszekrényen csupán egyetlen lámpás égett. Gawyn átcsörtetett a szobán az ágyhoz. Félrerántotta a függönyt. Egwene alszik? Vagy talán…

Már nyújtotta volna a kezét, hogy kitapintsa a pulzusát, amikor a mögüle felhangzó, alig hallható nesz miatt megpördült és az utolsó pillanatban sikerült elhárítania a hátának szánt döfést. Az árnyékokból nem egy, hanem két elmosódott alak bukkant elő. Az ifjú gyors pillantást vetve Egwene felé megállapította, hogy vért nem lát, ám azt nem tudta eldönteni, hogy a lány lélegzik-e még. Lehet, hogy váratlanul beállítva éppen a kellő időben zavarta meg az orgyilkosokat?

Nem maradt ideje, hogy megvizsgálja Egwene testét. Felvette az „Almavirágok a szélben” testtartást, és üvölteni kezdett. Az emberei a küszöbre léptek, ahol döbbenten megálltak.

– Hozzatok segítséget! – kiáltotta Gawyn. – Fussatok!

A sötét bőrű Mazone engedelmesen megfordult, míg Celark elszánt arckifejezéssel beavatkozott a küzdelembe.

A Vérpengék elmozdultak és megváltozott a testtartásuk. Gawyn a „Macska a forró homokon” mozgássorával próbálkozott, de a vágásai csupán a levegőt kaszabolták. A szeme máris megfájdult attól, hogy követni próbálta a két alakot.

Celark hátulról sújtott le rájuk. Ugyanúgy nem ment semmire sem, mint hajdani parancsnoka.

Gawyn összeszorította a fogát, és háttal az ágynak folytatta a küzdelmet. Nem engedhette őket Egwene közelébe. Ki kell tartania addig, amíg megjön a segítség. Ha valahogy…

Hirtelen mind a két orgyilkos megpördült. Egyszerre csaptak le Celarkra. A testőrnek még káromkodni sem maradt ideje, amikor elmetszették a torkát. Világos vérsugár tört elő a nyakából. Gawyn ismét felüvöltött. A „Gyík a tüskebokorban” pózára váltott, és megpróbált lecsapni a merénylők hátára.

A vágásai ezúttal is célt tévesztettek. Úgy tűnt, hogy csak egy hajszállal hibázta el az ellenfeleit. Celark hörögve a padlóra rogyott. A lámpa fénye megcsillant a vérén. Gawyn nem siethetett a segítségére. Hiszen akkor védtelenül hagyta volna Egwene-t.

Az egyik orgyilkos visszafordult az ifjú felé, miközben a másik lemetszette Celark fejét. Az árnyékok ellenére úgy tűnt, hogy „A folyó alámossa a partot” mozdulatait használta.

Gawyn hátrább lépett. Megpróbált nem is nézni elesett bajtársára. Védekeznie kellett. Csak addig kell kitartania, amíg megjön a segítség! Elmozdult oldalra.

A seanchanok óvatosan közeledtek. Tudták róla, hogy korábban már összecsapott az egyikőjükkel. Most azonban minden nekik kedvezett. Az ifjú cseppet sem bízott abban, hogy képes lesz megbirkózni kettőjükkel.

De még mennyire, hogy sikerülni fog! figyelmeztette önmagát szigorúan. Ha csődöt mondasz, Egwene meghal.

Az előszobában talán megmozdult valaki? Lehet, hogy megjött a segítség? Gawyn érezte, hogy feltámadt benne a remény. Ellépett oldalra. Onnan viszont megpillantotta Mazone vérző testét a padlón.

Egy harmadik árnyalak siklott be a szobába. Becsukta maga mögött az ajtót és be is zárta. Szóval akkor ezért habozott a két társa. Addig akartak várni, míg a szövetségesük is csatlakozik hozzájuk.

Mind a hárman egyszerre lendültek támadásba.

Perrin kiengedte magából a farkast.

Most az egyszer nem aggódott azért, hogy mit tesz majd a fenevad. Eggyé vált a farkassal, és amikor harcba kezdtek, a világ mintha a helyére került volna körülötte.

Ennek talán az lehetett az oka, hogy a környezete alárendelte magát Ifjú Bika akaratának.

Levetette magát a háztetőről. Izmos hátsó lábai magasan Tar Valon fölé emelték. A ter'angrealt tartó tok hátizsákként simult a hátára. Átsüvített egy utca fölött és egy hófehér márványháztetőn állt meg. Az épület peremén sorakozó szobrokkal nem törődve megpördült és emberré válva egyenesedett fel. A ter'angreal zsákja az oldaláról lógott. Meglendítette a kalapácsot.

Ellenfele pontosan abban a pillanatban tűnt el, amikor lecsapott rá a kalapács. De azonnal újra előbukkant, mégpedig Perrin mellett. Az ifjú szertefoszlott és máris a Mészáros túloldalán állt, bal kéz felől. Ez a furcsa tánc még jó darabig folytatódott. Eltűntek, majd ismét felbukkantak. Egyikőjük sem tudott lecsapni a másikra.

Végül Perrin elégelte meg a dolgot. A tető szélén álló egyik hatalmas szobor, egy öntelt tekintetű tábornok mellett bukkant elő. Meglendítette a kalapácsot és iszonyatos erővel lesújtott a kőalakra. Az valósággal darabokra robbant. A szilánkok a Mészáros irányába repültek. A farkasvadász mintha csak parancsszóra bukkant volna elő. Arra számított, hogy Perrin ott áll mellette. Ehelyett valósággal rázúdult a kőtörmelék és a por.

Felüvöltött, amikor a kőszilánkok belemartak a bőrébe. A köpenye acélkeménységűvé változott és lepattantak róla a szikladarabok. Amikor meglendítette, az egész épület remegni kezdett. Perrin elkáromkodta magát, és a magasba ugrott, amikor beomlott a háztető.

Ugrás közben farkassá változott, és már földet is ért egy közeli épület tetején. Ellenfele valamivel az orra előtt bukkant fel. Megfeszítette az íját.

Ifjú Bika felmordult, és elképzelte a tombolva fújó szelet. A Mészáros azonban nem lőtte ki a nyilát. Úgy állt ott, mintha…

Mintha csak egy szobor lett volna.

Perrin elkáromkodta magát és az utolsó pillanatban megpördülve elmozdult a derekát súroló nyílvessző elől. Az igazi Mészáros kicsit arrébb állt. Az előbb, az eltűnése előtt ezzel az elképesztően élethű szoborral vezette félre az ifjút.

A fiatalember mélyen beszívta a levegőt. A homlokáról eltűnt az izzadság. Az ellenfele bármelyik irányból támadhatott. Egy falnak vetette a hátát, és feszülten figyelve, alaposan körülnézett. A magasban megmozdult a kupola. Ez már nem zavarta különösebben. Az üvegfal arra ment, amerre ő is.

Egy pillanat! De hiszen ő egy helyben állt.

Pánikba esve a derekára pillantott. Eltűnt a zsák. A derékmagasságban kilőtt nyílvessző lemetszette az övéről.

Odaugrott a tető szélére. A mélyben a Mészáros keresztülrohant az utcán. A tok ott volt a kezében.

A sikátorból előugró farkas nekicsapódott a Mészárosnak és lerántotta a földre. Ugró.

Már Perrin is ott állt mellettük. Támadásba lendült. A Mészáros gyalázkodva eltűnt Ugró alól. Az utca túlsó végében bukkant elő, és elmosódott csíkot húzva maga után menekülni kezdett.

Perrin a nyomába eredt. Ugró is követte.

Hogyan találtál meg? gondolta az ifjú.

Olyanok vagytok, mint két ostoba kölyök, hangzott a farkas válasza. Nagyon zajosak. Mint a veszekedő macskák. Könnyű volt megtalálni.

Perrin szándékosan nem mutatta meg Ugrónak, hová ment. Tölgytáncos halála után… ez a küzdelem rá várt. Miután sikerült eltávolítani Ghealdanból a ter'angrealt és az emberei elmenekülhettek, már nem akarta kockára tenni a többi farkas életét.

Ugrónak persze hiába mondaná, hogy meneküljön el. Ismét felmordult. A farkassal az oldalán üldözőbe vette a Mészárost.

Egwene lekuporodott a folyosó fala mellett. Lihegett és izzadság csillogott a homlokán. Szemben vele lassan kihűltek a megolvadt szikla cseppjei. Iszonyatos erejű tűz csapott le oda.

A Torony folyosóira visszatért a csend. A falon csupán néhány lámpa fénye villódzott. Kinézve az ablakon, jól látta odakint a bíborszínű égboltot. A kupola valahol a Torony és a sötét felhők között emelkedett. Úgy érezte, hogy órák óta tart a küzdelem, pedig valójában talán jó, ha tizenöt perc telhetett el. Már rég szem elől vesztette a tudós asszonyokat.

Óvatosan előbbre osont. A hallgatózás elleni fonatokat használta ezúttal is. Lépései a legcsekélyebb zajjal sem jártak. Amikor odaért a sarokra, vigyázva kikukucskált. Mind a két irányban sötét volt. Lassan, de határozottan folytatta az útját. A Torony az ő birodalma. Ugyanazt érezte, mint amikor a seanchanok is megtámadták. Érezte az ellenséget, a rossz szándékot. Ezúttal azonban egész más módon kellett küzdeniük, mint a seanchanok ellen. Az az ellenség bátran, nyíltan támadott. Könnyű volt észrevenni.

Az egyik ajtó alól halvány fény szűrődött ki. Egwene előkészítette a fonatokat, és máris előbukkant odabent, a szobában. A két suttogó nő egyike fénygömböt tartott a kezében. Evanellein és Mestra azok közé a Fekete nővérek közé tartoztak, akik elmenekültek a Fehér Toronyból.

Egwene a tűzlabdával lecsapott Mestrára. Az iszonyatos lángok azonnal végeztek a nővel. Evanellein felkiáltott. Az amyrlin azt a módszert vetette be ellene, amit Nynaeve-től tanult: elképzelte azt, hogy Evanellein ostoba, hogy nem tud gondolkozni, képtelen védekezni.

A nő tekintete üvegessé vált. A szája félig kinyílt. A gondolat gyorsabb volt, mint a fonatok. Egwene habozni kezdett. Most mit tegyen? Ölje meg, amíg nem tud védekezni? Felfordult a gyomra ettől a gondolattól. Foglyul is ejthetném. Megyek, és…

Valaki más is megjelent a szobában. A behatoló szerfelett elegáns, fekete, ezüstszegélyű köntöst viselt. Kavargó sötétség vette körül. A felsőrész szalagjai vad táncba kezdtek, a szoknyája pedig valósággal hullámzott. A lenyűgöző és cseppet sem természetes látvány valószínűleg csak itt, Tel'aran'rhiodban volt lehetséges.

Egwene az ismeretlen szemébe nézett. Hatalmas, kék szemek tündököltek az állig érő, fekete hajjal keretezett, szögletes arcon. Erő áradt azokból a szemekből. Az amyrlin egyből tudta, hogy ki áll előtte. Mi értelme volna harcolni ellene? Lehetetlen…

Érezte, ahogy valami megváltozik az elméjében. Ahogy elfogadja a sorsát. Iszonyatos félelem fogta el, és a tisztánlátás parányi szilánkjába kapaszkodva eltűnt a szobából.

A saját lakosztályában bukkant elő. A fejéhez kapott és lerogyott az ágyára. A Fényre, elképesztően erős volt az a némber!

Zajt hallott a háta mögül. Valaki más is felbukkant a szobában. Egwene felpattant és megragadta a fonatait.

Dühösen lángoló tekintettel Nynaeve állt mellette. Az egykori javasasszony mindkét kezét maga elé taszította, megjelentek a fonatok, de aztán megdermedt.

– Menjünk a kertbe! – parancsolta az amyrlin, mert nem bízott a saját lakosztályában. Nem lett volna szabad idejönnie. Mesaana is jól ismerte ezt a helyet.

Nynaeve bólintott és Egwene eltűnt. Alacsonyabban, a Torony egyik kertjében bukkant elő. A város fölé hatalmas, ibolyaszínű kupola borult. Mi lehetett ez? Hogy a csudába hozta Mesaana ide? A következő pillanatban már Nynaeve is ott állt.

– Még mindig ott vannak – suttogta a hajdani javasasszony. – Láttam Alviarint is.

– Én pedig Mesaanát – felelte Egwene. – Majdnem elkapott.

– A Fényre! Jól vagy?

Az amyrlin bólintott.

– Mestra halott. Láttam Evanelleint is.

– Odabent olyan sötét van, mint egy sírkamrában – suttogta Nynaeve. – Azt hiszem, ők keltik ezt a sötétséget. Hogy a csudába képesek ilyen hatékonyan fókuszálni azokkal a tökéletlen másolatokkal? Siuan és Leane jól tartják magukat. Az előbb láttam is őket. Együtt vannak. Azelőtt meg sikerült elkapnom Notorit egy lángnyelvvel. Meghalt.

– Remek. A Fekete ajah tizenkilenc ter'angrealt lopott el. Akkor ezek szerint nagyjából ennyi Fekete nővér ellen kell küzdenünk. Persze lehet, hogy nem így van, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy milyen erősen tudnak fókuszálni.

A másik oldalon Egwene, Siuan, Nynaeve, Leane és a három tudós asszony állt. A Fekete ajah ugyan túlerőben volt, de úgy tűnt, hogy nem mozogtak túlzottan otthonosan Tel'aran'rhiodban.

– Találkoztál a tudós asszonyokkal?

– Odafent vannak – vigyorodott el Nynaeve. – Úgy tűnik, hogy élvezik a dolgot.

– De még mennyire! – bólintott Egwene. – Mostantól maradjunk együtt! Hátat fordítunk egymásnak, és egyszerre bukkanunk fel a folyosók kereszteződésében. Gyorsan megnézzük, hogy látunk-e fényt vagy embereket. Ha megpillantasz egy ellenséget, lecsapsz rá! Ha valaki meglát téged, csak annyit mondasz, hogy „Hé!”, és már vissza is ugrottunk ide.

Nynaeve bólintott.

– Először a lakosztályom előtti kereszteződésbe megyünk – folytatta Egwene. – A déli folyosóra. Én világosságba borítom, te pedig készen állsz. Onnan átugrunk a következő folyosóra. A cselédek feljárójának a bejáratához. Onnantól megyünk tovább lefelé.

Nynaeve határozottan bólintott.

A világ elmosódott Egwene körül. A tágas folyosón bukkant elő. Azonnal a környezetére kényszerítette az akaratát. Minden ragyogó fényárba borult. Az egyik fal mellett fehér ruhába bujtatott, kerek képű nő kuporgott. Sedore, az egyik Fekete nővér.

Az ellenség megpördült, elkomorodott a dühtől és máris fonatok jelentek meg körülötte. Egwene azonban megelőzte. A tűzcsóva még azelőtt lecsapott Sedore-re, mielőtt elengedhette volna a saját fonatát. Egwene nem szőtt semmit. Csak kilőtte a tüzet.

Jól látta, ahogy a Fekete nővér szeme tágra nyílik, mielőtt elmerült volna a lángok között. Felsikoltott, de a pokoli hőség elnyelte a hangját. Összeégett hullája füstölögve a folyosóra zuhant.

Az amyrlin megkönnyebbülten fellélegzett.

– Van bárki is a te oldaladon?

– Senki – válaszolta Nynaeve. – Kit kaptál el?

– Sedore-t.

– Tényleg? – kérdezte a barátnője hátrafordulva.

Sedore a Sárga ajah egyik ülnöke volt. Az amyrlin elmosolyodott.

A következő folyosó.

Ugrottak és megismételték az előző módszert. A folyosó vakító fényárba borult. Mivel senkit sem láttak, eltűntek, és a következő folyosón bukkantak elő. Sem itt, sem a következőn nem találkoztak senkivel. Már éppen mentek volna tovább, amikor valaki sziszegve rájuk szólt:

– Ostoba gyerek! Nyilvánvaló, hogy merre mentek.

Egwene megpördült.

– Hol…

Elhallgatott, amikor megpillantotta Bairt. Az idős tudós asszony nemcsak a ruhája mintázatát, de még a bőrét is megváltoztatta úgy, hogy gyakorlatilag beleolvadt a fehér falba és a padló csempéibe. Mintha csak láthatatlan lett volna, ahogy ott guggolt az egyik beugróban.

– Nem lett volna szabad… – kezdte Bair.

A fal valósággal berobbant a folyosóra. Izzó kődarabok repültek szanaszét. A füstölgő rés túloldalán hat nő állt. Lecsaptak a Tűz fonataival.

Úgy tűnt, hogy véget ért a csendes cserkészés ideje.

Perrin átvetette magát a Fehér Tornyot övező fal teteje fölött. Földet érését tompa puffanás kísérte. A farkasálom továbbra is különösnek tűnt. Már nem csupán furcsa szagokat érzett, de kezdett érthetetlen hangokat is hallani. Mintha a Torony belseje hangosan morajlott volna.

A Mészáros után rohant. Ellensége átfutott a fal mögötti területen, és utána egészen egyszerűen szaladni kezdett felfelé a Torony falán. Perrin a nyomába eredt. A levegőben futott. A Mészárost azonban nem sikerült utolérnie. Jól látta a farkasvadász derekáról lógó táskát, benne a ter'angreallal.

Perrin kezében megjelent egy jókora íj. Megfeszítette a húrt, és a Torony oldalfalán állva pontosan célzott. Elengedte az ideget, ám a farkasölő ekkor a magasba ugrott majd egy ablakon keresztül egyszerűen bezuhant a Torony belsejébe. A nyílvessző jóval a feje fölött süvített el.

Perrin az ablakhoz rohant. Gyorsan belendült rajta. Ugró azonnal követte. Olyan gyors volt, hogy csupán elmosódott árnyéknak látszott. Egy hálószobában találták magukat. Mindent kék brokáttal borítottak. Becsapódó ajtó hangját hallottak. Perrin a menekülő után vetette magát. Nem állt le bajlódni az ajtóval. Egyszerűen bezúzta a kalapácsával.

A Mészáros végigrohant a folyosón.

Kövesd! szólt oda Perrin Ugrónak. Én majd elébe kerülök.

A farkas futásnak eredt. A zsákmány nyomába szegődött. Az ifjú jobbra száguldott tovább. Bekanyarodott egy folyosóra. Annyira gyorsan haladt, hogy a falak valósággal elsüvítettek mellette.

Elhaladt egy folyosó mellett, amin igazi tömeg nyüzsgött. A látvány annyira meglepte, hogy megdermedt. A csarnok szó szerint megingott körülötte.

Aes sedaiokat látott. Harcoló asszonyokat. A folyosó megtelt fénnyel. Lángnyelvek cikáztak az egyik végéből a másikba. Ezek szerint mégsem képzelődött az előbb, amikor azokat a hangokat hallotta. És az ott mintha…

– Egwene? – kérdezte Perrin.

A lány ott állt a közelben. Hátát a falnak vetette, és feszülten figyelte a folyosót. Az ifjú hangját meghallva megpördült, és a magasba rántotta a kezét. Valami megragadta Perrint. Az elméje azonban rögtön ellenállt, és ellökte magától a levegőt.

A lány döbbenten bámulta a semmit sem érő fonatokat. Perrin közelebb lépett hozzá.

– Egwene, nem lenne szabad itt lenned! Ez a hely veszélyes.

– Perrin?

– Nem tudom, hogy kerültél ide – folytatta az ifjú. – De menned kell innen! Kérlek!

– Hogyan állítottál meg? – mérgelődött a lány. – És mégis mit keresel itt? Rand mellett voltál? Mondd el azonnal, hogy hol van!

Alig lehetett ráismerni. Határozottan beszélt. Mintha csak valaki más lett volna. Évtizedekkel idősebb annál a lánynál, akit Perrin ismert. Már nyitotta volna a száját, hogy válaszoljon, de Egwene nem engedte szóhoz jutni.

– Nem érek rá beszélgetni! – kiáltotta. – Sajnálom, Perrin! Majd visszajövök érted.

Felemelte a kezét és az ifjú érezte, ahogy megváltozik a környezete. Kötelek bukkantak elő és gúzsba kötötték.

Savanyú mosollyal a béklyóira pillantott. A kötelek abban a pillanatban lecsúsztak róla, ahogy elképzelte, hogy a földre hullanak. Egwene pislogva figyelte az eseményt.

– Hogy a csudába…

Ekkor valaki kiugrott az egyik közeli szobából. A magas, karcsú, hollófekete hajú nő testhez álló fehér ruhát viselt. Elmosolyodott, felemelte a két kezét és fény villant előtte.

Perrint nem igazán érdekelte, hogy mire készül az a nőszemély. Hiszen farkas volt. Ő volt ennek az egész helynek az ura. A fonatok cseppet sem számítottak. Elképzelte, ahogy elkerüli a nő támadása. Tudta, hogy ez fog történni.

A nő kezéből vakítóan fehér fényoszlop tört elő. Perrin kinyújtotta a kezét, és a fény eltűnt. Mintha csak a tenyere megoltalmazta volna őt is meg Egwene-t is.

Egwene megpördült, és a nő fölött beomlott a fal. Szikladarabok zuhantak a padló felé. Egy jókora tömb hangos csattanással fejen találta a fekete hajú nőt. Ő a földre rogyott. A Fényre, valószínűleg egyből meghalhatott! Egy ilyen ütés után ez elég valószínűnek tűnt.

Egwene szagából lelkes álmélkodás áradt. Szembefordult Perrinnel.

– Az öröktüzet? Megállítottad az öröktüzet! Hiszen arra senki sem képes!

– Csak egy fonat volt – válaszolta az ifjú, és keresni kezdte Ugrót. Hol lehetett a Mészáros?

– Ez nem csak egy egyszerű fonat, Perrin. Ez a…

– Ne haragudj, Egwene! – vágott a szavába az ifjú. – Majd később mindent megbeszélünk. Legyél nagyon óvatos itt! Ezzel bizonyára már tisztában is vagy, de akkor is. Sokkal veszélyesebb, mint ahogy gondolnád!

Megfordult és elrohant. A lány tátott szájjal bámult utána. Úgy tűnt, hogy sikerült neki, amire vágyott. Most már ő is aes sedai volt. Remek, ezt igazán megérdemelte.

Ugró? kérdezte Perrin. Hol vagy?

Valósággal összerezzent, amikor meghallotta a választ. A farkas üzenete iszonyatos kínról és fájdalomról szólt.

Gawyn a puszta életben maradásáért küzdött a sötétségből és acélból szőtt három eleven árnyék ellen.

Minden erejét beleadta a védekezésbe. A karja és a lába már így is féltucatnyi helyen vérzett.

A „Dühöngő forgószél” mozdulataiba menekülve sikerült elkerülnie a halálos döfést. Éppen csak hogy.

Az Egwene ágyát övező fehér függönyre újra és újra vér fröccsent. Gawyn vére. Ha az ellenfelei már megölték a lányt, akkor semmi értelme nem lett volna annak, hogy ilyen elszántan folytassák a támadásukat.

Az ifjú egyre jobban elgyengült és elfáradt. A csizmája véres nyomokat hagyott maga után. Már nem érezte a fájdalmat.

A védekezése lelassult. Talán már csak két-három pillanata volt hátra.

Nem jött a segítség, pedig már megfájdult a torka az üvöltéstől. Ostoba bolond! korholta magát. Többet kellene gondolkoznod, ahelyett hogy vakon belerohanj a veszélybe! Riasztania kellett volna az egész Tornyot.

Csakis annak köszönhette az életét, hogy a három ellenfele óvatosnak bizonyult. Megpróbálták felőrölni az ellenállását. Miről is beszélt az a sul'dam? Ha végeznek vele, akkor mészárszékké változtatják a Fehér Tornyot. Váratlanul csapnak le az aes sedaiokra. Ez az éjszaka rettenetesebb következményekkel járhat, mint az eredeti seanchan támadás.

A három árnyalak újra támadott.

Nem! gondolta Gawyn, miközben az egyikőjük „A folyó alámossa a partot” vágássorral próbálkozott. A herceg előrevetette magát. Elkerülte a két pengét és meglendítette a saját fegyverét. Maga is meglepődött, amikor a kard húsba mart és valaki felkiáltott. Vér fröccsent a padlóra és az egyik árnyalak összeesett.

Két társa halkan káromkodni kezdett. Azonnal taktikát váltottak. Már eszük ágában sem volt fokozatosan kifárasztani az ellenfelüket. A sötét ködben egyszerre villant meg a fegyverük. Könyörtelenül támadásba lendültek. A kimerült Gawyn ismét megsebesült a vállán; a vére befolyt a kabátja alá.

Árnyak. Hogyan lehetne az árnyak ellen harcolni? Lehetetlen!

Ahol fény van, ott árnyéknak is lennie kell…

Egy dermesztően kétségbeesett, utolsó gondolat merült fel az ifjú elméjében. Felkiáltott, oldalra vetette magát, és felkapott egy párnát Egwene ágyáról. Az ellenség pengéi hajszál híján eltalálták, de végül csak a levegőbe metszettek, amikor megpördült és a párnát teljes erővel a lámpásra csapta. A kanóc kialudt.

A szoba sötétbe borult. Eltűnt a fény. Eltűnt az árnyék.

Eltűnt a hátrány.

A sötét mindenkit egyenlővé tett. Az éjszaka elnyelte a színeket is. Gawyn nem látta a karjait beborító vért. Nem láthatta ellenségei fekete árnyalakját és Egwene hófehér ágyát sem. Az orgyilkosok mozgását azonban nagyon is jól hallotta.

Magasba emelte a pengéjét és kétségbeesetten lesújtott. „A kolibri megcsókolja a mézrózsát” mozdulatsora oda csapott le, ahová valószínűleg átléphettek a Vérpengék. A ködös alakok többé már nem zavarták a szemét. A csapása célba talált. A penge húsba mélyedt.

Csuklóból elfordította és kirántotta a sebből a kardot. A szoba dermedt csendbe burkolózott. Csupán az hallatszott, ahogy az áldozata a földre zuhant. A herceg nem mert levegőt venni. A szívverése valósággal dübörgött a fülében. Hol lehetett az utolsó orgyilkos?

Az ajtó alatt nem szivárgott be fény. Celark közvetlenül a küszöbön esett össze. A teste elzárta a fény útját.

Gawyn már alig állt a lábán. Túl sok vért veszített. Ha valamit eldobhatna, hogy megtévessze az ellenséget… de nem. Ha megmozdul, akkor suhogni kezd a ruhája, és kiderül, hogy hol áll.

Így aztán összeszorította a fogát, a lábával megkopogtatta a padlót, és úgy tartotta a pengét, hogy az megvédje a nyakát. Magában azért imádkozott a Fényhez, hogy alulról érkezzen a támadás.

Onnan is érkezett. Az orgyilkos pengéje az oldalába fúródott. A herceg felnyögött, de nem törődött a fájdalommal, hanem azonnal visszavágott. Minden megmaradt erejét beleadta a villámgyors csapásba. A penge felszisszent és belehasított az ellenségbe. A hús és a csont csak egy pillanatig állt ellen, aztán a lemetszett fej nekicsapódott a falnak. A holttest hangos csattanással zuhant a földre.

Gawyn nekidőlt a baldachin oszlopának. Az oldalából valósággal ömlött a vér. Ha nem lett volna ennyire sötét a hálószobában, észrevette volna, ahogy elsötétedik körülötte a világ.

Megpróbálta megragadni Egwene kezét, de már túl gyenge volt ahhoz is, hogy megkeresse.

A következő pillanatban ő is a padlóra zuhant. Az utolsó gondolata az volt, hogy még mindig nem tudja, a lány él-e, vagy már meghalt.

– Magasságos úrnőm! – szólalt meg a Mesaana előtt térdelő Katerine. – Nem találjuk a leírásodnak megfelelő dolgot. A csapatunk fele továbbra is keresi, amíg a többiek ezek ellen az ellenálló férgek ellen küzdenek. Sehol sincsen!

Mesaana összefonta a karját a hasán, miközben áttekintette a helyzetet. Oda sem figyelve a Levegő fonataival lecsapott Katerine hátára. A csődért büntetés jár. Mindig. A hatékony kiképzés legfontosabb része a kiszámíthatóság volt.

Bár a Fehér Torony hangosan zengett a feje fölött, idelent biztonságban voltak. A Kitaszított rákényszeríttette az akaratát a környező térre. A pincék alatt új helyiséget alakított ki. Mintha csak kivájta volna a kősziklából. Az odafent harcoló gyerekek alighanem azt hitték, ismerik e különös hely titkait. Valójában azonban mégiscsak ostoba kiskölykök voltak. Mesaana egy teljes évszázadot töltött Tel'aran'rhiod felderítésével, mielőtt bebörtönözték volna.

A Torony ismét megingott. A Kitaszított nem törődött vele, hanem tovább töprengett. Az aes sedaiok valahogy találtak egy álomtövist. Hogy a pokolba sikerült rábukkanniuk egy ilyen nagy kincsre? Ő legalább annyira szerette volna megszerezni a nagy hatalmú tárgyat, mint ahogy arra vágyott, hogy rákényszerítse az uralmát erre a gyermeteg amyrlinre, Egwene al'Vere-re. Hiszen ha valaki képes megakadályozni azt, hogy az ellenségei Kaput nyitva elmeneküljenek…

Az álomtövis igencsak hasznos fegyver lehet, különösen akkor, ha majd eljön annak is az ideje, hogy harcba szálljon a többi Kiválasztott ellen. Sokkal többet ért még a legerősebb védelmi fonatnál is. Megvédte a gazdája álmait és a védett övezeten belülre, vagy onnan kifelé semmilyen módon sem lehetett Utazni. Kivéve persze azoknak, akikkel kivételt tettek.

Sajnálatos módon azonban, amíg nem távolították el az álomtövist, addig a fent ellenálló gyermekeket nem lehetett átcsalni a gondosan előkészített, Mesaana számára sokkal kedvezőbb csataterekre. Bosszantó. De nem. Egészen egyszerűen nem engedi meg, hogy ebben a sorsdöntő pillanatban az érzelmei irányítása alá kerüljön.

– Indulj vissza, és odafent tegyél meg mindent azért, hogy foglyul ejtsétek Egwene al'Vere-t! – parancsolta. – Az a ribanc majd tudni fogja, hol rejtőzik, amit keresünk.

Bizony, erre már rájött. Egy csapással két jelentős győzelmet is arat majd.

– Igen… úrnőm… – vinnyogta Katerine.

Még mindig a földön feküdt, és a hátára szünet nélkül zúdultak a Levegő csapásai. Ja, tényleg. Mesaana intésére a korbács semmivé foszlott. Közben azonban eszébe jutott valami.

– Várj csak egy pillanatot! – szólt Katerine-re. – Beborítalak egy fonattal…

Perrin a Fehér Torony legtetején bukkant elő.

A Mészáros a nyakánál fogva tartotta Ugrót a magasba. A farkas oldalából egy nyílvessző állt ki. A vére lefolyt a lábaira. A magasban erős szél tombolt. Felkapta a vércseppeket és szétmázolta őket a köveken.

– Ugró! – kiáltotta Perrin, és közelebb lépett.

Még mindig érzékelte a farkas elméjét. Ugró legyengült, de még élt.

A Mészáros könnyed mozdulattal magasabbra emelte a zsákmányát. A kezében kés villant.

– Ne tedd! – szólt rá Perrin. – Megszerezted, amit akartál. Csak menj!

– Mit is mondtál az előbb? – kérdezte az ellenfele. – Nem arról beszéltél, hogy a nyomomba szegődsz, és követni fogsz? Ideát túlságosan is könnyen meg lehet találni az álomtövist.

Egy könnyed mozdulattal a mélységbe ejtette a farkast.

– NEEE! – üvöltötte Perrin.

A mélybe akarta vetni magát, de a Mészáros már elő is bukkant közvetlenül a háta mögött. Megragadta a vállát és felemelte a tőrét, hogy lecsapjon vele. Perrin lendülete azonban mind a kettőjüket a mélységbe sodorta. Belezuhantak a Tornyot körülölelő semmibe. Az ifjú gyomra összerándult.

Megpróbált egy gondolattal eltűnni a magasból. Ellenfele azonban még mindig erősen szorította és a Mészáros minden erejével azon volt, hogy az áldozata igenis itt maradjon. Egy pillanatra mind a ketten megremegtek, de aztán a zuhanásuk folytatódott.

A farkasölő nagyon erős volt. Iszonyatos bűz áradt belőle. Rothadás és farkasvér szaga. Megpróbálta elmetszeni Perrin torkát, a fiatalember erejéből pedig csak arra futotta, hogy a karját felemelve hárítsa a döfést. Igaz, közben legalább az ingét sikerült acélkeménnyé változtatnia.

A Mészáros minden erejét beleadta a támadásba. Perrin egy pillanatra elgyengült és a mellkasán tátongó sebhelybe éles fájdalom szúrt. Miközben ellenségével együtt bukfencezve zuhant a levegőben, a kés átszakította az ingujját és belemélyedt az alkarjába.

Az ifjú felüvöltött. A szél hangosan tombolt. A zuhanás csupán néhány pillanattal korábban kezdődött. A Mészáros kirántotta a húsból a kést.

Ugró!

Perrin felüvöltött, mint egy sebzett vadállat. Rúgása eltalálta az ellenfelét. Ellökte magától és a Mészáros kénytelen volt elengedni a vállát. Az ifjú karja valósággal lángolt a fájdalomtól, amikor elfordult a levegőben. A talaj rohanvást közeledett. Egy gondolat elég volt ahhoz, hogy Perrin másutt bukkanjon elő. Közvetlenül Ugró alatt. Megragadta a farkast és már be is csapódtak a földbe. A fiatalember térde megroggyant. Körülötte mennydörögve megrázkódott a talaj. Ugrót azonban sikerült megóvnia a szétzúzódástól.

A fekete tollas nyílvessző valahonnan az égből csapott le. Nemcsak a farkas hátát ütötte át, de keresztülfúródva a testén mélyen belemart Perrin combjába is. Az ifjú megroggyantott lábbal állt és úgy tartotta Ugrót.

Aztán feljajdult. Érezte, ahogy a saját kínja összefolyik az Ugróból áradó halálos fájdalommal. A farkas elméje kezdett kihunyni.

– Ne! – üvöltötte Perrin.

A szeméből ömlött a könny.

Ifjú Bika… – hallotta Ugrót.

Perrin megpróbált valahol máshol előbukkanni, az elméje azonban túlságosan is összezavarodott. Mindjárt jön a következő nyílvessző. Ezt pontosan tudta. Sikerült arrébb gördülnie, és a nyíl mélyen belefúródott a kőbe. A lába azonban már nem engedelmeskedett és Ugró is túl nehéz volt. Az ifjú a földre rogyott. Elengedte a farkast és továbbgördült.

A Mészáros valamivel arrébb állt. Hosszú, kegyetlen, fekete íja már ott volt a kezében.

– Most búcsúzom, Aybara – mondta, és megfeszítette a húrt. – Úgy tűnik, hogy ma öt farkassal végzek.

Perrin a nyílvessző hegyét bámulta. Minden más elmosódottá vált.

Nem hagyhatom cserben Faile-t! Nem hagyhatom cserben Ugrót!

Nem is fogom!

Amikor az ellenfele elengedte a húrt, ő kétségbeesetten arra gondolt, hogy valójában erős és nem gyenge. Érezte, ahogy megdobban a szíve. A teste megtelik erővel. Felkiáltott, és az elméje kellőképpen kitisztult ahhoz, hogy eltűnjön és a Mészáros mögött bukkanjon elő.

Lecsapott rá a kalapáccsal.

Az ellenfele azonban egy könnyed mozdulattal megfordult, és szinte oda sem figyelve, a karjával kivédte a csapást. Iszonyatosan erős volt. Perrin fél térdre rogyott. A combjából nem tűnt el a fájdalom. Felnyögött.

– Nem tudod meggyógyítani magad – nevetett a férfi. – Megvannak erre a módszerek, de az nem működik, hogy csak úgy elképzeled, és nincs is semmi bajod. Úgy tűnik viszont, hogy már rájöttél arra, miként lehet pótolni a vérveszteséget. Ez egészen hasznos.

Perrin ekkor megérzett valamit. Az iszonyatos rémületet. Ő félt volna ennyire?

Nem. De nem ám! Valami más volt. A Mészáros mögött egy ajtó nyílott a Fehér Torony oldalába. Odabent mindent elnyelt a sötétség. Nem egyszerű árnyék, hanem a sötétség. Az ifjú éppen eleget gyakorolt Ugróval ahhoz, hogy felismerje, mit is lát.

Egy rémálmot.

A Mészáros még mondani akart valamit. Perrin azonban nem várta meg, hanem felmordult, és teljes súlyát a támadásba adva, vállal nekiugrott a férfinak. A lába üvöltött a fájdalomtól.

Valósággal belezuhantak a lidércnyomás sötétjébe.

Harminchetedik fejezet

Sebek

A Fehér Torony sötét folyosóin lángnyelvek villogtak. Nyomukban sűrű füst szállt a magasba. A folyosó megtelt a maró, büdös feketeséggel. Hangos sikoltozás, üvöltözés és káromkodás hallatszott. Az iszonyatos robbanások megrázták a falakat. Kődarabok és sziklaszilánkok pattantak le a Levegőből font pajzsokról.

Ott vannak! Egwene azon a helyen több Fekete nővért is megpillantott. A támadók valóságos tűzözönt zúdítottak a folyosóra. Evanellein is ott állt közöttük.

Az amyrlin mellettük, de a szomszédos helyiségben bukkant elő. Hallotta őket a fal túlsó oldaláról. Kinyitotta a tenyerét és Földdel meg Tűzzel irtózatos erejű csapást mért a falra. Az valósággal berobbant a folyosóra.

A túloldalt álló nők megtántorodtak és a földre zuhantak. Evanellein véresen melléjük hanyatlott. Egyik társa azonban elég fürge volt ahhoz, hogy eltűnjön.

Egwene először ellenőrizte, hogy Evanellein meghalt-e. Elégedett bólintással nyugtázta, hogy igen. Evanellein azok közé tartozott, akiket a lehető legjobban szeretett volna elkapni. Rajta kívül igazából még Katerine-re vagy Alviarinra fájt a foga.

Valaki fókuszált. A háta mögött. Azonnal a földre vetette magát, és a feje fölött elszáguldott a Tűz fonata. Mesaana állt ott. Nyugtalanul hullámzó, fekete öltözék borította. Egwene összeszorította a fogát és eltűnt a folyosóról. Nem mert szemtől szemben rátámadni a Kitaszítottra.

Nem messze, egy raktárhelyiségben bukkant elő. Hatalmas robbanás rázta meg a szintet. Az amyrlin egy könnyed intéssel ablakot nyitott az ajtóban. A folyosón Amys rohant el. A tudós asszony cadin'sort viselt és a kezében lándzsákat tartott. Összeégett vállából vér folyt. Egy újabb robbanás a közvetlen közelében mart a falba, Amys azonban eltűnt. A kinti iszonyatos forróság miatt Egwene ablaka is megolvadt. Kénytelen volt hátrább lépni.

Shaerin nem tévedett, amikor leírta Mesaana személyiségét. A nyílt küzdelem kevés volt ahhoz, hogy a Kitaszított elmeneküljön, vagy elbújjon, úgy, ahogy azt Moghedien tette volna. Talán mert bízott önmagában. Talán mert halálosan félt. Esetleg minden másnál fontosabb volt számára az, hogy Egwene halálával érdemeket szerezzen a Sötét Nagyúr szemében.

Az ifjú amyrlin mélyen beszívta a levegőt, és felkészült arra, hogy visszatérjen a küzdők közé. Ám egy pillanatra elbizonytalanodott, mert eszébe jutott, ahogy Perrin felbukkant korábban. A fiú úgy viselkedett, mintha ő csupán egy novícia lett volna. Perrin elképesztően magabiztos és erős volt. Hogyan? Mitől? Egwene-t nem is az lepte meg, hogy az ifjú milyen félelmetes dolgokra volt képes, hanem az, hogy ezeket a tetteket éppen ő hajtotta végre.

Perrin felbukkanása egy fontos tanulsággal szolgált: Egwene felismerte, hogy sokkal óvatosabbnak kell lennie, és nem bízhat meg a fonataiban. Bair például nem is tudott fókuszálni, de ugyanolyan hatékonynak bizonyult, mint a többiek. Ennek ellenére úgy tűnt, hogy bizonyos dolgokat sokkal könnyebb elintézni a fonatok segítségével. Az erős falat berobbantani például lényegesen egyszerűbben ment egy fonat felhasználásával, mintha megpróbálta volna elképzelni, hogy lyukat üt bele. Cseppet sem tűnt egyszerű dolognak rákényszeríteni az akaratát a kőfalhoz hasonló nagy és vastag akadályra.

Ő azonban nem csupán aes sedai, hanem Álmodó is volt. Ki kellene használnia az ebben rejlő lehetőségeket. Óvatosan visszamozdult abba a helyiségbe, ahol korábban megpillantotta Mesaanát. A szoba üres volt, bár a fal még nem került vissza a helyére. Jobb kéz felől robbanásokat hallott. Óvatosan kikukucskált a folyosóra. Erős fonatokat pillantott meg a levegőben. Mindkét irányból tűzlabdák érkeztek.

Egwene a küzdők egyik csoportja mögött öltött testet. Egy vastag üveghengerrel vette körül magát. Az összecsapások igencsak megviselték ezt az épületrészt. A repedezett falakból füst áradt. Az amyrlin ekkor észrevett egy kék ruhás alakot. A lány görnyedten állt a romok között.

Nicola! gondolta Egwene mérgesen. Hogy a csudába került ide? És én még azt hittem, hogy megbízhatok benne! Az ostoba leányzó bizonyára szerzett egy álomter'angrealt valamelyik társától, aki már felébredt.

Oda akart ugrani mellé, hogy elzavarja innen. Ekkor azonban Nicola alatt darabokra hasadt a padló. Izzó lángcsóva tört a magasba. Nicola hangosan felsikoltott, amikor a robbanás ereje a magasba hajította. Körülötte olvadt szikladarabkák lövelltek a mennyezet felé.

Egwene felkiáltott és már fel is bukkant Nicola alatt. Egyetlen gondolat elég volt ahhoz, hogy erős kőréteg jelenjen meg alattuk. A lány erre zuhant rá. Vér borította a testét és a szeme dermedten meredt a semmibe. Az amyrlin káromkodva odatérdelt mellé. Nicola nem lélegzett.

– Ne! – kiáltotta Egwene.

– Egwene al'Vere, vigyázz!

Melaine hangja.

Az amyrlin rémülten megpördült, amikor egy vastag gránitfal jelent meg előtte. Az építmény felfogta a háta mögül érkező tűzcsapásokat. Mellette Melaine bukkant elő. Nem csupán fekete ruhát viselt, de a bőrét is besötétítette. A folyosó peremén, az árnyékban rejtőzködött.

– Ez a hely kezd túl veszélyessé válni – figyelmeztette az amyrlint. – Bízd ránk a harcot!

Egwene a lábához pillantott. Nicola teste kezdett elhalványulni. Ostoba nőszemély! Kilesett a sarkon. Két Fekete nővért pillantott meg. Alviarin és Ramola háttal álltak egymásnak, és gyilkos fonatokkal bombázták a környezetüket. Mögöttük azonban jól látszott egy szoba. Könnyedén megismételheti korábbi trükkjét. Ahogyan előzőleg többször is, előbukkan abban a helyiségben, berobbantja a falat és a kőtörmelék alá temeti ezt a kettőt.

„Ostoba gyermek! – jutottak eszébe Bair szavai. – Nyilvánvaló, hogy merre mentek!”

Ezzel Mesaana is tisztában volt. Csaléteknek használta a két Fekete nővért.

Egwene mégis előbukkant a szobában. Nem robbantotta be a falat, hanem némán nekivetette a hátát. Kiürítette az elméjét és feszülten várakozott.

A semmiből felbukkanó Mesaana pontosan úgy nézett ki, mint korábban. Hullámzó, kavargó öltözéke félelmetes látvány nyújtott, ám ugyanakkor ostobaság volt. Viselőjének oda kellett figyelnie a ruha megtartására. Egwene ellenfele meglepett szemébe nézett. Jól látta, hogy az milyen fonatokat készített elő.

Nem fogsz tudni eltalálni vele, gondolta magabiztosan az amyrlin. A Fehér Torony az enyém! Mesaana és a csatlósai csak betolakodtak ide. Megölték Nicolát, Shevant és Carlinyát.

A fonatok lecsaptak, azonban egyszerűen kikerülték Egwene-t. A lány abban a pillanatban a tudós asszonyok jellegzetes öltözékét viselte: fehér blúzt, barna szoknyát, és kendő borult a vállára. Az elméje egy lándzsát adott a kezébe. Ő gyakorlott, pontos mozdulattal hajította el a fegyvert.

A lándzsa keresztüldöfte a Tűz és a Levegő fonatait. Félresöpörte őket, aztán nekiütközött valami vastagnak. Mesaana előtt Levegőből szőtt fal emelkedett. Egwene azonban nem volt hajlandó tudomást venni a létezéséről. Az a fal nem illett ide. Nem is létezett.

A lándzsa újra felgyorsult és süvítve folytatta az útját. Átdöfte Mesaana nyakát. A nő szeme elkerekedett. Hátratántorodott, és a sebből vér szökellt a magasba. A fekete, rángatózó szalagok egy csapásra eltűntek. Semmivé foszlott a Kitaszított ruhája is.

Ezek szerint csak egy fonat volt. Mesaana sötét arca közben átalakult, és előbukkant…

Katerine? komorodott el Egwene. Végig csak Katerine járt itt Mesaana alakjában? De hiszen ez a Fekete nővér elmenekült a Toronyból. Nem maradt itt, és ez azt jelentette, hogy …

Jaj ne! gondolta. Csapdába csaltak! Ó csak csali…

És abban a pillanatban megérezte, ahogy valami összezáródik a nyaka körül. Nagyon is ismerős volt ez a félelmetes, hideg és fémes érintés. Azonnal elveszítette az Igazi Forrást. Képtelen volt megérinteni.

Halálra váltan megpördült. A háta mögött álló nőnek ragyogóan kék szeme és állig érő sötét haja volt. Nem tűnt túlzottan félelmetesnek, de iszonyatos mennyiségű Egyetlen Hatalom lángolt benne. A csuklóján viselt karkötőt vékony lánc kötötte össze Egwene nyakörvével.

Egy a'dam.

– Remek – szólalt meg Mesaana. – Tudod, hogy nagyon rossz gyerek voltál?

Rosszkedvűen csettintett a nyelvével. A következő pillanatban már el is tűnt a Toronyból, és vitte magával Egwene-t. Egy olyan kamrában bukkantak elő, amelynek még ablakai sem voltak. Mintha csak közvetlenül a sziklából metszették volna ki. Ajtaja sem volt.

Alviarin odabent várakozott. Fehér és vörös ruhát viselt. Azonnal térdre rogyott Mesaana előtt, bár arra még így is maradt ideje, hogy elégedett pillantást vessen Egwene-re.

Aki igazából észre sem vette. Kővé dermedve állt és az elméjében valósággal kavarogtak a zavaros, halálra rémült gondolatok. Már megint csapdába esett! Nem fogja kibírni. Inkább meghal, de nem lesz újra fogoly. Az emlékek valósággal belemartak az elméjébe. Ahogy valamikor bezárták egy szobába. Pár lépésnyire sem mehetett arrébb, nem távolodhatott el az a'dam közeléből. Úgy bántak vele, mint egy állattal. Elöntötte az a kétségbeejtő érzés, hogy a fogva tartóinak előbb vagy utóbb sikerül majd megtörniük. Végül el fogja fogadni azt a szerepet, amit kiszabtak rá.

Ó, a Fényre! Képtelen lesz újra átélni az egészet. Ez már elviselhetetlen lenne.

– Szólj a fentieknek, hogy vonuljanak vissza! – parancsolta Mesaana hűvösen Alviarinnak. Egwene éppen csak hogy felfogta a szavait. – A sok bolond! Elkeserítő, hogy milyen tehetetlenek. Számíthatnak a méltó büntetésükre.

Annak idején Nynaeve és Elayne ugyanígy ejtette fogságba Moghedient. Nem ölték meg, hanem arra kényszerítették, hogy megtegye, amit követeltek tőle. Rá most ugyanez a sors várt! Mesaana valószínűleg Kényszert alkalmaz majd az elméjén. A Torony így egy csapásra visszavonhatatlanul a Kitaszított ölébe hullik.

Elragadták az érzelmei. Egwene megpróbálta letépni a nyakából a pántot. Mesaana jókedvűen figyelte az erőfeszítéseit, miközben Alviarin eltűnt, hogy továbbadja a parancsait. Ez lehetetlen! Egy rémálom. Egy…

Aes sedai vagy. A halk suttogás az elméje legmélyén szólalt meg. A lágy szavakban hihetetlen erő feszült. Egészen mélyről jöttek. A hang mélyebb volt, mint a borzalom és a rémület.

– Most pedig beszélgessünk kicsit az álomtövisről! – szólította meg Mesaana. – Hol találom?

Az aes sedai maga a nyugalom. Bármi legyen is a helyzet, mindig a maga ura. Egwene leengedte a kezét. Eltérően a többiektől ő nem állta ki a beavatási próbát. Nem is állt szándékában. De ha végigcsinálta volna, mit tett volna akkor, ha egy ilyen helyzetbe kerül? Talán megtört volna? Kiderült volna, hogy méltatlan arra a címre, amit visel?

– Látom, néma maradtál – folytatta Mesaana. – Ezen könnyű változtatni. Milyen hasznos kis apróságok ezek az a'damek. Semirhage elképesztően nagy szolgálatot tett nekem azzal, hogy felhívta rájuk a figyelmemet. Persze csak véletlenül tette. Annyira sajnálom, hogy még azelőtt meghalt, hogy a nyakába tudtam volna tenni egy ilyen pórázt!

Egwene teste valósággal lángba borult a bőre alatt. Az iszonyatos kín miatt könnybe lábadt a szeme.

Ő azonban már korábban megismerkedett a szenvedéssel. Kacagott, miközben verték. Korábban is volt már fogoly. A Fehér Torony foglyaként a börtön sem tudta megállítani. Most viszont más a helyzet! Az elméje jelentős része halálra váltan vonyított. A'dam van a nyakamban! Nem tudok neki ellenállni!

Az aes sedai ellent tud állni, válaszolta a halk hangocska. Az aes sedai képes mindent elviselni, mert csak úgy lehet valóban mindenki szolgája.

– Most pedig elmondod nekem, hogy hová rejtetted el a tövist – folytatta Mesaana.

Egwene birokra kelt a rettegéssel. Nem volt könnyű. A Fényre, hogy ennyire nehéz legyen! De akkor is sikerült. Az arcán ismét nyugalom tükröződött. Szembeszállt az a'dammel, és nem engedte meg, hogy a nyakörv az uralma alá hajtsa.

Mesaana elkomorodott. Megrántotta a pórázt, és még több fájdalom zúdult a lányra.

Egyetlen gondolat elég volt ahhoz, hogy a fájdalom eltűnjön.

– Úgy tűnik nekem, Mesaana – szólalt meg Egwene jeges nyugalommal –, hogy Moghedien komoly hibát követett el. Elfogadta az a'damet.

– Miről be…

– Ezen a helyen az a'dam ugyanolyan kevéssé fontos, mint azok a fonatok, amelyeket képes semmivé tenni – vágott a szavába a lány. – Csak egy fémdarab. Egyedül abban az esetben állíthat meg valakit, ha az elhiszi, hogy az a'dam képes erre.

Az a'dam halk kattanással kinyílt és lehullott a nyakáról.

Mesaana a nyakörvre pillantott, ahogy az fémes csattanással a földre hullott. Az arcáról eltűntek az érzelmek. Jeges pillantást vetett Egwene-re. Figyelemre méltó módon nem esett pánikba. Összefonta a karját a mellén és a tekintete semmit sem árult el.

– Szóval feljártál ide gyakorolni?

Egwene némán a szemébe nézett.

– Akkor is csupán egy gyerek vagy – figyelmeztette Mesaana. – Nem képzeled, hogy le tudnál győzni engem! El sem tudod képzelni, hogy milyen hosszú időt töltöttem Tel'aran'rhiodban. Hány éves is vagy? Húsz?

– Én vagyok az amyrlin – felelte Egwene.

– Kisgyerekek amyrlinje.

– A Torony amyrlinje – ellenkezett a lány. – Ez a Torony évezredek óta itt áll. Átvészelte a sok ezer évnyi zűrzavart és megpróbáltatásokat. Te ugyan sokáig éltél, de az életed nagyobbik része békeidőkre esett. Elkerült a vész. Különös, hogy ennyire erősnek tartod magadat, miközben szinte alig kellett életed során nehézségekkel szembesülnöd.

– Alig kellett?! – méltatlankodott Mesaana. – Te semmiről sem tudsz.

Rezzenéstelen tekintettel bámulták egymást. Egwene érezte, hogy valami ránehezedik az elméjére, ugyanúgy, ahogy korábban is. Mesaana az akaratát megfeszítve megpróbálta maga alá gyűrni, térdre kényszeríteni őt. Megkísérelte Tel'aran'rhiod segítségével átalakítani az ellenfele elméjét. Egwene gondolkodásmódját.

A Kitaszított nagyon erős volt. Az erő azonban ezen a helyen csupán nézőpont kérdése volt. Mesaana elszántsága valósággal rázúdult Egwene-re. Aki viszont az imént győzte le az a'damet. Ezúttal is ellen fog állni. Képes rá.

– Engedelmeskedni fogsz – jelentette ki Mesaana halkan.

– Tévedsz – válaszolta Egwene érdes hangon. – Most nem rólam van szó. Egwene al'Vere csupán egy gyermek, az amyrlin viszont nem az. Én talán fiatal vagyok, de az Amyrlin-trón ősi.

Egyikőjüknek sem rezzent a tekintete. Miközben farkasszemet néztek, a lány lassan elkezdte visszaszorítani a Kitaszított akaratát. Elvárta tőle, hogy meghajoljon. Hogy alávesse magát az amyrlinnek. Kettőjük körül mintha csak besűrűsödött volna a levegő. Amikor Egwene belélegezte, az szinte ragadt a torkában.

– Az életkor nem számít – folytatta. – Bizonyos mértékben még a tapasztalatnak sincs jelentősége. Ezen a helyen csak az fontos, hogy az ember mi is valójában. Az amyrlin maga a Fehér Torony. A Fehér Torony pedig senki előtt nem hajt fejet. Legyőz téged, Mesaana, és a hazugságaidat.

Két nő. Két szempár. Egwene már nem vett levegőt. Nem volt szüksége levegőre. Minden idegszálával Mesaanára összpontosított. A halántékán izzadság gyöngyözött. Mintha csak a teste összes apró izmocskáját meg kellett volna feszíteni ahhoz, hogy lassan visszaszorítsa a Kitaszított akaratát.

Közben pedig nagyon is jól tudta, hogy ez a nő, ez a szörnyeteg csupán egy apró, jelentéktelen féreg, aki megpróbált arrébb tolni egy hatalmas hegyláncot. A hegylánc azonban meg sem moccan. Sőt, ha valaki túl keményen nekiugrik, akkor…

Valami halk csattanással szétszakadt a teremben.

Egwene felhördült, amikor a levegő hirtelen ugyanolyanná vált, mint amilyen korábban is volt. Mesaana úgy zuhant a földre, akár egy rongybaba. Tágra nyílt szemmel feküdt a padlón. A szája szélén parányi habfoszlányok jelentek meg.

Az amyrlin leült a földre. Nem volt egészen magánál. Hörögve kapkodott levegő után. Oldalra pillantott a kövön fekvő a'damre. A nyakörv szertefoszlott. Visszafordult a kövön fekvő, magatehetetlen Mesaana felé. A nő mellkasa szabályos ütemben emelkedett és süllyedt, ám továbbra is üveges tekintettel bámult a semmibe.

Eltartott még egy jó hosszú pillanatig, mire Egwene kellőképpen összeszedte magát ahhoz, hogy felálljon és magához ölelje az Igazi Forrást. Levegőből fonatokat szőtt, és a magasba emelte a magatehetetlen Kitaszítottat. Utána mind a kettőjüket átmozdította a Torony magasabban lévő szintjeire.

Azonnal több nő is feléjük fordult. A folyosót törmelék borította. Egwene csak a saját társait látta. Az elszántan megpördülő tudós asszonyokat. A romok és roncsok között turkáló Nynaeve-et. Siuant és Leanét. Ez utóbbi arcán jó pár megfeketedett vágás látszott, de még így is erőt sugárzott.

– Anyám! – kiáltotta Siuan megkönnyebbülve. – Már attól féltünk…

– Ki az ott? – kérdezte Melaine.

Odasietett az ernyedten, a levegőben arccal a föld felé lebegő Mesaanához. A fogoly megmoccant. Olyan meglepett hangot adott ki magából, mint egy kisgyerek, ha valami érdekes ötlött a szemébe. Tekintete megtapadt egy lángoló szőnyegdarabon.

– Ő az – válaszolta Egwene fáradtan. – Mesaana.

Melaine az amyrlin felé fordult. Az arcán meglepődöttség látszott.

– A Fényre! – kiáltotta Leane. – Mit csináltál vele?

– Egyszer már láttam ilyesmit – szólalt meg a foglyot vizsgáló Bair. – Fiatal koromban Sammana Álmodó tudós asszony volt. Az egyik álmában találkozott valamivel, ami kiégette az elméjét.

A tudós asszony habozni látszott.

– Élete végéig magatehetetlenül nyáladzott. Járni tudott ugyan, de be kellett pelenkázni. Elfelejtett beszélni is. Legfeljebb néhány olyan szóra emlékezett, amilyeneket a járni éppen csak megtanult kisdedek is használnak.

– Talán itt az ideje annak, hogy már ne csak egyszerű tanítványnak tekintsünk, Egwene al'Vere – szólalt meg Amys.

Nynaeve csípőre tett kézzel állt a fal mellett. Elégedett arckifejezése ellenére sem engedte el az Igazi Forrást. Itt, az álomvilágban a hajfonata ugyanolyan hosszú volt, mint régen.

– A többiek eltűntek – jelentette be.

– Mesaana megparancsolta nekik, hogy meneküljenek – magyarázta Egwene.

– Nem mehettek túl messzire! – figyelmeztette Siuan. – Az a kupola még mindig itt van.

– Így igaz – bólintott Bair. – Ideje azonban, hogy véget érjen ez a csata. Az ellenséget legyőztük. Később majd még beszélünk, Egwene al'Vere.

Az amyrlin bólintott.

– Egyetértek veled. Bair, Amys, Melaine, nagyon köszönöm értékes segítségeteket! Szükségünk volt rá. Igen sok jit szereztetek. Az adósotok vagyok.

Melaine még akkor is a Kitaszítottat nézte, amikor Egwene kilépett az álomból.

– Én viszont úgy vélem, hogy valójában mi és az egész világ is a te adósod vagyunk, Egwene al'Vere.

A többiek egyetértően bólogattak. Miközben az amyrlin elhalványodott Tel'aran'rhiodból, még hallotta Bair morgását:

– Milyen kár, hogy nem jött vissza hozzánk!

Perrint halálra vált embertömeg vette körül, ahogy keresztülrohant a lángoló városon. Tar Valon kigyulladt! A kövek ugyanúgy lángoltak, mint a mélyvörös színben ragyogó égbolt. A talaj úgy remegett, mint ahogy a sérült szarvasbika próbálta lerázni a hátára tapadó leopárdot, miközben a fenevad foga már a torkába mélyedt. Perrin megtántorodott, amikor váratlanul egy szakadék tárult fel a lába előtt. Perzselő láng csapott a magasba. A karjáról leégett a szőr.

Iszonyatos kiáltozással jó páran a rettenetes résbe zuhantak. A tűz azonnal elemésztette őket. Az ifjú körül holttestek hevertek a földön. Jobb kéz felől mintha csak megolvadt volna a gyönyörű, boltíves ablakú épület. Folyékonnyá vált a kőszikla, és a résein keresztül láva buggyant az utcára.

Perrin feltápászkodott.

Ez nem valódi.

– A Tarmon Gai'don! – jajgatták az emberek. – Megkezdődött az Utolsó Csata! Itt a vég! A Fényre, a világ vége!

Perrin ismét megtántorodott. Sikerült megkapaszkodnia egy jókora szikladarabban. Nem zuhant a földre. A karja iszonyatosan fájt. Az ujjai csak nagy nehezen engedelmeskedtek az akaratának. Legjobban mégis a combja lüktetett. Ahol eltalálta a nyíl. Nadrágja és kabátja egyaránt tocsogott a vértől. Saját rettegésének a bűze szinte minden más szagot elnyomott.

Mégis tudta, hogy csak egy rémálomban van. Ami körülveszi, az nem a valóság. Ugyanakkor viszont hogyan is állhatott volna ellen bárki a borzalomnak? Nyugaton kitört a Sárkánybérc. Dühös füstfelhő mart az égbe. Mintha lángra lobbant volna az egész hegyorom. Izzó, vörös folyamok indultak le az oldalán. Perrin érezte, hogy a hegy remeg, haldoklik. Körülötte repedezni kezdtek, megremegtek, megolvadtak és romba dőltek az épületek. Rengeteg ember meghalt. Volt, akit a kövek zúztak halálra, mások szénné égtek.

Nem. Nem engedi meg, hogy elnyelje a lidércnyomás! A lába alatt hirtelen tiszta, szabályos csempék bukkantak elő a töredezett kockakövek helyett. A szolgák bejárata előtt állt, a Fehér Torony tövében. Feltápászkodott. Teremtett magának egy botot, hogy legyen mire támaszkodnia.

Nem pusztította el a rémálmot. Meg kellett találnia a Mészárost. Lehet, hogy ezen az iszonyatos helyen majd nagyobb eséllyel szállhat szembe vele. Ellenfele nagyon is jól ismerte Tel'aran'rhiodot. Ha viszont a szerencse rámosolyogna, akkor a Mészáros elég tapasztalt volt ahhoz is, hogy nagy ívben elkerülje az ilyen lidércnyomásokat. És amikor most mégis bekerült egybe, akkor lehet, hogy a látomás rabjává válik. Engedi, hogy elnyelje a lidércnyomás.

Perrin vonakodva átengedte magát a látványnak. A rémálom lassan beszippantotta. A Mészáros itt lesz valahol a közelben. Az ifjú tántorogva elindult az utcán. Igyekezett jó messze elkerülni azt az épületet, amelyiknek láva folyt ki az ablakain. Igencsak a nehezére esett, hogy ne csatlakozzon a halálra rémülten kiáltozók tömegéhez. Sokan segítségért rimánkodtak.

Ott van! gondolta, és befordult egy sikátorba. A Mészáros odabent állt. Lehajtotta a fejét, és egy kézzel a falnak támaszkodott. Közvetlenül a lába előtt széles rés tátongott a talajban. A mélyben izzó magma fortyogott. Üvöltöző emberek kapaszkodtak a szakadék peremébe. A Mészáros nem törődött velük. Ahol a keze a falhoz ért, a fehérre meszelt téglafelület elkezdett visszaváltozni a Fehér Torony belsejének szürke kőborításává.

A ter'angreal még mindig ott lógott az ellensége derekáról. Perrinnek már nem maradt sok ideje. A hőség elkezdte megolvasztani azt a falat, gondolta az ifjú és minden akaraterejét az ellenfele melletti falfelületre összpontosította. Idebent sokkal könnyebb volt úgy megváltoztatnia a dolgokat, ha a változásokkal csak megerősítette a lidércnyomás világát.

A Mészáros hangosan káromkodni kezdett és elrántotta a kezét, amikor tűzvörösen felizzott a fal. A talpa alatt megremegett a talaj. A farkasölő szeme tágra nyílt a rémülettől. Arrébb vetette magát, amikor újabb szakadék támadt a mélyben. Ez a mélyedés már Perrin műve volt. Egyetlen pillanat is elég volt ahhoz, hogy az ifjú belássa: a Mészáros, hacsak egy szívdobbanásnyi időre is, de elhitte a rémálomról, hogy az valóság. Ellenfele elugrott a szakadék pereméről. A kezével elfedte arcát a hőség elől. Tényleg érezte a hőséget.

Aztán semmivé foszlott, és kicsit arrébb, az eredeti szakadék peremén bukkant elő. Most már a rémálom rabja volt. A lidércnyomás arra kényszerítette, hogy átélje az összes borzalmat. És kis híján Perrint is beszippantotta. A fiatalember érezte, ahogy megrendül az akaratereje. Majdnem megperzselődött a hőségben. De nem! Hiszen Ugró haldoklott. Nem hagyja cserben!

Elképzelte, hogy ő valójában valaki más. Például Azi al'Thone, az egyik folyóközi legény. Olyan ruhát öltött magára, mint amilyeneket mások is viseltek az utcán. Mellényt és fehér inget. Emondmezőn épeszű ember nem húzott volna magára ilyen cifra díszítésű nadrágot, ha arra készült volna, hogy kimenjen dolgozni a szántóba. Kis híján elvetette a sulykot. A szíve hangosan zakatolt. Perrin megtántorodott, amikor ismét megvonaglott a talaj. Ha nem figyel oda, ha teljesen átengedi magát a lidércnyomásnak, akkor ugyanúgy végzi, mint a Mészáros.

Nem! gondolta Perrin. Minden erejével Faile emlékére összpontosított, amit a szívében őrzött. Az otthonára gondolt. Az arca ugyan átalakult, a világ elkezdett romba dőlni, de neki akkor is volt otthona.

Odarohant a szakadék pereméhez. Nem törődött a hőséggel, úgy tett, mintha maga is a rémálom egyik szereplője lett volna.

Megjátszott rémülettel üvöltött, majd lehajolt, hogy kisegítse a szakadék szélén kapaszkodókat. Bár valaki mást próbált meg kihúzni, a Mészáros hangosan káromkodva megragadta az alkarját, és abban megkapaszkodva kikapaszkodott a mélységből.

Perrin megragadta a ter'angrealt, miközben ellenfele négykézláb elmászott mellette. A Mészáros próbált eljutni a sikátor viszonylagos biztonságába. Az ifjú a másik kezét a háta mögé rejtette. A tenyere összezárult a semmiből előbukkanó kés markolatán.

– Hogy égnék meg! – mérgelődött a Mészáros. – Annyira utálom ezeket a helyeket!

A férfi körül hirtelen előbukkantak a folyosó tiszta csempéi.

Perrin feltápászkodott. Görnyedten állt, és megpróbálta azt a látszatot keltem, hogy halálosan fél. Ez nem is volt annyira nehéz. Tántorogva elindult a Mészáros irányában. A kőarcú férfi azonban ebben a pillanatban lenézett és megpillantotta az ifjú kezében a ter'angrealt.

A szeme döbbenten elkerekedett. Perrin keze előrelendült, és a kést markolatig a Mészáros gyomrába vágta. A férfi felüvöltött, és a hasára szorított kézzel hátratántorodott. Vér tört elő az ujjai között.

A Mészáros vicsorogni kezdett. Körülötte megvonaglott a lidércnyomás. Nemsokára kipukkad majd. A férfi megvetette a lábát és leengedte véres kezét. A tekintetében harag tombolt.

Perrin már alig állt a lábán. Újra a botjára támaszkodott, de az alig segített. Korábban súlyosan megsebesült. A föld még mindig remegett. Újabb repedés nyílt a talajban. Pokoli forróság áradt a szakadékból, és a feltörő láva éppúgy ragyogott, mint ami a …

Perrin megdermedt. Mint ami a Sárkánybérc oldalán folyik. A kezében tartott ter'angrealra nézett. Az emberek rémálmai nagyon erősek, suttogta Ugró hangja az elméjében. Nagyon erősek…

Amikor a Mészáros elindult felé, a fiatalember összeszorította a fogát és a ter'angrealt belehajította a lávába.

– Ne! – üvöltötte a Mészáros. A valóság egy csapásra visszatért körülötte. A lidércnyomás kipukkant. Utolsó foszlányai is elhalványultak. Perrin egy keskeny folyosó hideg csempével borított padlóján térdelt.

Kicsit arrébb, jobbra, előtte egy olvadt fémdarab feküdt a csempén. Perrin elmosolyodott.

A Mészároshoz hasonlóan ez a ter'angreal is a valódi világból került át ide. Akárcsak egy embert, ezt a tárgyat is meg lehetett törni, és el lehetett pusztítani ezen az oldalon. A magasból eltűnt az ibolyaszínű kupola.

A Mészáros felhördült, előrelépett és teljes erővel hasba rúgta Perrint. Iszonyú fájdalom hasított az ifjú testébe. Újabb rúgás. Perrin körül kavarogni kezdett a világ.

Menj, Ifjú Bika! üzente halkan Ugró. Menekülj!

Nem hagylak magadra!

Én viszont… én kénytelen vagyok elmenni.

Ne!

Megtaláltad a válaszodat. Keresd meg Zabolátlant! Ő majd… megmagyarázza… a választ.

Perrin szemében könnycseppek jelentek meg, amikor rázúdult egy újabb rúgás. Hörögve üvölteni kezdett, mert Ugró megnyugtató, jól ismert hangja kihunyt az elméjében.

Eltűnt.

Az ifjú hangosan felüvöltött. Fájdalom zengett a hangjában. Üvöltve, könnyes szemmel arra kényszeríttette magát, hogy kilépjen a farkasálomból. Mintha csak egy senkiházi, gyáva alak lett volna.

Egwene hangos sóhajtással ébredt. Nem nyitotta ki a szemét, de vett egy mély lélegzetet. Igencsak megviselte a Mesaana elleni küzdelem. Valósággal kifacsarták az elméjét. Iszonyatosan fájt a feje. Kevés hiányzott ahhoz, hogy vereséget szenvedjen. A terve ugyan bevált, de az átélt események súlya alatt majdnem megroggyant a háta. Csendben átgondolta a dolgokat. Kevésen múlott a győzelem.

Ennek ellenére ők diadalmaskodtak. Át fogja kutattatni a Fehér Tornyot, hogy megkeressék azt a nőt, aki a felébredése után úgy viselkedik, mint valami magatehetetlen kisgyermek. Valamiért biztosra vette, hogy Mesaana nem tudja kiheverni ezt a csapást. Már akkor tisztában volt ezzel, mielőtt Bair felvilágosította volna.

Végre kinyitotta a szemét. A kényelmes hálószobában sötét volt. Arra gondolt, hogy összehívja a Csarnokot, és elmagyarázza nekik, miért nem fog többé felébredni Shevan és Carlinya. Mielőtt felült volna, egy pillanatig csendben gyászolta a társait. Bár elmagyarázta nekik, hogy milyen veszélyek leselkednek rájuk, ennek ellenére úgy érezte, hogy cserbenhagyta a lányokat. És persze ott volt még Nicola is. Zabolátlan és engedetlen, ahogy mindig. Nem lett volna szabad odamennie. Az…

Mozdulatlanná dermedt. Mi volt ennyire büdös? Talán nem hagyta égve a lámpását? Biztos kialudt. Magához ölelte az Igazi Forrást és apró, világító gömböt szőtt magának. A fény kigyulladt, és ő döbbenten felkiáltott.

Az ágya áttetsző fehér függönyeit bemocskolta a ráfröccsent vér. Öt holttest feküdt a földön. Hárman fekete ruhát viseltek. Egwene nem ismerte a toronyőrség zubbonyát hordó fiatalembert. Az ötödik viszont finom szabású, fehér és vörös kabátot meg nadrágot hordott.

Gawyn!

Egwene valósággal kirobbant az ágyból. A fekvő alak mellé térdelt. Nem törődött az iszonyatos fejfájásával. Az ifjú még mindig lélegzett. Az oldalában mély sebhely tátongott. Egwene Vízből, Szellemből és Levegőből Gyógyító fonatot szőtt. Nem számított különösebben tehetségesnek ezen a területen. Pánikba esve, gyorsan elkészült a fonattal. Gawynra helyezte. A fiatalember arcára visszatért a szín, és a sebei elkezdtek begyógyulni. Egwene azonban nem végzett tökéletes munkát.

– Segítség! – kiáltotta. – Segítsetek az amyrlinnek!

Gawyn megmoccant.

– Egwene – suttogta, és kinyitotta a szemét.

– Csend legyen, Gawyn! Nem lesz semmi baj. Segítség! Gyorsan az amyrlinhez!

– Nem… nem gyújtottál meg elég lámpást.

– Tessék?

– Hiszen azt üzentem…

– Nem kaptunk üzenetet tőled – felelte Egwene. – Ne mozogj! Segítség!

– Senki sincs a közelben. Én is kiabáltam. A lámpák… jó hogy… hogy nem…

Az ifjú zavartan elmosolyodott.

– Szeretlek.

– Ne mocorogj! – szólt rá a lány. – A Fényre! – Sírni kezdett.

– Nem a Kitaszítottak akartak megölni – folytatta Gawyn nehezen forgó nyelvvel. – Nekem volt igazam.

Ez egyértelműnek tűnt. Milyen különös egyenruhát viseltek ezek a fekete alakok? Seanchant?

Kis híján megöltek, ismerte fel Egwene. Ha Gawyn nem állította volna meg az orgyilkosokat, akkor az álmában végeztek volna vele. Ő eltűnt volna Tel'aran'rhiodból. Sosem győzte volna le Mesaanát.

Hirtelen ostoba fajankónak érezte magát. Semmivé foszlott a diadalérzet.

– Annyira sajnálom – suttogta Gawyn, és becsukta a szemét –, hogy nem engedelmeskedtem neked!

Kezdte elveszítem az eszméletét.

– Minden rendben, Gawyn – válaszolta Egwene, és nem törődött a könnyeivel. – Most magamhoz kötlek. Nincsen más kiút.

Hirtelen megérezte, ahogy a fiatalember valamivel erősebben megszorítja a karját.

– Nem. Hacsak… tényleg akarod…

– Bolond – válaszolta a lány, miközben előkészítette a fonatokat. – Még szép, hogy azt akarom, hogy te legyél az őrzőm. Mindig is ezt akartam.

– Esküdj meg rá!

– Esküszöm. Esküszöm, hogy téged akarlak őrzőmnek, és téged akarlak férjemül.

Aztán az ifjú homlokára tette a tenyerét és beborította a fonatokkal.

– Szeretlek.

Gawyn felnyögött. A következő pillanatban Egwene már pontosan úgy érezte a fekvő alak érzéseit és a kínjait, mintha azok valójában a sajátjai lettek volna. Cserében viszont pontosan tudta, hegy Gawyn is tisztában van azzal: minden egyes szava színigaz volt.

Perrin kinyitotta a szemét. Mélyen beszívta a levegőt. Sírt. Vajon azok az emberek is sírnak álmukban, akik csak hétköznapi álmokat látnak?

– Hála legyen a Fénynek! – kiáltotta Faile. A felesége ott térdelt mellette. És valaki más is. Masuri?

Az aes sedai két kézzel megragadta Perrin fejét. A fiatalember érezte, ahogy elborítja a Gyógyítás jeges áradata. A lábán és a mellkasán bezáródtak a sebhelyek.

– Megpróbáltunk Gyógyítani, miközben aludtál – magyarázta Faile, és ölébe vette a férje fejét. – De Edarra megállított minket.

– Nem lett volna semmi értelme sem. Semmilyen hatása – hallatszott a tudós asszony hangja.

Perrin csak ekkor vette észre, hogy Edarra is a sátorban tartózkodik. Pislogni kezdett. A tábori ágyán feküdt. Kint félhomály uralkodott.

– Tovább tartott, mint egy óra – szólalt meg. – Már rég el kellett volna mennetek.

– Csend legyen! – szólt rá Faile. – A Kapuk ismét működnek. Szinte mindenki átjutott. Csak néhány ezer katona maradt itt. Leginkább az aielek és a folyóköziek. Gondolod, hogy itt hagytak volna? Gondolod, hogy én itt hagytalak volna?

Perrin felült és végigsimította a homlokát. Alaposan megizzadt. Próbálta egy gondolattal eltüntetni az izzadságot, mintha csak a farkasálomban lett volna. Természetesen nem sikerült. Edarra a hátsó fal tövében, mögötte állt. Alaposan megnézte magának a fiatalembert.

– Azonnal indulnunk kell! – fordult Perrin a felesége felé. Érdes hangon folytatta: – A Mészáros nem egyedül jött ide. Itt van valahol a csapda. Talán egy hadsereg. Valaki és az ő serege. Bármelyik pillanatban lecsaphatnak ránk.

– Tudsz járni? – kérdezte Faile.

– Igen.

Alig állt a lábán, de az asszonya segítségével nagy nehezen feltápászkodott. Halk susogással kinyílt a sátor ajtaja. Kezében vizestömlővel Chiad lépett be. Perrin hálásan elvette tőle, és ivott. Sikerült a szomját oltani, de a fájdalom még ugyanúgy égett a belsejében.

Ugró…

Leengedte a vizestömlőt. A farkasálomban visszavonhatatlan a halál. Hova ment Ugró lelke?

Nem állhatok meg, gondolta Perrin. Biztos helyre kell vezetnem a népemet. Elindult az ajtó felé. Az erő kezdett visszatérni a lábába.

– Látom rajtad a gyászt, férjuram – suttogta Faile belekarolva. – Mi történt?

– Elveszítettem egy barátomat – felelte az ifjú halkan. – Most már másodszor.

– Ugrót? – kérdezte Faile. A szagából rémület áradt.

– Igen.

– Jaj, Perrin! Annyira sajnálom!

A felesége hangjában mély bánat csengett. Kiléptek a sátorból. A hatalmas mezőn, ahol egykor az egész sereg táborozott, már csak ez az egyetlen sátor állt. A barna és sárga fű még mindig őrizte a sátrak lenyomatát, még mindig jól látszottak a sárba taposott ösvények. Olyan volt, mintha csak egy város tervrajzát bámulta volna. Jól látszott a majdani házak helye, és az is, hogy hova terveztek utakat. A széles síkságon azonban már alig állt ember.

A sötét égbolt még mindig morgott. Chiad magasra emelt egy lámpást, és bevilágította a sátor előtti teret. Több csoportban katonák várakoztak ott. Amikor a Hajadonok meglátták Perrint, a magasba emelték a lándzsájukat, majd dobolni kezdtek a pajzsukon, így fejezték ki az elismerésüket.

A folyóközi harcosok is ott álltak. Egyre többen csatlakoztak hozzájuk, amikor elterjedt Perrin visszatérésének a híre. Vajon mennyit sejthettek abból, ami ma éjjel történt? A folyóköziek harsány éljenzésben törtek ki. Az ifjú odabiccentett feléjük, bár még mindig nagyon feszült volt. A levegőben továbbra is érezte a furcsa, rossz szagot. Eddig azt gondolta, hogy a különös bűzért az álomtövis volt a felelős. Ezek szerint tévedett. A levegőben ugyanaz a bűz terjengett, mint a Fertőben.

Az asha'manek az egykori táborhely közepén álltak. Ekkor megfordultak, és kezüket a mellükre szorítva tisztelegtek Perrinnek. Nem tűntek különösebben kimerülteknek, pedig sikerült szinte a teljes tábort áttelepíteniük.

– Vigyetek minket el innen! – szólította meg Perrin a fekete ruhás alakokat. – Egyetlen percig sem akarok tovább itt maradni.

– Ahogy nagyuram parancsolja – felelte lelkesen Grady.

Erősen összpontosított, és egy apró Kapu jelent meg mellette.

– Indulás! – intett az ifjú a folyóközi harcosok felé. Azok futólépésben áthaladtak a résen.

A Hajadonok és Gaul Perrin mellett várakoztak. Akárcsak Elyas.

A Fényre! gondolta Perrin. Alaposan körülnézett a mezőn, az egykori táborhelyen. Így érezheti magát az egér, amit szemmel tart a sólyom.

– Nem is remélem, hogy világosságot tudnátok gyújtani – fordult az Átjáró mellett álló Neald felé.

Az asha'man kissé félrehajtotta a fejét, és tucatnyi fénylő gömb jelent meg körülötte. A világítótestek a magasba emelkedtek a mező felett.

A fényük semmit sem világított meg. Csak az elhagyott táborhelyet. Az utolsó katona is átkelt. Őket Perrin és Faile követte.

Gaul és Elyas után a Hajadonok következtek. Legvégül, szorosan egymás mellett haladva a fókuszálók léptek keresztül a Kapun.

Az Átjáró túloldalán hűvös, üdítően friss levegő fogadta az érkezőket. Perrin csak ekkor értette meg igazából, hogy addig mennyire zavarta az a gonosz bűz. Mélyen beszívta a levegőt. Egy magaslaton álltak. Nem messze fények látszódtak a folyó partján. Alighanem Fehérhidat látta.

A megjelenését hatalmas örömujjongás fogadta. A tábor nagy része már ismét a helyére került. Az őrök is elfoglalták a posztjaikat. Az utolsó Kapu egy tágas, oszlopokkal elkerített helyre nyílott a tábor hátsó felében.

Sikerült elmenekülniük. Nagy árat fizettek érte, de akkor is sikerült elmenekülniük.

Graendal hátradőlt a székében. A finom bőrpárnákat a kallírtyúkok puha tollazatával tömték ki. Ez a madár ebben a korszakban csupán Sharában élt. A nő azonban szinte nem is törődött az elképesztő fényűzéssel.

Ezt a szolgát is Moridintól kapta kölcsön. A férfi fél térdre ereszkedett Graendal előtt. A szemében vihar tombolt. Nem is hajtotta le rendesen a fejét. Ő is engedelmeskedett persze, de csak hajszálon múlott, hogy sikerült legyűrni az akaratát. A szolga tudta, hogy igazi különlegességnek tartják.

Ezenfelül azzal is tisztában volt, hogy a bukása miatt Graendalt teszik majd felelőssé. A Kiválasztott persze nem izzadt. Ehhez túlságosan is erős volt az önuralma. A széles, vörös csempékkel borított szoba ablaka hirtelen kitárult. A hideg tengeri szél körbeszáguldott a szobában és több lámpát is eloltott. Kanócaikból keskeny füstkígyók indultak el a magasba.

Ő nem fog csődöt mondani.

– A csapda készen áll. Készüljetek fel a támadásra! – parancsolta.

– De hát… – ellenkezett a szolga.

– Tedd meg, amit mondtam, és ne merészelj visszabeszélni a Kiválasztottak egyikének, te kutya!

A szolga lesütötte a szemét, ám ezzel nem tudta elrejteni a tekintetében ragyogó lázadó szikrát.

Graendal nem is törődött már vele. Még mindig maradt egy fontos fegyvere. Ezt nagyon gondosan készítette fel a bevetésre. Pontosan az ilyen helyzetekre gondolva készítette elő.

Helyénvaló volt az óvatosság. Aybara ta'veren volt, mégpedig egészen félelmetes módon erős. A távolról rálőtt nyílvesszők nem találnának célba. Ha hagynák, hogy nyugodtan átgondolja a dolgokat, akkor meglátná az összefüggéseket és elszökne. Ezt nem engedhetik meg.

Kénytelen lesz vihart támasztani Aybara körül. Akkor pedig lecsaphat a penge. Nem ért véget a küzdelmünk, bukott kovács. Ne is reméld azt, hogy megmenekülhetsz!

Harmincnyolcadik fejezet

A Háromszoros Földön

Aviendha újra jól érezte magát. A Háromszoros Földből megnyugtató tökéletesség áradt. A vízföldiek szerint a pusztaság egyhangú és kopár volt. Aviendha azonban gyönyörűnek látta ezt a vidéket. Mindenütt egyszerű, világosabb és sötétbarna foltok. Jól ismerte őket. Tudta, hogy mire számíthat. A szülőföldje egészen más volt, mint a nyugati országok, ahol az ember nem tudhatta, hogyan viselkedik az időjárás, hogyan változik meg a táj, hacsak egy pillanatra is becsukta a szemét.

Könnyed mozgással futott a közeledő éjszakai sötétség irányába. Hosszú hónapok óta most fordult elő először, hogy egyedül érezte magát. Odaát, a vízföldeken mindig úgy vélte, hogy állandóan szemmel tartja valamilyen ellenség. Olyan, akit nem lát, és nem tud megtámadni. A lába halkan dobogott a poros talajon.

Nem mintha a Háromszoros Föld biztonságosabb lett volna. Távolról sem. A nadrabokor tövében az az árnyékba burkolódzó folt egy halálos mérgű kígyó fészkét rejtette. Ha valaki megérinti a vékony ágakat, a kígyó azonnal lecsap rá. Aviendha öt alkalommal is tanúja volt már a hüllő halálos támadásának. Miközben Rhuidean felé futott, útközben számos más veszélyes dolgot is látott. Akárcsak a kígyófészket, ezeket a veszélyeket is meg lehetett érteni. Meglátta, felmérte és elkerülte őket. Ha egy mérges kígyó áldozatául esett volna, vagy a halálát okozta volna a pusztaság jellegzetes hősége, akkor azért csak önmagát okolhatta volna.

Mindig is előnyben részesítette azt a veszélyt vagy azt az ellenséget, amelyikkel farkasszemet nézhetett, és nem valamelyik hazudós vízföldi háta mögül támadott.

Az erősödő félhomály ellenére a lány tovább futott. Jó érzés volt újra megizzadni. A vízföldeken nem izzadtak eleget az emberek. Talán pontosan emiatt viselkedtek olyan furcsán. Ahelyett, hogy hagyták volna, hogy a nap felmelegítse őket, inkább frissítőket ittak. És talán bementek egy tisztességes izzasztósátorba megtisztulni? Dehogyis! Vízbe merítkeztek. Az pedig egészen egyszerűen nem lehetett egészséges.

Aviendha persze őszinte volt önmagához. Megismerte a vízföldiek fényűzését, és meglehetősen megkedvelte azokat a fürdőket, meg a finom ruhákat, amiket Elayne kényszerített rá. Nem árt, ha az ember tisztában van a saját gyengeségével, mielőtt erőt venne magán. Most, ahogy a Háromszoros Föld enyhén lejtő síkján futott, az elméjében ismét a helyükre kerültek a dolgok.

Végül csak lassított. Bármennyire is vonzónak tűnt annak a gondolata, hogy éjjel utazzon és a nappali forróság idején aludjon, nem lett volna bölcs dolog így cselekedni. Elegendő egyetlen rossz lépés a sötétben, és máris vége az életének. Sietve összeszedett egy kevés elhalt takkcserjét, meg egy jókora halomnyit az ina'tafa kérgéből, majd tábortüzet gyújtott egy hatalmas sziklatömb árnyékában. A narancssárga lángnyelvek visszatükröződtek az Aviendha fölé tornyosuló kőszirt oldaláról. Korábban elejtett egy kisebb teknőshátút. Most előszedte a zsákmányát, megnyúzta és nyársra húzta. Nem a legízletesebb csemege, de akkor is megteszi.

Letelepedett a tűz mellé. A lángok ropogását hallgatva beszívta a sülő hús illatát. Kifejezetten örült annak, hogy nem Utazott egyből át Rhudieanba, hanem vette magának a fáradságot arra, hogy futva szelje át a Háromszoros Földet. Ez sokáig tartott, és egyre fogyott az idejük. Futás közben világossá vált, hogy milyen ember is volt azelőtt, és hogy mi lett mostanra belőle. Aviendha, a Hajadon eltűnt. Elindult a tudós asszonyok útján, és ezzel visszaszerezte a becsületét. Ismét cél lebegett a szeme előtt. Tudós asszonyként segíthet abban, hogy a népe átvészelje a minden korábbinál nagyobb megpróbáltatásokat ígérő korszakot.

Ha véget ér a küldetésük, a népének vissza kell majd térnie a Háromszoros Földre. Minél több időt töltenek a vízföldiek országában, annál jobban elgyengülnek. Erre ő maga volt a példa. Elpuhult odaát. De hát ki ne puhult volna el azon a helyen? Vissza kell térniük ide. Hamarosan.

Elmosolyodott, nekidőlt a sziklának és egy pillanatra becsukta a szemét. Valósággal lefoszlott róla a nehéz utazás minden fáradalma. A jövő sokkal tisztábbnak látszott. Elmegy Rhuideanba. Végigsétál a kristályoszlopok között, majd visszatér és benyújtja az igényét Rand szívére. Az őt megillető részére. Ott fog küzdeni az Utolsó Csatában. Segít megőrizni a túlélő aieleket. Utána pedig hazahozza őket. Oda, ahova tartoztak.

Valamilyen hang hallatszott a sötétből.

Aviendha kinyitotta a szemét, felpattant és magához ölelte az Igazi Forrást. Enyhe elégedettséget érzett azért, hogy mostanra már rögtön az Egyetlen Hatalom után nyúlt, és nem olyan lándzsákat akart megragadni, amelyek nem is voltak ott. Meggyújtott egy fénygömböt.

A sötétség határán egy aiel öltözéket viselő asszony állt. Nem cadin'sort, hanem hétköznapi öltözéket: sötét szoknyát, világosabb blúzt és vállkendőt hordott. Az ismeretlen őszülő haját kendővel kötötte össze. A középkorú, mozdulatlanul álló asszony nem viselt fegyvert.

Aviendha körülnézett. Meg fogják támadni? Vagy csupán kísértetet lát? A nyughatatlan halottak egyikét? Miért nem hallotta meg a közeledő nő lépteit?

– Üdvözöllek, tudós asszony! – szólalt meg a nő, és fejet hajtott. – Megoszthatom veled a vizemet? Hosszú utat tettem meg, és megláttam a tüzedet.

A ráncos képű ismeretlen nem tudott fókuszálni. Aviendha ezt egyből megérezte.

– Még nem vagyok tudós asszony – felelte óvatosan. – Most jövök el másodszorra Rhuideanba.

– Akkor nemsokára nagy dicsőség vár rád – felelte az asszony. – Nakominak hívnak. Megígérem, hogy semmilyen módon sem foglak bántani, gyermek.

Aviendha hirtelen nagyon ostobán érezte magát. Az asszony fegyvertelenül jött oda hozzá. Csak azért nem hallotta meg a léptei hangját, mert nagyon elmerült a gondolataiban.

– Hát persze. Gyere, kérlek!

– Köszönöm! – bólintott Nakomi. Belépett a tűz fényébe, és letette a földre aprócska zsákját, a tűzhely közelébe. Csettintett a nyelvével, aztán a zsákjából apróbb ágakat húzott elő. Rárakta őket a tűzre. Elővett egy teafőző üstöt is. – Kaphatok egy keveset abból a vízből?

Aviendha elővette a vizestömlőjét. Igazából egy cseppnyi felesleges vize sem volt, hiszen még többnapi út választotta el Rhuideantól, ám sértést követett volna el, ha nem tesz eleget a kérésnek, miután felajánlotta azt, hogy megosztozhatnak az árnyékon.

Nakomi átvette a tömlőt, megtöltötte az üstöt, majd letette a tűz mellé.

– Nem várt öröm számomra, hogy útközben olyan valakivel találkozhatom, aki Rhuidean felé tart – szólalt meg, miközben a zsákjában turkált. – Mondd csak, sokáig tartott a kiképzésed?

– Túlságosan is sokáig – felelte Aviendha. – Amit persze elsősorban a saját makacsságomnak köszönhettem.

– Értem – bólintott Nakomi. – Gyermekem, te úgy viselkedsz, mintha harcos lennél. Mondd csak, azok közé tartozol, akik elmentek nyugatra? Azok közé, akik felsorakoztak a car'a'carnnak tartott férfi mögé?

– Ő a car'a'carn – felelte Aviendha.

– Nem mondtam azt, hogy nem az volna – biccentett Nakomi, és a hangjából jókedv áradt. Tealeveleket és gyógynövényeket vett elő.

Nem, hát ezt tényleg nem mondta. Aviendha megfordította a teknőshátút. A gyomra hangosan megkordult. Az ételét is meg kellett osztania Nakomival.

– Megkérdezhetem, hogy mit gondolsz a car'a'carnról?

Szerelmes vagyok belé, gondolta Aviendha azonnal. Ezt azonban nem mondhatta ki hangosan.

– Azt hiszem, hogy nagy dicsőségre tett szert. Bár nincs tisztában azzal, hogy mi a helyes, mégis igyekszik tanulni.

– Akkor egy ideig a közelében éltél, igaz?

– Egy ideig – bólintott Aviendha. Utána azonban, mivel őszinte akart lenni, még hozzátette: – Tovább, mint a legtöbben.

– Egy vízföldiről beszélünk – töprengett Nakomi. – Aki egyben a car'a'carn. Mondd csak, tényleg olyan lenyűgözőek a vízföldi országok, ahogy azt olyan sokan mondják? Olyan szélesek a folyók, hogy nem is látni a túlsó partjukat? Annyi a víz a növényekben, hogy előbukkan, ha megszorítod őket?

– Azok a helyek nem lenyűgözőek! – ellenkezett Aviendha. – Nagyon is veszélyesek. Legyengítenek minket.

Nakomi elkomorodott.

Ki ez a nő? Nem számított éppen ritkaságnak, hogy az aielek útra keltek a Háromszoros Földön. Még a gyerekek is megtanulták, hogyan védjék meg magukat. De Nakominak nem illett volna inkább a barátaival, a családjával utaznia? Nem viselte ugyan a tudós asszonyok öltözékét, de volt benne valami…

Nakomi megkavarta a teát, majd kissé arrébb rakta Aviendha teknőshátúját. A faszéndarabok fölé helyezett hús egyenletesebben átsül. A zsákjából kivett néhány mélyföldgyökeret. Aviendha anyja gyakran sütött ilyet. Nakomi a gyökereket beletette egy apró, kerámiából készült sütődobozba, majd becsúsztatta azt a parázs közé. A széndarabok vörösen izzottak. Aviendha nem is vette észre, hogy ilyen nagyra nőtt a tűz. Hogy kerültek oda azok a széndarabok?

– Nyugtalannak látszol – folytatta Nakomi. – Távol álljon tőlem, hogy kérdésekkel zaklassam a tudós asszonyok egyik tanítványát! De akkor is aggodalmat látok a szemedben.

Aviendha megpróbált nem fintorogni. Jobban örült volna annak, ha egyedül maradhatott volna. Ugyanakkor viszont mégis megengedte ennek az asszonynak azt, hogy megossza a vizét és az árnyékát.

– Aggódom a népünk miatt. Veszélyes idők jönnek.

– Az Utolsó Csata – felelte Nakomi halkan. – Amiről a vízföldiek beszélnek.

– Igen. Én azonban azért aggódom, ami utána jön majd. A vízföldiek megrontják a népünket. Elpuhulunk.

– De hát a sors akarta azt, hogy átmenjünk oda, nem? A car'a'carn állítólag olyan dolgokról lebbentette fel a fátylat… ezek a dolgok igen különös módon összekötnek minket a vízföldiekkel. Feltéve persze, hogy igaz volt, amiről beszélt.

– Nem hazudna ilyesmiről – ellenkezett Aviendha.

A sötét éjszakai levegőben néhány egerészölyv szárnycsapása hallatszott. A madarak átrepültek a tábortűz fölött. Számos aielt még most is mélységes fájdalommal töltöttek el azok a dolgok, amelyekről Rand al'Thortól értesültek. A saját népük történelme. Rhuiedanban Aviendha nemsokára újra átélheti ezt a történelmet. Azt, ahogy az aielek megszegték az esküjüket. A népe valamikor régen a Levél Útját járta, ám később letértek arról az ösvényről.

– Érdekes gondolatok forognak a fejedben, tanítvány – jelentette ki Nakomi, miközben kitöltötte a teát.

– Nem véletlen, hogy a szülőföldünket Háromszoros Földnek hívják. Három dolgot köszönhetünk neki: megbüntetett minket a bűneinkért, próbára tette a bátorságunkat és üllőként arra szolgált, hogy elnyerhessük mostani alakunkat.

– A Háromszoros Föld erőssé tesz minket. Így amikor hátat fordítunk neki, akkor elgyengülünk.

– Ha viszont eleve azért jöttünk ide, hogy megedződjünk és megerősödjünk – töprengett tovább Nakomi –, akkor ebből nem azt a következtetést kellene levonnunk, hogy majd – odaát a vízföldeken – ugyanolyan veszélyes próbatételek várnak ránk, mint amilyen maga a Háromszoros Föld is volt? Olyan félelmetes és nehéz próbák, hogy előtte csak itt készülhettünk fel rájuk?

Megcsóválta a fejét.

– Jaj, nem lenne szabad egy tudós asszonnyal veszekednem! Még a tanítványával sem. Tohhal tartozom.

– Nincsen abba semmi toh, ha valaki bölcs szavakat mond – ellenkezett Aviendha. – Mondd csak, Nakomi, merre tartasz? Melyik nemzetség tagja vagy?

– Messzire járok a fedelemtől – felelte vágyakozó hangon az asszony. – Ugyanakkor meg egészen közel. Talán inkább az otthonom van messze tőlem. Nem adhatok választ a kérdésedre, tanítvány, mert nincs jogom arra, hogy tőlem ismerd meg ezt az igazságot.

Aviendha elkomorodott. Ez meg mégis milyen válasz volt?

– Nekem nagyon úgy tűnik – folytatta Nakomi –, hogy azzal, amikor semmibe vettük az erőszakot megtiltó ősi esküinket, a népünk hatalmas toh adósságot vett a vállára.

– Így igaz – válaszolt Aviendha.

Mit tehet az ember, ha az egész nemzete követ el egy ilyen rettenetes bűnt? Ennek a felismerése olyan súlyos következményekkel járt, hogy számos aielt elfogott a reménytelenség. Eldobták a lándzsáikat, vagy éppen megtagadták, hogy levegyék a gai'shainok fehér ruháját. Ezzel azt akarták kimutatni, hogy a népük olyan nagy tohot halmozott fel, amit sohasem lehet visszafizetni.

Mindez azonban tévedés volt. Az aiel tohot igenis vissza lehetett fizetni. Vissza is kellett fizetni. Éppen ez volt az oka, hogy felsorakoztak a car'a'carn mögé. Ő képviselte mindazokat, akiknek az aielek egykor esküt tettek.

– Visszafizetjük a tohunkat – jelentette ki Aviendha. – Azzal, hogy ott harcolunk az Utolsó Csatában.

Az aielek azzal majd visszanyerik a becsületüket. Aki visszafizeti a tohot, az utána el is felejtkezhet róla. Önteltség lenne olyan hibára emlékezni, aminek megadták az árát. Az adósságuk lerovása után az aielek hazatérhetnek. Többé már nem kell szégyenkezniük azért, ami a múltban történt. Aviendha csendben bólogatott magában.

– Ezek szerint – szólalt meg Nakomi, és a lány kezébe nyomott egy csésze teát – a Háromszoros Föld volt a büntetésünk. Idejöttünk megerősödni, hogy képesek legyünk megfizetni a tohot.

– Igen – válaszolta Aviendha. Minden egyértelműnek és világosnak tűnt.

– Szóval akkor ha a car'a'carn oldalán harcolunk, azzal majd megfizetjük a tartozásunkat. Akkor viszont már nem lesz semmi ok arra, hogy tovább bűnhődjünk. Ha viszont ez a helyzet, akkor miért is kellene visszatérnünk a szülőföldünkre? Hiszen az olyan volna, mintha még több büntetést szabnának ki magunkra, miután megadtuk a tartozásunkat.

Aviendha megdermedt. Micsoda ostobaság! Nem igazán akaródzott vitába szállnia Nakomival, de pontosan tudta, hogy az aielek helye a Háromszoros Földön volt.

– A Sárkány népe – folytatta Nakomi, és belekortyolt a teájába. – Ez minden, ami vagyunk. Mindent azért tettünk, hogy egyszer a Sárkányt szolgálhassuk. Ezt a célt szolgálták a szokásaink, az állandó portyák és összecsapások, a kőkemény neveltetésünk… az egész életmódunk.

– Igen – bólintott Aviendha.

– Viszont – kérdezte Nakomi halkan – ha legyőzték a Szemégetőt, akkor mi marad számunkra? Talán épp ez volt az oka, hogy olyan sokan nem voltak hajlandóak a car'a'carn nyomába szegődni. Mert megrémítette őket ez a lehetőség. Miért ragaszkodnánk továbbra is a régi hagyományokhoz? Már mitől is lenne dicsőséges cselekedet a portyázás, egymás legyilkolása, ha mindezzel nem egy fontos feladat végrehajtására készülünk? Miért akarunk keményebbé válni? Csak azért, hogy keményebbek legyünk?

– Én…

– Annyira sajnálom! – szabadkozott Nakomi. – Már megint összevissza fecsegek. Le kellene szoknom végre róla. Együnk inkább valamit!

Aviendha összerezzent. Ennyi idő alatt nem sülhetett meg a gyökér. Amikor azonban Nakomi kihúzta a parázsból a dobozkát, abból csodálatos illat áradt. Az idősebb nő feldarabolta a teknőshátút. A csomagja legmélyéről előszedett két bádogtányért. Megfűszerezte a húst és a gyökereket, majd az egyik tányért odaadta a lánynak.

Ő habozva megkóstolta. Az étel elképesztően finom volt. Mit finom? Csodálatos! Sokkal jobb azoknál a lakomáknál, amelyeken odaát a vízföldiek palotájában vett részt. Lenyűgözve bámulta a tányérját.

– Ha most megbocsátasz egy pillanatra! – folytatta Nakomi. – Hív a természet.

Elmosolyodott, felkelt és kicsoszogott a sötétbe.

Aviendha csendben evett. Nagyon felkavarta az, amit hallott. Vajon ez a csodálatos vacsora, amit egy egyszerű tábortűzön sütöttek, aminek az elkészítéséhez csupán hétköznapi hozzávalókra volt szükség, talán éppenséggel nem azt mutatta, nem azt bizonyította, hogy semmi szükségük a vízföldiek fényűzésére?

De mostantól kezdve mi lesz az aielek életcélja? Ha nem a car'a'carn visszatérésére várnak, akkor mit fognak tenni? Hát persze, harcolnak. És még? A portyák során továbbra is egymást gyilkolják? Miért is?

Befejezte a vacsorát és még sokáig töprengett. Túl sokáig. Nakomi viszont nem tért vissza. Aviendha riadtan keresni kezdte, de nyomát sem látta az asszonynak.

Amikor visszatért a tűzhöz, az is kiderült, hogy eltűnt Nakomi zsákja és a tányérja is. Aviendha még várt egy kicsit, de az asszony nem tért vissza.

A lány végül csak elaludt. Nem érezte jól magát.

Harminckilencedik fejezet

Alkotó munka

Perrin magányosan ült egy tuskón. Becsukta a szemét, és az arcát a sötét égbolt felé fordította. A táborban minden a helyére került, a Kaput bezárták, és meghallgatta az emberei jelentéseit. Végre megpihenhetett.

A pihenés veszélyes. Amikor pihen, olyankor gondolkozni kezd. A gondolkodás pedig felszínre hozza az emlékeket. Az emlékeket fájdalom kíséri.

A szélbe szagolva jól érezte a világot. Az illatok különféle rétegeit, az összekeveredve kavargó szagokat. Itt volt először is a tábor: az izzadó emberek, a szakácsok fűszerei, a mosónők szappanja, a lovak trágyája és persze az érzelmek. A környező hegyeknek is megvolt a saját illatuk: száraz fenyőtövist, egy patak iszapját és egy döglött állat tetemét érezte. A hegyeken túl pedig egy egész világ terült el. A távoli országút felkavarodó porát ugyanúgy elhozta idáig a szellő, mint a magányos levendulabokor illatát, amelyik valahogy képes volt életben maradni a haldokló világban.

Virágpor azonban nem úszott a szélben. És farkasokat sem érzékelt. Ez a két dolog igencsak megrémítette.

Hirtelen rosszul lett. Mintha csak megbetegedett volna. Mintha iszapos, mocsári vízzel itta volna tele magát. Hogy került rothadó moha és a döglött méhek darabkái a hasába? A legszívesebben üvöltött volna. A legszívesebben megkereste volna a Mészárost. Végezni akart vele. Addig akarta ütni az öklével az átkozott férfi arcát, amíg a kiserkenő vér mindent el nem takar.

Léptek közeledtek. Faile.

– Perrin? Akarsz velem beszélgetni?

Az ifjú kinyitotta a szemét. Sírnia vagy üvöltenie kellett volna. Ehelyett dermesztő hideget érzett. Hideget és haragot. Eddig azt hitte, hogy ez a két dolog sosem járhat együtt.

Nem messze már fel is verték a sátrát. A szellő belekapott a ponyvába. Kicsit arrébb Gaul támaszkodott egy fiatal bőrlevélfának. Távolabb az egyik bognár még most is dolgozott. Halk kopácsolás hallatszott az éjszakából.

– Csődöt mondtam, Faile – suttogta Perrin.

– Megszerezted a ter'angrealt – felelte a nő, és mellé térdelt. – Megmentetted a népedet.

– A Mészáros mégis legyőzött minket – felelte a férje keserűen. – Öten támadtunk rá, és mégsem tudtuk legyőzni.

Ugyanaz az érzés fogta el, mint akkor, amikor megtudta, hogy meghalt a családja. Megölték őket a trallokok. Az Árnyék még kit vesz el tőle, mire véget ér ez az egész? Újabb és újabb áldozatok. Hiszen Ugrónak biztonságban kellett volna lennie a farkasálomban!

Ostoba kölyök, ostoba kölyök! De tényleg kelepcébe akarták csalni a seregét? Lehet, hogy az álomtövis egész más ok miatt került oda. A véletlen műve volt minden.

– A ta'verenek számára nem létezik véletlen…

Valahogy meg kellett volna szabadulnia a dühtől és a fájdalomtól. Felállt, megfordult és meglepődve látta, hogy a késői óra ellenére még milyen sok fény világít a táborban. A közelben sokan várakoztak. Kellő távolságot tartottak ahhoz, hogy ne tudja megkülönböztetni egymástól a jellegzetes illatukat. Alliandre aranyszínű köntöst viselt. Berelain kéket. A két uralkodónő egy apró, fából faragott útiasztalka mellett ült. Egy lámpás égett az asztalkán. Elyas egy közeli szikladarab tetejére telepedett. A kését élezte. A közeli tábortűz mellett jó tucatnyi folyóközi harcos ücsörgött. Wil al'Seen, Jon Ayellin és Grayor Frenn is ott voltak közöttük. Időnként Perrin felé fordultak. Még Arganda és Gallenne is ott álltak. A két főtiszt halkan beszélgetett.

– Már rég aludniuk kellene! – mérgelődött Perrin.

– Aggódtak miattad – magyarázta Faile. A szaga elárulta, hogy ő is nyugtalankodik. – Most pedig már az aggasztja őket, hogy esetleg mindenkit elküldesz, hiszen már működnek a Kapuk.

– Bolondok! – suttogta Perrin. – Bolondok, amiért követnek. Bolondok, amiért nem bújnak el.

– Tényleg ezt várnád el tőlük?! – csattant fel Faile mérgesen. – Hogy elbújjanak valahová, miközben javában tart az Utolsó Csata?! Hát nem arról beszéltél, hogy mindenkire szükség van?!

A feleségének igaza volt. Tényleg mindenkire szükségük volt. Perrin kezdte felismerni, hogy részben azért ennyire ingerült, mert nem sikerült rájönnie arra, hogy mi elől szöktek el. Neki is sikerült elmenekülnie, de mi elől? Miért kellett meghalnia Ugrónak? Valósággal vaknak érezte magát, amiért nem ismerte az ellensége terveit.

Hátat fordított a tuskónak, és elindult Arganda meg Gallenne irányába.

– Hozzátok ide a térképünket! – parancsolt rájuk. – A jehannahi országútról.

Arganda odahívta Hirshanint, és elmondta neki, hol találja a térképet. Hirshanin elrohant, Perrin pedig keresztüllépdelt a táboron. Abba az irányba ment, ahol a fémen csengő fém hangját hallotta. A kovács még mindig dolgozott. A munka hangja valósággal odavonzotta az ifjút hozzá. Ahogy ment, körbe kavarogták a tábor illatai, a magasban pedig hangosan morajlott az égbolt.

A többiek mind a nyomába szegődtek. Faile, Berelain és Alliandre, a folyóköziek, Elyas és Gaul. A csoport egyre nőtt. Még több folyóközi csatlakozott hozzájuk. Némák maradtak, és Perrin sem beszélt, amíg oda nem ért Aeminhez. A férfi az üllő mellett dolgozott. A tábornak több ilyen lóvontatású, hordozható kovácsműhelye is volt. Az üllőt bevilágította a faszén vörös ragyogása.

Közben befutott Hirshanin is. Perrin átvette és maga elé tartotta a térképet. Aemin letette a kalapácsot. Érdeklődve figyelte a vezérüket.

– Arganda, Gallenne – szólalt meg Perrin. – Mondjátok csak, melyik az a hely, ahol csapdát állítanátok egy Lugard felé vonuló, jelentősebb seregnek? Hol csapnátok le rájuk?

– Hát itt – felelte Arganda pillanatnyi habozás nélkül. A térképen rámutatott az országút egyik pontjára. Az a hely többórányi járóföldnyire lehetett az egykori táboruktól. – Látod ezt? Az út elkanyarodva követi ezt a régi, kiszáradt vízmosást. Az itt átvonuló sereg teljesen kiszolgáltatottá válik. A magaslatokról két irányból is lecsaphatnál rájuk. Innen és innen.

Gallanne bólintott.

– Így igaz. Ez a hely amúgy kiválóan alkalmas arra, hogy egy nagyobb sereg is letáborozzon ott. Itt, ennek a hegynek a lábánál. Ahol elkanyarodik az út. Ha azonban olyan valaki szállja meg a fejed fölött a magaslatot, aki rosszat akar neked, akkor lehet, hogy nem éled meg a másnap reggelt.

Arganda bólintott.

A lapos tetejű magaslat észak felől tornyosult az országút fölé. A régi vízmosás széles, sima utat mart az aljába. A lejtő déli és nyugati oldala is széles síkságba torkollott. A magaslatokon pedig könnyedén jutott hely egy egész hadseregnek.

– Mik ezek itt? – kérdezte Perrin, és az úttól délre látható jelzésekre mutatott.

– Régi romok – válaszolta Arganda. – Nem túl fontosak. Túlságosan lepusztultak már ahhoz, hogy fedezékül szolgálhatnának. Csak pár mohával borított sziklatömb.

Az ifjú biccentett. A fejében lassacskán kezdett összeállni a kép.

– Grady és Neald már alszik? – kérdezte.

– Nem – válaszolta Berelain. – Azt mondták, hogy ébren maradnak, biztos, ami biztos. A rosszkedved miatt a frász kerülgette őket.

– Küldjetek értük! – parancsolta Perrin. Nem nevezte meg, hogy kinek szólt az utasítása. – Az egyikőjük ellenőrizze a fehérköpenyek seregét! Ha jól emlékszem, valaki azt mondta, hogy ők is tábort bontottak.

Nem ellenőrizte, hogy végrehajtják-e a parancsait. Odalépett az üllő mellé, és Aemin vállára tette a kezét.

– Menj aludni, Aemin! Dolgoznom kell egy kicsit. Patkókat csinálsz, igaz?

A kovács bólintott. Eléggé meglepődhetett. Perrin átvette a mellényét és a kesztyűjét, Aemin pedig elköszönt. A fiatalember előhúzta a saját kalapácsát, amelyiket még Tearben kapott. A szerszámot, amivel nagyon régóta nem alkotott semmit sem.

Egy kalapács ugyanúgy lehetett fegyver, mint szerszám. Perrin meghozhatta a maga döntését, ugyanúgy, ahogy valamennyi követője is dönthetett a sorsáról. Ugrónak is döntenie kellett. A farkas eldöntötte, hogy mit akar. A Fényt védve nagyobb dolgot kockáztatott annál, mint amit Perrin kivételével akárcsak egyetlen emberfia is megérthetett volna.

Az ifjú a fogóval kihúzott egy apró fémdarabot a szén közül. Rátette az üllőre. Felemelte a karját, és ütni kezdte.

Nagyon régóta nem járt már kovácsműhelyben. Igazából, jobban belegondolva semmilyen komoly munkát sem végzett, kivéve talán azt az egyetlen alkalmat Tearben, amikor azon a békés, nyugodt napon, rövid időre elbújhatott a felelősség elől, és a kovácsműhelyben talált menedékre.

„Olyan vagy, mint egy farkas, férjuram.” Faile ezt azért mondta, mert jól tudta, hogy Perrin milyen elszántan tud összpontosítani. A farkasok is éppen olyanok voltak. Feltárulhattak volna előttük a múlt és a jövő titkai, ám ők teljes figyelmükkel a vadászatra koncentráltak. Képes lenne Perrin is ugyanerre? Arra, hogy szükség esetén kőkemény elszántsággal összpontosítson, ugyanakkor viszont az élete egyéb területein megőrizze az egyensúlyát?

Egyre jobban belemerült a munkába. Magával ragadta a fémen csattogó kalapács ritmusa. Kilapította a vasdarabot. Egy idő múlva visszarakta a tűzbe, ahonnan egy másikat húzott elő. Egyszerre több patkót is készített. Ott voltak mellette a minták, amiből tudhatta, hogy milyen méretekre van szükség. Az üllő peremén lassan meggörbítette a fémdarabot. Megadta neki a megfelelő alakot. Izzadni kezdett a karja, és a tűz meg a munka kipirosította az arcát.

Neald és Grady is megérkeztek. Jöttek a tudós asszonyok és Masuri is. Perrin még munka közben is észrevette, ahogy Sulin egy Kapun át elindult a fehérköpenyek nyomába. Nem sokkal később visszatért, de egyelőre nem tett jelentést, mert jól látta, hogy őt teljesen lekötötte a munkája.

Magasba emelte a patkót. Elkomorodott. Ez a feladat nem volt elég komoly. Persze megnyugtatta, ám ezen a napon ennél lényegesebben nehezebb kihívásra vágyott. Egészen egyszerűen a szükségét érezte annak, hogy létrehozzon valamit. Mintha csak valamivel ellensúlyozni akarta volna azt a pusztítást, amit a nagyvilágban látott. Azt a rombolást, aminek ő maga is részévé vált. A kovácsműhely előtt hosszú, megmunkálatlan acélrudakat raktak halomba. Túl finom anyagból készültek ahhoz, hogy patkót készítsenek belőlük. Bizonyára kardot kovácsolnak az acélból. Kardot az egykori menekültek számára.

Perrin több acélrudat is felemelt és bedugta őket a szén közé. Ez a műhely nem volt olyan jól felszerelt, mint amilyenhez korábban hozzászokott. Akadt ugyan itt is egy fújtató, meg három hordó, amibe belemárthatta a forró fémet, ám a szél lehűtötte a vasat, és a szén nem forrósodott át annyira, amennyire szerette volna. Rosszkedvű pillantást vetett a tűzre.

– Ebben segíthetek, Perrin nagyúr – szólalt meg oldalról Neald hangja. – Felforrósíthatom a fémet, ha akarja.

Az ifjú a fekete ruhás alakra nézett, majd bólintott. A fogóval kihúzott a szén közül egy hosszabb acéldarabot.

– Legyen sárgásvörösen izzó! Nem kell annyira felforrósítani, hogy fehéren ragyogjon.

Neald bólintott. Perrin a fémdarabot az üllőre fektette, kézbe vette a kalapácsát, és ütni kezdte. Az asha'man összpontosítva kissé arrébb állt.

Perrin teljesen elmerült a munkában. Acélt kovácsolt. A külvilág lassan kihunyt körülötte. A fémre zúduló kalapács hangja pontosan úgy zengett, mint a saját szívének a dobogása. Az acél forrón, veszélyesen ragyogott. Erre összpontosítva a kovács mintha megvilágosodott volna. A világ testén napról napra mélyebb repedések jelentek meg. Segítenie kellett. Ha valami darabokra hasad, azt már nem lehet újra összerakni.

– Neald! – szólalt meg hirtelen Grady hangja. Riadt hang, mintha nagy távolságból hallatszott volna. – Neald, mit csinálsz?

– Nem tudom – válaszolta Neald. – De úgy érzem, hogy ezt kell tennem.

Perrin fáradhatatlanul ütötte az acélt. Egyre erősebb és erősebb csapásokat zúdított rá. Már kilapította a fémrudat. Most hosszában meghajtotta, és a két felét ismét egymásba kalapálta. Csodálatos volt, ahogy az asha'man pontosan a megfelelő, a lehető legjobb hőmérsékleten tartotta a fémet. Így ő hosszú időn keresztül formálhatta az acélt. Különben csupán néhány pillanat állt volna a rendelkezésére, hogy gyorsan lesújtson rá, mert a fém másodpercek alatt elveszítette a megfelelő hőfokot.

A lapos fémdarab mintha csak folyékonnyá vált volna. Szinte már úgy érezte, hogy pusztán az akaratával ad neki alakot. De mit is készített valójában? Két másik fémrudat is elővett a tűzből. Most már három acéldarabbal dolgozott. Az elsőt – a legnagyobbat – félbehajtotta és megolvasztotta. A munkadarab egyre szélesebbé vált. Egy jókora labdát formált belőle. Utána még több acélt adott hozzá, míg a tömb már közel akkora volt, mint egy férfi feje. A második rudat megnyújtotta. A hosszú, vékony fémdarabot végül keskeny pálcává hajtotta össze. Az utolsó, legkisebb acélrudat pedig kilapította.

Mélyen beszívta a levegőt. A tüdeje úgy zihált, mint a fújtató. Az izzadság olyan volt, mint a hordókat megtöltő víz. A karja egyé vált az üllővel. Ő maga volt a kovácsműhely.

– Tudós asszonyok, össze kell kapcsolódnunk! – kiáltott fel váratlanul Neald. – Most rögtön! Ne vitatkozzanak! Szükség van rá.

Perrin egyre hatalmasabb ütésekkel sújtott le az acélra. Szikrafelhő emelkedett a magasba. Egyre nagyobb szikrafelhők. Úgy érezte, hogy valami elkezdett kiszivárogni belőle. Mintha minden egyes ütése beoltotta volna a saját erejével a fémet. De nem csak az erejét kovácsolta az acélba, hanem az érzéseit is. A félelmeit és a reményeit. Mindez átáramlott a három, félig még megmunkálatlan fémdarabba.

A világ haldoklik. Nem tudja megmenteni. Az a feladat Randre várt. Mit akart ő? Vissza akart menni a múltba, hogy újra egyszerű emberként éljen, igaz?

Hát nem. Nem, valójában Faile-t akarta. A nagybetűs életet. Élni akart. Képtelen volt arra, hogy elbújjon ugyanúgy, ahogy a hívei sem tudtak elrejtőzködni. Annak idején nem akarta, hogy felesküdjenek rá. Mégis azt tették. De akkor mit érezne, ha valaki más állna az élükre, és a halálba vezetné őket?

Csapás után csapás. Szikrák ragyogtak az égen. Túl sok szikra. Mintha csak egy vödörnyi olvadt fémet csapkodott volna a kalapáccsal. A szerszám szikrát szórt. A fénypontok meg sem álltak a fák tetejéig. Ott ragyogtak még a távoli sátrak fölött is. A körülöttük állók kezdtek hátrább húzódni. Mindenki, kivéve a két asha'mant és a tudós asszonyokat. Ezek a nők szorosan körülállták Nealdet.

Nem akarom vezetni őket, gondolta Perrin. De ha nem én állok az élükre, akkor kifog? Ha cserbenhagyom őket és elbuknak, akkor az az én bűnöm lesz.

Most már látta, hogy mi is az, ami lassan elkészül. Mi volt az, amit egész idő alatt megpróbált megteremteni. A legnagyobb tömbből egy tégla alakú formát alakított ki. A hosszú rúdból lett a nyél. Olyan vastag volt, mint egy férfi három ujja. A lapos részből lett a nyakcsonk. Rátekerte a fejre, és hozzáerősítette a nyélhez.

Kalapács. Egy kalapácsot készített. A kalapács ezekből a részekből állt.

Már mindent értett.

Felnőtt a rá váró feladathoz. Minden egyes ütés erősebbé tette. Hangosan zengett az acél. A lesújtó kalapács mintha csak megrengette volna a talajt. Rázkódni kezdtek a sátrak. Perrin megkönnyebbülten, ujjongva fellélegzett. Tudta, hogy mit csinál. Végre tisztában volt azzal, hogy mit csinál!

Soha nem akart az emberek élére állni, de ez talán felmentette volna a felelősség alól? Az embereknek szükségük volt rá. Az egész világnak szüksége volt rá. A felismeréstől hűvös nyugalom szállta meg. Olyan volt, mint a lassan megszilárduló, olvadt sziklatömb. Nem volt nehéz belátnia azt sem, hogy igenis a vezetőjük akart lenni.

Ha elengedhetetlen, hogy valaki a népe élére álljon, akkor majd ő lesz az. Hiszen csak akkor lehetett biztos abban, hogy a helyükre kerülnek a dolgok, ha ő maga teszi oda őket.

A véső és egy fémrúd segítségével lyukat fúrt a kalapács fejébe. Megragadta a nyelet, és egészen a feje fölé emelve, a magasból lecsapott vele a lyukra. A nyél a helyére került. Ekkor a nyakrész következett. Ráfektette a kalapácsot, és addig ütötte, amíg pontosan a helyére nem került. Alig néhány pillanattal korábban még a düh irányította az ütéseit. Most azonban mintha csak az elszántsága, a határozottsága öltött volna testet.

A fém eleven, élő dolog volt. Ezt minden kovács jól tudta. Ha egyszer felizzítottad, amíg megmunkáltad, addig a fém élt.

Kalapáccsal és vésővel a kezében mintákat, alakzatokat vésett az acélba. Volt, amit elsimított, akadt, amit megváltoztatott. Továbbra is szikrafelhők emelkedtek a magasba. A kalapács még hangosabban zengett. Az ütések úgy csengtek, mintha harangok szóltak volna. A vésővel kialakította a legkisebb acéldarab végső formáját is, majd ezt a részt is a kalapács tetejére helyezte.

Harsány üvöltéssel még egyszer, utoljára a magasba emelte, fel a feje fölé a régi kalapácsát, és minden erejét beleadva lesújtott vele az újra. Beleütötte jelét a kalapács oldalába. A szökkenő farkast.

Aztán leengedte a karját. Az üllőn a belső melegtől még mindig ragyogva egy csodálatos kalapács feküdt. Szebb volt ez mindennél, amit valaha is megalkotott. Több volt ez mindannál, amire valaha is képesnek tartotta magát. A vastag, erőteljes fej leginkább egy pörölyre vagy buzogányra emlékeztetett. A hátsó részét azonban elvékonyította és kilapította. Olyan volt, mint egy kovács szerszáma. A nyél aljától a fej végéig négy lépés hosszú volt. Talán egy picivel még több is. Még sosem látott ilyen hatalmas kalapácsot.

A nyele is színtiszta acélból készült. Ez is újdonság volt. Felemelte. Egy kézzel fel tudta emelni, de éppen csak. Nehéz volt. Tömör.

A kalapács fejét egymást keresztező vonalakkal díszítette. Egyik oldalába beleütötte a szökkenő farkas pecsétjét. A képen mintha csak Ugrót látta volna. Amikor végighúzta rajta bütykös hüvelykujját, a fém elcsendesedett. Még mindig meleg volt, de nem égette meg a kezét.

Amikor megfordult, megdöbbenve látta, milyen tömeg gyűlt össze a háta mögött. Legelöl a folyóköziek álltak. Jori Congar, Azi al'Thone, Wil al'Seen és még sok százan mások. Ghealdaniak, cairhieniek, andoriak és mayene-iek. Némán figyelték. Az aláhulló szikrák körülötte feketére égették a talajt. Az ezüstfényben ragyogó fémcseppek napkitörést mintázva szilárdultak meg a földön.

Neald térdre rogyott. Hangosan zihált és az arca izzadságban fürdött. Grady és az összekapcsolódott asszonyok is leültek. Kimerültnek látszottak. Mind a hat tudós asszony bekapcsolódott a munkába. De mit is csináltak?

Perrin is kimerült. Mintha csak minden erejét és az összes érzelmét belekovácsolta volna a fémbe. Mégsem pihenhetett meg.

– Wil! Hetekkel ezelőtt kaptál tőlem egy parancsot. Azt akartam, hogy égesd el a farkasfejes zászlót. Engedelmeskedtél? Elégetted mindegyiket?

Wil al'Seen Perrin szemébe nézett, aztán szégyenlősen lehajtotta a fejét.

– Perrin nagyúr, én megpróbáltam, de… a Fényre! Hát képtelen voltam rá. Egyet megtartottam. Azt, amelyiket segítettem megvarrni.

– Hozd ide, Wil! – parancsolta az ifjú.

Úgy csengett a hangja, mint az acél.

A férfi elrohant. A szaga mutatta, hogy megrémült. Nemsokára visszatért, kezében egy összehajtott vászondarabbal. A fehér zászlót vörös csíkkal szegélyezték. Perrin átvette tőle. Egyik kezében a zászlót, a másikban az új kalapácsát tartotta. Az emberekre nézett. Faile is ott állt. Összefogta a kezét maga előtt. Az illatából érződött, hogy reménykedik. A felesége átlátott rajta. A felesége tudta.

– Megpróbáltalak elküldeni benneteket – zendült fel Perrin hangja. – De nem akartatok elmenni. Megvannak a gyenge pontjaim. Ezt tudnotok kell. Ha hadba vonulunk, nem fogok tudni mindenkit megvédeni. Hibázni fogok.

Végignézett a tömegen. Belepillantott mindenki szemébe. Bárkire is nézett, az összes férfi és nő némán bólintott. Sem megbánás, sem habozás nem látszott rajtuk. Csak bólintottak. Perrin vett egy mély lélegzetet.

– Ha ez a kívánságotok, elfogadom az eskütöket. Vezetni foglak benneteket.

Harsány üdvrivalgás tört ki. A tábor zengett az izgalomtól.

– Aranyszemű! Aranyszemű, a Farkas! Fel az Utolsó Csatába! Tai'shar Manetheren!

– Wil! – mennydörögte Perrin, és magasba emelte a zászlót. – Lobogjon magasban ez a zászló! Soha többé ne engedjük le, csak akkor, ha már megnyertük az Utolsó Csatát! A farkas jele alatt indulok harcba. Ti pedig riasszátok fel a tábort! Készüljön mindenki a küzdelemre! Ma éjjel még van egy feladatunk!

A fiatalember kibontotta a zászlót. Jori és Azi odaugrottak hozzá, és megfogták, nehogy leérjen a porba. Magasba emelték és elrohantak keresni egy rudat. A sokaság szétszéledt. Harsány parancsszavak csattantak fel a sötétben.

Perrin megragadta Faile kinyújtott kezét, amikor a felesége odalépett hozzá. A nő elégedettnek látszott.

– Hát akkor erről volt szó?

– Nem fogok többé panaszkodni – ígérte meg neki. – Nem szeretek panaszkodni. De hát gyilkolni sem szeretek. Megteszem, amit meg kell tennem.

Lepillantott az üllőre. A nehéz munka során megfeketedett. Ott feküdt rajta régi, most már igencsak megviselt, kopott kalapácsa. Sajnálta itt hagyni, de hát meghozta a döntést.

– Mit tettél vele, Neald? – kérdezte a még mindig holtsápadt asha'mant.

Neald feltápászkodott. Perrin felemelte az új kalapácsot, és megmutatta a lenyűgöző remekművet.

– Nem is tudom, nagyuram – válaszolta Neald. – Csak úgy… szóval, úgy volt, ahogy mondtam. Úgy tűnt, hogy ez a helyes. Láttam, hogy mit kell tennem. Hogyan lehet a fonatokat belevinni magába a fémbe. Valósággal magába szívta őket. Úgy, ahogy a tenger magába fogadja a patak vizét.

Elvörösödött, mert úgy érezte, hogy zöldségeket beszélt.

– Azt tettük, amit tennünk kellett – bólintott Perrin. – Nevet kell adnunk neki, a kalapácsnak. Beszéled az ősi nyelvet?

– Nem, nagyuram.

Az ifjú a kalapács oldalát díszítő farkasra pillantott.

– Tudja valaki, hogyan mondták a régiek azt, hogy „szárnyaló”?

– Én… hát én nem…

– Mah'alleinir – szólalt meg Berelain és előrébb lépett onnan, ahonnan eddig figyelte az eseményeket.

– Mah'alleinir – ismételte meg Perrin. – Megfelelő névnek tűnik. Sulin? Mi van a fehérköpenyekkel?

– Letáboroztak, Perrin Aybara – válaszolta a Hajadon.

– Mutasd meg, hogy hol! – utasította az ifjú, és Arganda térképére mutatott.

A Hajadon megmutatta a tábor helyét. A fehérköpenyek egy hegy derekán álltak meg. Észak felől magas hegygerinc húzódott. Az országút északkeleti irányból közelítette meg. A magaslatokat dél felől megkerülő út az ősi, kiszáradt folyómeder vonalát követte. A hegyoldali táborhely előtt azonban az út és a folyómeder is élesen elkanyarodott délre. Az országúton Lugard felé lehetett továbbhaladni. A magaslatok két oldalról felfogták a szelet. Közöttük a mélyedés tökéletes táborhelynek látszott. Ugyanilyen tökéletes kelepce is lehetett volna belőle. Arganda és Gallenne pontosan ugyanezt a helyet mutatták meg a térképen.

Perrin a térképet nézte, és felidézte magában az elmúlt néhány hét eseményeit. Találkoztunk utazókkal… elmondták, hogy északabbra olyan nagy a sár, hogy egyszerűen nem lehet arra továbbmenni szekerekkel meg kocsikkal…

A birkacsorda képe, ahogy a farkasok elől a szörnyeteg fogai közé rohan. Faile és a többiek. Ahogy a szakadék felé sétálnak. A Fényre!

– Grady, Neald! – szólalt meg. – Szükségem van még egy Kapura. Képesek lesztek rá?

– Azt hiszem, igen – felelte Neald. – Csak néhány percre van szükségünk, hogy kifújhassuk magunkat.

– Úgy legyen! Ide kérem a kijáratot! – mutatott Perrin a térképen a fehérköpenyesek tábora fölötti magaslatra. – Gaul!

Az aiel harcos a szokás szerint a közelben várakozott. Odafutott.

– Menj, és beszélj Dannillal, Argandával meg Gallenne-nel! Az egész haderő a lehető leggyorsabban keljen át a Kapun, de közben mindenki maradjon csendben. Lopakodni fogunk, már amennyire egy ekkora hadsereggel lehet.

Gaul bólintott és futásnak eredt. Gallenne viszonylag közel volt. Gaul először neki adta tovább a parancsot.

Faile kíváncsian és kissé nyugtalanul figyelte Perrint.

– Mire készülsz, férjuram?

– Ideje, hogy harcba induljak – válaszolta ő.

Még egy búcsúpillantást vetett a régi kalapácsára és megsimogatta a nyelét. Utána a vállára vette a Mah'alleinirt, és elindult. A talpa alatt hangosan recsegtek a megkeményedett acéldarabkák.

A háta mögött hagyta az egyszerű kovácslegény kalapácsát. Az a kovácslegény mindig is ott él majd benne, ám többé már nem engedhette meg magának, hogy elfogadja az irányítását.

Mostantól kezdve egy király kalapácsa lesz a kezében.

Faile végighúzta az ujját az üllőn. Perrin közben már a táborban járt. További parancsokkal mozgósította a sereget.

A férje talán nem is sejtette, hogyan nézett ki, ahogy ott állt a szikrafelhők közepén. Ahogy lecsapott a kalapácsával, a kezében tartott acéldarab életre kelt, lüktetett és lángolt. Aranyló szeme ugyanolyan fényesen ragyogott, mint az acél. A kalapács zengése szinte megsüketítette a szemtanúkat.

– Hosszú évszázadok teltek el azóta, hogy földünk tanúja lehetett egy olyan fegyver születésének, amelyet az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsoltak ki – szólalt meg Berelain.

A legtöbben már Perrin nyomába szegődtek. A két nő szinte teljesen egyedül maradt. Csupán Gallenne állt a közelükben. A hadvezér az állát dörzsölgetve a térképet tanulmányozta.

– Ez a fiatalember egy igen erős képességről tett tanúbizonyságot. Szükség is lesz rá. Perrin seregében az Egyetlen Hatalommal kikovácsolt pengék teszik erősebbé a harcosokat.

– Neald rettenetesen kimerült a kalapács megalkotása közben – figyelmeztette Faile. – Még ha képes lesz is megismételni, amit tett, akkor sem lesz túl sok időnk arra, hogy további fegyvereket alkossunk.

– Minden apróság segíthet – ellenkezett Berelain. – A férjed egy egészen elképesztő haderőt kovácsolt össze. Hihetetlent. Ilyen a ta'veren hatása. Maga köré gyűjti az embereket, akik megdöbbentő gyorsasággal és ügyességgel tanulnak.

– Talán igen – felelte Faile, és lassan megkerülte az üllőt.

Szemmel tartotta Berelaint, aki az üllő túlsó oldalán követte a mozgását. Most meg mire készülhetett ez a nőszemély?

– Akkor pedig tárgyalnunk kell vele – szólalt meg Berelain. – Le kell beszélnünk erről az elhibázott lépésről.

– Milyen elhibázott lépésről? – kérdezte Faile őszinte értetlenséggel.

Berelain megtorpant. A szemében különös fény villant. Feszültnek látszott. Megijedt, ismerte fel Faile. Valami miatt nagyon megriadt.

– Perrin nagyúr nem támadhatja meg a fehérköpenyeket! – magyarázta Berelain. – Kérlek, segíts nekem, hogy lebeszéljem róla!

– Nem is akarja megtámadni őket! – tiltakozott Faile. Ezt szinte biztosra vette.

– Felkészült arra, hogy megsemmisítse őket – tiltakozott Be-relain. – Tökéletes csapdába kerültek. Az asha'manek az Egyetlen Hatalommal, a folyóközi íjászok pedig nyílzáporral árasztják el a magasból a gyermekek táborát. Utána pedig lecsap rájuk a lovasságunk.

Elhallgatott. Látszott rajta, hogy nagyon bántja a dolog.

– Tökéletesen felültette őket. Világosan megmondta, ha ő és Damodred is túléli az Utolsó Csatát, akkor aláveti magát a büntetésének. Viszont most gondoskodik arról, hogy a fehérköpenyek soha ne jussanak el az Utolsó Csatába. Ilyen módon nem kell megszegnie az esküjét, viszont elkerülheti azt is, hogy a kezükre adja magát.

Faile hevesen megcsóválta a fejét.

– Ő ilyet soha sem tenne, Berelain.

– Hogyan lehetnél biztos ebben? – kérdezte a királynő. – Hogyan lehetnél teljességgel bizonyos?

Faile habozni kezdett. Perrin mostanára eléggé megváltozott. A változás nagy része nagyon is jó volt. Például az, ahogy eldöntötte, végre elfogadja a vezérséget. Berelain viszont egy olyan támadásról beszélt, amelyik nagyon is ésszerű megoldás lehetett volna, ha valaki kellőképpen elszánt a támadásra.

Ésszerű, de egyben szörnyű. Teljességgel elfogadhatatlan. Perrin egészen egyszerűen nem lett volna hajlandó az ilyesmire, függetlenül attól, hogy mennyit változott. Faile ebben egészen biztos volt.

– Pedig igen – válaszolta ezért. – Biztos vagyok benne. Perrin lelkiismerete semmiképpen sem engedné meg azt, hogy először ígéretet tegyen Galadnak, utána pedig kelepcébe csalja és lemészárolja a fehérköpenyeket. Fel sem merülhet az ilyesmi benne. Lehetetlen.

– Remélem, hogy neked van igazad! – válaszolta Berelain. – Abban reménykedtem, hogy sikerül valamiféle egyezségre jutnunk a vezetőjükkel, mielőtt útra keltünk volna…

Egy fehérköpennyel. A Fényre! Hát nem akadt ebben a hatalmas táborban egyetlen olyan nemes úr sem, aki megtetszhetett volna ennek a nőszemélynek? Egy nőtlen nemes úr?

– Te nem igazán tudod, milyen férfi illik hozzád, igaz, Berelain?

Mielőtt Faile észbe kaphatott volna, a szavak már ki is csúsztak a száján. A királynő azonnal visszafordult felé. A szeme tágra nyílt. Talán a döbbenettől, vagy inkább a haragtól?

– És amikor Perrin tetszett?

– Nagyon nem illene hozzád – felelte Faile legyintve. – Ez igen szépen kiderült az előző szavaidból. Abból, hogy mit gondoltál róla. Hogy mire képes.

– Cseppet sem számít, hogy illik-e hozzám. Hiszen odaígérték nekem.

– Már kicsoda?

– Sárkány nagyurunk – válaszolta Berelain.

– Tessék?

– Tear Kövében az Újjászületett Sárkány elé járultam – magyarázta a királynő. – Én azonban nem kellettem neki. Sőt, a közeledésemet tapasztalva megharagudott rám. Ebből azután rájöttem, hogy az Újjászületett Sárkány egy sokkal hatalmasabb nőt, valószínűleg Elayne Trakandot szándékozik feleségül venni. Ez nagyon is ésszerű volt. Nem foglalhat el minden országot a kardja erejével. Néhány majd szövetségesként sorakozik fel a háta mögött. Andor igen erős birodalom. Mivel egy nő áll az élén, kifejezetten előnyös lett volna, ha Sárkány nagyurunk házasság révén szerezhette volna meg.

– Perrin szerint Rand nem így gondolkozik, Berelain – ellenkezett Faile. – Nem ennyire számító. Ezzel magam is egyetértek, már amennyire ismerhetem.

– De hát pontosan ugyanezt akartad elhitetni velem Perrinről is. Hogy olyanok, mint két egyszerű parasztlegény. Üresfejűek.

– Semmi ilyet nem mondtam.

– És mégis állandóan ugyanazt hajtogatod. Kicsit fárasztó vagy. Na, de mindegy. Amikor rájöttem, hogy nem érdeklem Sárkány nagyurunkat, akkor a hozzá legközelebb állókkal kezdtem el foglalkozni. Talán nem a legmegfelelőbb kifejezéseket használtam, amikor arról beszéltem, hogy odaígérték őket nekem. Rosszul válogattam meg a szavaimat. Azzal viszont nagyon is tisztában voltam, hogy nagyurunk igenis örömmel venné, ha egységre lépnék valami közeli szövetségesével és barátjával. Nagyon is úgy vélem, hogy éppen ez volt a szándéka. Nem véletlen, hogy Sárkány nagyurunk éppen Perrinnel együtt küldött el erre a hadjáratra. Ugyanakkor nem árulhatta el nyíltan, hogy össze akar boronálni minket, hiszen azzal megsértette volna Perrint.

Faile nem találta a szavakat. Bizonyos szempontból Berelain elképesztő ostobaságot beszélt… Másként felfogva a dolgot azonban nagyon is megértette, hogy milyen összefüggéseket fedezhetett fel a másik nő, vagy legalábbis azt, hogy milyen összefüggéseknek örült volna. Hiszen Berelain szemében teljesen elfogadható dolognak számított, ha elidegenítenek egymástól egy férjet és egy feleséget. Az ilyesmi nem erkölcstelen, hanem politikai szükségszerűség. Ebből pedig a maga körmönfont módján azt a logikus következtetést vonta le, hogy Rand talán valóban politikai házasságok révén akarja magához kötni a nemzeteket. Azzal, hogy a hozzá közel állók feleségül veszik a birodalmak királynőit.

Ugyanakkor Berelainnek halvány sejtelme sem lehetett arról, hogy sem Randben, sem pedig Perrinben nem merülhetett fel az, hogy a szerelmet összekeverjék a politizálással.

– Lemondtam Perrinről – folytatta a királynő. – Megtartom, amit megígértem. Így viszont igen nehéz helyzetbe kerültem. Igen hosszú időn keresztül úgy véltem, hogy Mayene csak és kizárólag úgy őrizheti meg a függetlenségét az elkövetkezendő viharos évek során, ha igen szoros kapcsolat fűzi az Újjászületett Sárkányhoz.

– A házasság nem csak arról szól, hogy valaki politikai előnyökre tesz szert – ellenkezett Faile.

– Ugyanakkor viszont ezek az előnyök annyira nyilvánvalóak, hogy nem lehet semmibe venni őket.

– Na és akkor mi is van ezzel a fehérköpennyel? – tudakolta Faile.

– Andor királynőjének a féltestvére – magyarázta Berelain, és leheletnyit elpirult. – Ha Sárkány nagyurunk valóban el akarja venni feleségül Elayne Trakandot, akkor a testvérén keresztül mégiscsak kapcsolatba kerülök vele.

Ennél persze lényegesebben többről volt szó. Faile figyelmét cseppet sem kerülte el az, ahogy Berelain viselkedett, vagy amilyen arcot vágott, ha Galad Damodredre terelődött a szó. Persze, ha a másik nő politikai érvekkel akarta alátámasztani a döntését, akkor neki ez ellen a lehető legcsekélyebb kifogása sem lehetett. Főleg abban az esetben, ha mindez azzal jár, hogy ez a nőszemély már nem kacsintgat Perrinre.

– Megtettem, amire kértél – folytatta Berelain. – Most pedig a segítségedet kérem! Ha majd úgy látjuk, hogy mégis meg akarja támadni a fehérköpenyeket, akkor arra kérlek, hogy egyesült erővel állítsuk meg. Kettőnknek együtt talán sikerülni fog.

– Hát, legyen! – egyezett bele Faile.

Perrin ekkor először érezte úgy, hogy egy egységes hadsereg vonul a nyomában. A szélben számos zászló lobogott. Ott volt Mayene, Ghealdan, de a menekültek közé keveredő számos főúri ház zászlaja is. A folyóközi legények is kitettek magukért. Készítettek néhány lobogót, amelyek szülőföldjük különböző részeit jelképezték. Mindegyik fölött azonban mégis a farkasfej táncolt a szélben.

Perrin nagyúr soha nem fog tudni hozzászokni ehhez, de talán ez éppen így volt jó. Lova hátán a nyitott Kapu mellé léptetett, és az átvonuló katonák feszesen tisztelegtek neki. Olyan későre járt, hogy már fáklyával kellett világítaniuk. A fókuszálók remélhetőleg majd meg tudják világítani a csatateret.

Egy férfi lépett oda Fürge mellé. Perrin megérezte az állatbőrök, a termőföld és a nyúlvér szagát. Elyas elment vadászni, miközben a hadsereg felkészült az indulásra. Ilyen sötét éjjel csak a legélesebb szemű vadász tudja elkapni a nyulat. Elyas gyakran mondogatta, hogy világosban túl könnyű lett volna vadászni.

– Eszembe jutott valami, amit tőled hallottam, Elyas – szólította meg. – Arra figyelmeztettél, hogy ha egyszer kezdem már megszeretni azt a bárdot, akkor inkább dobjam el.

– Így igaz.

– Azt hiszem, ugyanez igaz a vezérségre is. A legjobb, ha olyanok vezetik a többieket, akik nagyon nem akarják a vezető rangját. Azt hiszem, hogy mindaddig, amíg nem feledkezem el erről, addig nem követhetek el nagyobb hibákat.

Elyas nevetni kezdett.

– Milyen jó kis zászlód van!

– Illik hozzám. Mindig is illett. Csak én nem illettem még hozzá.

– Egyszerű kovács létedre ezek igen magvas gondolatok.

– Talán igen – bólintott Perrin és előhúzta a zsebéből az ördöglakatot. Azt, amelyiket még Maldenben talált. Még mindig nem sikerült szétszednie. – Te nem találod különösnek, hogy a kovácsokat mindenki meglehetősen együgyűnek tartja, miközben éppen ők azok, akik ilyen átkozottan agyafúrt ördöglakatokat tudnak csinálni? Olyan rejtvényeket, amelyeket alig lehet megfejteni.

– Hát erre bizony nem gondoltam. De most akkor már végre te is közénk tartozol?

– Nem – válaszolta Perrin, és elrakta az ördöglakatot. – Az vagyok, aki vagyok. Végre.

Maga sem volt biztos abban, hogy odabent mi változott meg. Persze az is lehet, hogy eleve csak azért fájt ennyire a feje, mert túl sokat gondolkozott ezen a változáson.

Tisztában volt azzal is, hogy megtalálta az egyensúlyát. Soha nem válik olyanná, mint Noam. Az az ember egyszerűen elveszett a farkasban. Ő nem fog. Ezzel pedig nagyon is beérte.

Elyas mellett állva némán figyelte az elvonuló hadsereget. Az ilyen hatalmas Kapuk segítségével lényegesen egyszerűbb volt az Utazás. Alig egy óra leforgása alatt sikerült áthelyezni az összes fegyverforgató férfit és asszonyt. A katonák felé nyújtották a kardjukat. A szagukból csak úgy áradt a büszkeség. Egyáltalán nem rémisztette meg őket az, amikor kiderült, hogy a vezérük farkasokkal áll kapcsolatban. Éppen ellenkezőleg. Sokan kifejezetten megkönnyebbültek, amikor kiderültek ennek a kapcsolatnak a részletei. Korábban sokat törhették a fejüket. Spekuláltak. Találgattak. Most viszont ismerték az igazat. Kezdtek megbarátkozni vele. Sőt, büszkék voltak rá. Az ő gazdájuk nem hétköznapi nemes úr volt, hanem igazi különlegesség.

– Lassacskán mennem kell, Perrin – szólalt meg Elyas. – Ma éjjel, ha lehetséges.

– Tudom. Elkezdődött az Utolsó Vadászat – válaszolta Perrin, és leszállt a nyeregből. – Tarts velük, Elyas! Majd északon találkozunk.

Az idős őrző az ifjú vezér vállára tette a kezét.

– Ha esetleg nem találkoznánk odafent, akkor talán majd összefutunk egy álomban, barátom.

– Ez az az álom – válaszolta Perrin mosolyogva. – És igenis találkozni fogunk. Megtalállak, ha a farkasokkal jársz. Jó vadászatot, Hosszú Fog!

– Jó vadászatot, Ifjú Bika!

Elyas szinte nesztelenül tűnt el a sötétben.

Az ifjú a derekáról lógó, még mindig meleg kalapácsra tette a kezét. Azt gondolta, hogy a felelősség súlyos teherként nehezedik majd rá. Mégis most, hogy elfogadta, már nem is tűnt annyira nehéznek.

Perrin Aybara csupán egyszerű ember volt, ám Aranyszemű Perrint azok az emberek teremtették meg, akik felsorakoztak mögötte. Jelkép lett belőle. Neki magának ebbe nem igazán lehetett beleszólása. Csupán annyit tehetett, hogy a lehető legjobb vezetőjüknek bizonyul. Ha nem szolgál rá az elismerésükre, a jelkép attól még megmarad. Csak éppen az emberek elveszítik a belé vetett hitüket. Ahogyan azt szegény Aram is tette.

Nagyon sajnálom, barátom! gondolta. Téged hagytalak leginkább cserben. Nem volt értelme tovább rágódni ezen. Folytatnia kellett az útját, és jobban oda kellett figyelnie a dolgokra.

– Aranyszemű Perrin vagyok – szólalt meg hangosan. – Tudok beszélni a farkasokkal. Azt hiszem, örülök annak, hogy éppen ilyen vagyok.

Megsarkantyúzta a hátasát, és keresztülügetett a Kapun. Sajnálatos módon Aranyszemű Perrinnek aznap éjjel gyilkolnia kellett.

Galad azonnal felébredt, ahogy meghallotta a sátorlap sustorgását. Kiemelkedett az álmából. Mulatságos, de azt álmodta, hogy egy gyönyörű, sötét hajú asszonnyal vacsorázott. A nőnek csodálatos ajka és ravasz szeme volt. Azonnal a kardja után nyúlt.

– Galad! – suttogta valaki. Trom.

– Mi a baj? – kérdezte a főúrkapitány, de nem vette le a kezét a kardról.

– Igazad volt – felelte Trom.

– Miben?

– Aybara serege visszajött. Galad, megszállták a fejünk fölött a magaslatokat! Csak véletlenül vettük észre őket. Hiszen ahogy meghagytad, az embereink az országutat figyelték.

Galad káromkodva felült, és elkezdett felöltözni.

– Hogy kerültek oda anélkül, hogy észrevettük volna őket?

– Sötét erőket használtak, Galad. Byarnak igaza volt. Hiszen láttad, hogy milyen gyorsan kiürítették a táborukat.

A felderítők egy jó órával korábban értek vissza. Teljesen kihaltnak találták Aybara egykori táborhelyét. Mintha csak kísértetek népesítették volna be azt a hátborzongató helyet. Egy teremtett lelket sem láttak az úton távozni.

Most meg ez.

Galad csendben felöltözött.

– Ébresszétek fel az embereket! A lehető legnagyobb csendben. Jól tetted, hogy lámpa nélkül jöttél. Az megriaszthatta volna az ellenséget. A harcosok odabent, a sátorban vegyék fel a páncéljaikat.

– Igenis, főúrkapitányom! – felelte Trom.

A vászon sustorgása jelezte, hogy távozott.

Galad sietve befejezte az öltözködést. Mit tettem? Egész idő alatt biztosra vette, hogy a helyes döntéseket hozta. Most mégis milyen helyzetben találta magát. Aybara készen állt a támadásra. Az ő emberei meg aludtak. Amióta Morgase visszatért, a fia világa kezdett darabokra hullani. Régen olyan egyértelműnek tűnt, hogy mi a helyes. Most viszont távolról sem volt bizonyos a dolgában. Felhők takarták el a jövőt.

Le kellene tennünk a fegyvert, gondolta, miközben a vértje fölé, a vállára vette a köpenyét. De nem. A Fény Gyermekei sohasem adják meg magukat egy árnybarátnak! Egyáltalán hogyan is gondolhattam erre?

Fegyverrel a kézben fognak elpusztulni. És mégis mire mennek majd vele? Halál vár a gyermekekre, mégpedig jóval az Utolsó Csata kezdete előtt?

Valaki durván félrerántotta az ajtó vásznát. Galad kardot rántott, és készen állt arra, hogy lecsapjon.

– Galad! – sziszegte Byar. – A halálunkat okoztad.

A hangjában nyoma sem maradt a tiszteletnek. A főúrkapitány dühbe gurult a vád miatt.

– Vannak, akik a Fényben járnak. Őket nem tehetik felelőssé azokért a tettekért, amelyeket az Árnyék szolgái követtek el.

Lothair Mantear szavait idézte.

– Az igaz úton jártam.

– Meg kellett volna parancsolnod a támadást, ahelyett hogy beültünk arra a nevetséges tárgyalásra.

– Lemészároltak volna minket. Ott voltak az aes sedaiok, az aielek, a fókuszáló férfiak, ráadásul több katona, mint a mi seregünkben. Olyan erőket használnak, amiket még felfogni sem tudunk.

– A Fény megoltalmazott volna minket!

– Ha igaz, amit mondasz, a Fény most is megoltalmaz minket – ellenkezett Galad. Kezdett helyreállni az önbizalma.

– Hát nem! – suttogta dühös sziszegéssel Byar. – Csak magunkat okolhatjuk mindezért. Ha elbukunk, akkor arról mi tehetünk.

A vászon zaja mutatta, hogy kirohant a sátorból.

Galad mozdulatlanul állt egy pillanatig, majd a tokjába dugta a kardját. A fegyelem helyreállításával és a bűnbánattal még várnia kell. Először rá kell jönnie arra, hogyan maradjanak életben. Már ha a legcsekélyebb esélyük maradt erre.

Egy ellentámadással eléjük megyünk, gondolta. Mindenki a sátrában marad, amíg az ellenség mozgásba nem lendül. Utána meglepjük Aybarát, mert teljes fegyverzettel kirontunk és…

De nem. Aybara az íjászaival kezdi meg a csatát. Halálos nyílzáport zúdítanak a sátrakra. Így lehetett volna a lehető legjobban kihasználni a magaslaton álló íjászokat.

Mégiscsak az lesz a legjobb, ha mindenki magára ölti a vértjét. Az előre meghatározott jelet meghallva egyszerre kirontanak a sátraikból és odarohannak a lovaikhoz. A lejtő aljában majd felsorakozhatnak az amadiciaiak. A pikáikkal falat alkotnak a tábor előtt. Aybara elég vakmerő ahhoz, hogy bevesse a lovasságát azon a meredek hegyoldalon, de a pikások sora képes lesz szétzilálni a támadást.

Az íjászok még akkor is komoly veszteségeket okozhatnak. Szükség lesz a pajzsokra. Nagyon is. Galad vett egy mély lélegzetet, aztán kilépett az éjszakába, hogy kiadja a parancsait.

– Ha egyszer a csata elkezdődik – szólalt meg Perrin. – Azt akarom, hogy ti hárman menjetek hátrább. Biztonságos helyre. Nem próbállak meg visszaküldeni benneteket Andorba. Tudom, hogy úgyse mennétek. A küzdelemben azonban nem vehettek részt. A harcvonal mögött kell maradnotok, az utóvéddel együtt.

Faile a férjére pillantott. Az ifjú a nyeregben ülve, határozottan bámult maga elé. A lenti tábor fölötti magaslat legtetején álltak. Hátrább az utolsó alegységek is keresztülhaladtak a Kapukon. Jori Congar egy elsötétített lámpást tartott Perrin előtt. A réseken csupán nagyon halvány világosság szűrődött ki.

– Természetesen, nagyuram – felelte Berelain hűvösen.

– Ezek szerint jobb lesz, ha megesketlek arra, hogy engedelmeskedni fogtok – válaszolta Perrin, és még mindig nem nézett a nőkre. – Te, Berelain és Alliandre esküt tesztek! Faile-t viszont csak megkérem, és remélem, hogy engedelmeskedik.

– Esküszöm, hogy engedelmeskedem, nagyuram – szólalt meg Alliandre.

Perrin hangjából határozott nyugalom áradt. Ez igencsak megrémisztette a feleségét. Lehet, hogy mégis Berelainnek volt igaza? A férje tényleg meg fogja támadni a fehérköpenyeket? A lentiek igencsak megbízhatatlanok voltak, hiába fogadkoztak teli szájjal, hogy ott akarnak küzdeni az Utolsó Csatában. Ettől eltekintve több kárt okozhattak, mint amennyi haszon belőlük származhatott. Ráadásul a fehérköpenyek Alliandre birodalmában jártak. A királynőnek pedig Perrin volt a hűbérura. Ki tudta volna megjósolni, hogy a fehérköpenyek milyen pusztítást hajtanak végre, mielőtt távoznának az országból? És akkor ugye még nem is gondolt arra, hogy Galad előbb vagy utóbb ítéletet mond a férje fölött.

– Nagyuram! – kérlelte Berelain. A hangjában aggodalom csengett. – Könyörgök, ne tedd ezt!

– Csak azt teszem, amit meg kell tennem – válaszolta Perrin, és továbbra is feszülten figyelte a Jehannah felé tartó országutat. De hát a fehérköpenyek nem is arra voltak! A tábor a férfitól délre terült el.

– Perrin! – csattant fel Faile, és Berelainre pillantott. – Miről…

Az árnyékból előbukkanó férfi a száraz növényzet ellenére sem ütött zajt.

– Perrin Aybara! – szolalt meg Gaul. – A fehérköpenyek tudják, hogy itt vagyunk.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte az ifjú. Nem tűnt nyugtalannak.

– Megpróbálnak úgy tenni, mintha nem tudnának rólunk – válaszolta Gaul. – Én azonban látom, ahogy készülnek. A Hajadonok egyetértenek velem. A fehérköpenyek felkészülnek a küzdelemre. A szolgáik leveszik a lovak lábáról a béklyót és őrök járnak sátorról sátorra.

Perrin bólintott. A sarkával mozgásra ösztökélte a lovát. Fürge keresztültörtetett a bokrokon, és a magaslat legtetején állt meg. Faile a férje nyomába eredt. Berelain is sietve követte őket.

Innen remek kilátás nyílt az országúttal határos ősi folyómederig tartó, meredek lejtőre. Az országút Jehannah irányába tartott. Az úton továbbhaladva az utazók elkanyarodtak, és Lugard felé mehettek tovább. A kanyarulatban tágas mélyedés húzódott. A fehérköpenyek ott állították fel – kör alakban – a sátraikat.

A sápadt holdfény áttűnt a vékony felhőkön. A táj ezüstfehéren ragyogott. Odalent köd támadt. Gyorsan besűrűsödött és eltakarta a folyót. Perrin alaposan körülnézett. Innen mindkét irányba messze ellátott az út mentén.

Lent hirtelen kiáltozás támadt. A fehérköpenyek sátraiból emberek rohantak elő. A lovaik felé iramodtak. A tábort beragyogta a meggyulladó fáklyák fénye.

– Íjászok, előre! – kiáltotta Perrin.

A folyóközi harcosok egészen a lejtő pereméig jöttek.

– Gyalogság, felzárkózni az íjászok mögé! – üvöltötte az ifjú. – Arganda, tied a bal szárny! Gallenne, tied a jobb! Ha kiadom a parancsot, már indulhattok is!

Ezután a gyalogosok – javarészt egykori menekültek – felé fordult.

– Tartsátok szorosan az alakzatot, legények! Fel a pajzsokkal, és markoljátok erősen a lándzsát! Íjászok, vesszőt a húrra!

Faile érezte, ahogy kiveri a veríték. Nagyon nem tetszett neki a látvány. Csak nem arra készült Perrin, hogy…

A férje azonban továbbra sem a fehérköpenyek tábora felé fordult. A másik oldalon a vízmosást bámulta. Ez jó százötven lépésnyire lehetett, túl a magaslatok tövén. A szikla ott egészen meredek volt, talán mert az ősi folyó mélyen kimosta. Perrin úgy bámult abba az irányba, mintha olyasvalamit látott volna, amit rajta kívül senki más. Persze figyelembe véve aranyló szemeit, lehetséges, hogy pontosan ez volt a helyzet.

– Nagyuram! – szólalt meg könyörögve Berelain. A lovával odaléptetett Perrin mellé. – Ha már támadnod kell, nem kímélhetnéd meg legalább a fehérköpenyek parancsnokát? Értékes politikai ütőkártya lehet…

– Te meg mégis miről beszélsz? – förmedt rá Perrin. – Csak és kizárólag azért vagyunk itt fent, hogy megmentsük Damodred életét.

– Hogy… micsoda? – kiáltotta a királynő.

– Nagyuram! – hallatszott váratlanul Grady kiáltása. – Érzem, hogy valaki fókuszál!

– Az meg micsoda? – rikkantotta el magát Jori Congar. A mélybe mutatott. – Van valami a ködben! Ott!

Faile a szemét meresztette. Az egykori folyó partján táborozó sereg mögött mintha csak alakok emelkedtek volna ki a földből. Különös torzszülöttek. Némelyiküknek olyan volt a feje, vagy a teste, mintha csak vadállatok lettek volna. Legalább másfélszer olyan magasak voltak, mint Perrin. Félelmetes fegyver volt a mancsukban. Közöttük karcsú, fekete ruhás árnyak mozogtak. Nem volt szemük.

A köd mind sűrűbbé vált. A félelmetes ellenség mozgásba lendült. A köd csápjai követték őket. Újabb és újabb torz alakok bukkantak elő. Tucatjával. Százával. Ezrével.

Egy egész seregnyi trallok és myrddraal.

– Grady, Neald! – harsogta Perrin. – Fényt!

A magasban szemkápráztatóan ragyogó fehér gömbök jelentek meg. Odafent maradtak. A ködből egyre csak özönlöttek a trallokok. A szörnyszülöttek azonban mintha zavarba jöttek volna az erős fény miatt. Felnéztek, bandzsítani kezdtek és eltakarták a szemüket.

– Ez ugye nem tetszik nektek? – mérgelődött Perrin. – Nem számítottak arra, hogy mi is itt vagyunk. Azt hitték, könnyedén elkapták a fehérköpenyeket.

Megfordult, és végignézett meglepett katonái során.

– Na, emberek! Ki is akart követni az Utolsó Csatába? Mert most kipróbálhatjuk, milyen is lesz az a nagy küzdelem! Itt rögtön! Íjászok, lőjetek! Küldjétek vissza az árnyfattyakat annak a veremnek a legmélyére, ahol megfogantak!

A magasba tartotta újonnan kovácsolt kalapácsát, és kezdetét vette a csata.

Negyvenedik fejezet

Váratlan szövetséges

Galad a feje fölé emelt pajzzsal kezdett rohanni. Bornhald felzárkózott mellé. Ő is a magasba emelte a pajzsát, és eldobta a lámpását, ahogy fellobbantak azok a természetellenes fények. Egyikőjük sem beszélt. Már csak pillanatok kérdése, hogy alázúduljon a nyilak zápora.

Elérték a lovakat. A nyugtalan lovászok a tisztek kezébe nyomták a csatamének kantárját. Galad leengedte a pajzsát. Iszonyatosan sebezhetőnek érezte magát, miközben fellendült hátasa nyergébe. Megfordult a lovával és ismét a feje fölé emelte a pajzsot. A távolban jól hallotta az íjhúrok ismerős csattanását. Ezt a hangot a célba tartó nyílvesszők suhogása követte.

A közelükbe azonban egyetlenegy vessző sem hullott.

A főúrkapitány habozva körbenézett. A magasban lebegő fények miatt olyan jól látott, mintha a telihold világított volna. Talán még annál is jobban.

– Ez meg mit jelentsen? – méltatlankodott idegesen táncoló lova nyergében Bornhald. – Nem tudnak lőni? Jóval túllőttek a táborunkon.

– Trallokok! – hangzott fel az üvöltés a táborból. – Ezrével jönnek az országúton!

– Szörnyetegek! – ordította egy kétségbeesett amadiciai. – Az Árnyék szörnyei! A Fényre, hát tényleg léteznek?

Galad Bornhaldra nézett. Sebesen kivágtattak a tábor peremére. Fehér köpenyük csak úgy úszott utánuk a szélben. Megálltak, és az út felé fordultak.

Egy mészárszék tárult a szemük elé.

A hegytetőről újabb és újabb hullámban érkező nyílvesszők valósággal learatták az árnyfattyakat. A szörnyszülöttek hörögve és rikoltozva megpróbálták elérni Galad táborát, míg mások inkább a sziklahát felé vették az irányt, hogy lerohanják az íjászokat. Robbanások martak a levegőbe. Trallokok szakadtak darabokra, amikor valóságos kőszökőkutak törtek elő a talajból. Az égből tűz záporozott rájuk. Aybara fókuszálói is bekapcsolódtak a küzdelembe.

Galad összeszedte magát.

– A gyalogság alakítson ki pajzsfalat ezen az oldalon! – harsogta. – A számszeríjászok futólépésben szállják meg azokat a romokat! A légiók nyolc lovasszázada készüljön fel a támadásra! Íjászok, felkészülni!

A gyermekek alapvetően lovasságként harcoltak. Rövidesen támadást indítanak, századonkénti egységekben egymás után lecsapnak a trallokokra, majd egymást felváltva visszavonulnak a gyalogság védelmet nyújtó pajzsfala mögé. A számszeríjászok meggyengítik a trallokok vonalait, mielőtt lecsapna rájuk a nehézlovasság. A visszavonulókat pedig az íjászok fedezik.

A főúrkapitány parancsait gyorsan továbbadták. A gyermekek lényegesen hatékonyabban hajtották végre az utasításokat, mint az amadiciaiak. Bornhald bólintott. Védekezésre kényszerültek ugyan, de Galad még így is a lehető legjobb döntést hozta. A fővezér közben megpróbált rájönni arra, hogy mi is történik körülötte.

Hangos patkódobogás jelezte a vágtatva érkező Byart. A lova két lábra ágaskodott, majd megfordult. A főtisztnek valósággal kiguvadt a szeme.

– Trallokok? Hogy a… Aybara műve! Egy egész seregnyi árnyfattyút hozott magával!

– Ha valóban ezt tette – ellenkezett Galad –, akkor most miért mészárolja le őket?

Byar közelebb léptetett.

– Pontosan ugyanazt csinálja, mint a Folyóközben. Dain, emlékszel, hogy mit művelt? A trallokok támadtak. Aybara megszervezte a védekezést, és utána mindenki őt támogatta.

– Mi értelme lenne ennek az egésznek? – kételkedett Bornhald.

– Hogy félrevezessen minket.

– Félrevezessen azzal, hogy több trallokot öl meg, mint ahányan utána csatlakoznának hozzá? – mérgelődött Bornhald. – Ennek semmi, de semmi értelme sincsen. Ha a trallokok ezrei követik Aybarát, akkor mi szüksége volna ránk?

– Azért, mert beteg. Kifordult az elméje! – kiáltotta Byar. – És ha semmi köze sem volna a trallokokhoz, akkor hogy a fenébe bukkant elő éppen akkor, amikor azok? Pontosan egyszerre.

Galad kénytelen volt beismerni, hogy a főtiszt szavaiban azért volt egy csipetnyi igazság.

– Egyelőre időt nyertünk – zárta le a vitát. – Bornhald, Byar, segítsetek továbbadni a parancsaimat! A lovasság abban a pillanatban intézzen támadást, ahogy a számszeríjászok végeztek!

Habozott egy kicsit, majd folytatta:

– Viszont szóljatok az embereknek arról is, hogy ne nyissák meg Aybara felé a szárnyunkat! A pikások egy része maradjon a lejtő aljában! Biztos, ami biztos.

A nyílzáporban rengeteg üvöltő trallok pusztult el. Úgy tűnt azonban, hogy még így is egyre csak nőtt a szörnyetegek serege. Sok bestia csupán azután esett össze, hogy több nyíl is belefúródott. Az árnyfattyak felkészültek arra, hogy a meredek lejtőn felfelé törve megrohanják Perrin seregeit. Ha felérnek hozzájuk, akkor a védekezés első lépésben a gyalogságra hárul. Aztán majd hátrább parancsolják őket, és megindulhat a lovasság elsöprő támadása.

– Honnan tudtad? – kérdezte Faile halkan.

Perrin a feleségére pillantott.

– Ideje, hogy ti hárman csatlakozzatok a tartalékhoz.

Berelain felé fordult. A nő holtsápadt arccal ült a lován, mintha csak megrémítette volna a trallokok látványa. Perrin azonban tudta, hogy a királynőt ennél sokkal keményebb fából faragták. Akkor miért áradt az erős aggodalom szaga belőle?

– Már megyek is – válaszolta Faile. – De tudnom kell!

– Nagyon is ésszerű volt – magyarázta Perrin. – A kupola azért került ide, hogy ne tudjunk elmenekülni a Kapukon keresztül. Ráadásul az országúton akartak tartani bennünket. Megakadályozni, hogy egyszerűen Andorban bukkanjunk elő. Nagyon is furcsának találtam, hogy Gill mester semmibe vette a parancsaimat, és az országúton folytatta az útját. Csak hát erre azért került sor, mert az északról érkezők meggyőzték arról, hogy arrafelé egyszerűen lehetetlen továbbhaladni. Az ellenségeink ügynökei voltak. Úgy vélem, hogy ebbe az irányba akartak csalni minket. Egész végig úgy terelgettek minket, mint a birkákat. Nem arra vártak, hogy összecsapjunk a fehérköpenyekkel, hanem arra, hogy a lehető leghamarabb elinduljunk Lugard felé. Le merném fogadni, hogy valami szörnyűség történt volna, ha megpróbáltunk volna árkon-bokron keresztül átvágni az országon. Valami miatt visszakényszerítettek volna az országútra. Iszonyúan fontos lehet számukra, hogy belegyalogoljunk a csapdába. Galad serege valószínűleg csak véletlenül került a képbe. Mintha csak szögbe léptek volna miatta.

– De hát a trallokok, honnan…

– Azt hiszem, itt valahol egy Kapukő van – folytatta Perrin. – Tudtam, hogy itt kerül sor valamilyen támadásra. Azt viszont nem sejtettem, hogy miként. Leginkább arra gondoltam, hogy draghkarok csapnak le a magasból, vagy hogy esetleg egy Átjárókapu elkerülte a figyelmünket. Arganda azonban a térképen megmutatta ezeket a romokat. Ott nagyon is jól el lehetett rejteni egy Átjárókaput. Valószínűleg a föld alá került. Beborította a folyó, amikor megváltozott a medre. A trallokok nem a föld alól bukkannak elő. Úgy vélem, hogy a kövön át érkeznek ide. Szóval ez volt a kelepcéjük. Bizonyára már jóval hamarabb lecsaptak volna ránk, de a fehérköpenyek az útjukat állták. Kénytelenek voltak kivárni, amíg tárgyaltunk velük. Utána viszont mi eltűntünk. Ezért aztán…

– Ezért aztán Damodredre és az embereire támadtak – bólintott Faile. – Ha már ilyen gondosan előkészítették ezt a csapdát, akkor legalább ki akarták véreztetni azokat, akikkel később amúgy is össze kellene csapniuk.

– Úgy vélem, a Kitaszítottak egyike vezetheti őket – fordult Perrin Grady felé.

– A Kitaszítottak egyike? – kiáltott fel Alliandre éles hangon. – Nem harcolhatunk egy Kitaszított ellen!

A vezér a királynőre pillantott.

– Mégis mit gondoltál, hogy mire vállalkozol, Alliandre, amikor csatlakoztál hozzám? Az Újjászületett Sárkány kedvéért ott harcolsz majd a Tarmon Gai'donban. Előbb-utóbb úgyis szembekerülünk a Kitaszítottakkal.

A királynő elsápadt, de becsületére legyen mondva, komoly arccal bólintott.

– Grady! – kiáltott Perrin az asha'man irányába, aki Tűzzel bombázta trallokokat. – Még mindig érzed a fókuszálókat?

– Csak hébe-hóba, nagyuram – bömbölte vissza Grady. – Bárkik is legyenek, erősek, de nem iszonyatosak. Ezenkívül nem kapcsolódtak a küzdelembe. Ha nem tévedek, ők hozzák át ide a trallokokat. Előbukkannak néhány ökölnyivel, aztán már el is tűntek, hogy hozzák a következő adagot.

– Figyeld az érkezésüket! – válaszolta Perrin. – Próbáld meg elkapni őket!

– Igenis, nagyuram – felelte tisztelegve Grady.

Ezek szerint nem a Kitaszítottak egyike hozta ide ezeket a trallokokat. Ez persze még távolról sem jelentette azt, hogy nem közülük valaki állt az események hátterében. Ellenségeik irányítója azonban úgy döntött, hogy nem avatkozik közvetlenül a harcba.

– Ti hárman pedig induljatok hátra! – fordult ekkor Faile, Berelain és Alliandre felé.

Felemelte a kalapácsát. A trallokok gyorsan közeledtek a lejtőn. Az íjászok sok szörnyeteggel végeztek, ám azok éppen elegen voltak ahhoz, hogy jó páran hamarosan feljussanak a hegy csúcsára. Közeledett a harc ideje.

– Nem tudod, hogy mennyien vannak, férjuram – válaszolta Faile halkan. – Egyre csak jönnek. Mi lesz, ha lerohannak minket?

– Ha rosszul alakulnak a dolgok, akkor egy Kapu segítségével visszavonulunk. Nem fogom harc nélkül tűrni, hogy lemészárolják a fehérköpenyeket. Egyetlen embert sem engedek a trallokok kezére jutni. Még ezt a bandát sem. Amikor megtámadtak minket odahaza, a fehérköpenyek nem törődtek a Folyóközzel. Én viszont nem adom vissza nekik ezt a kölcsönt. Ennyi az egész.

Faile váratlanul odahajolt a férjéhez és megcsókolta.

– Köszönöm.

– Mit köszönsz? – csodálkozott Perrin.

– Azt, hogy olyan vagy, amilyen – felelte a felesége, aztán megfordította a lovát és hátravezette a két másik nőt.

Perrin megcsóválta a fejét. Kicsivel korábban már erősen aggódott amiatt, hogy esetleg Grady segítségével kell a Levegő fonatával gúzsba kötni és elvonszolni a feleségét. Ekkor viszont visszafordult a közeledő trallokok irányába. A folyóköziek mindent megtettek azért, hogy megnehezítsék a feljutásukat a hegyoldalra. Viszont az íjászok kezdtek kifogyni a nyílvesszőkből.

Perrin megszorította a Mah'alleinirt. Kis részben szomorúságot érzett amiatt, hogy a fegyvernek ilyen hamar a születése után vérben kell fürödnie, ám javarészt mégis elégedettség töltötte el. Ezeket a trallokokat és a vezetőiket terhelte a felelősség Ugró halála miatt.

Egy ökölnyi trallok feljutott a hegycsúcsra. A hátuk mögött már elő is bukkant egy enyész. Őt egy másik arctalan szörnyűség követte, kezében egy fekete pengével. Perrin harsányan felüvöltött és vágtázva elindult feléjük. A kalapácsát magasra emelte.

Galad káromkodva megfordította a lovát, és a kardjával lecsapott egy vadkanfejű trallok nyakára. Hangos zubogással sötét, sűrű vér ömlött ki a rettenetes sebből, ám ezeket a bestiákat csak iszonyúan nehezen lehetett megölni. Galad persze már hallott erről. Olyan emberek oldalán képezték ki, akik már harcoltak az árnyfattyak ellen. Ennek ellenére meglepte a trallokok ellenálló-képessége.

Még három alkalommal le kellett csapnia a szörnyetegre, mielőtt az összeesett volna. Az ifjú főúrkapitány karja erősen sajgott. Nem volt szükség kifinomult harcművészetre a szörnyetegek elleni küzdelem során. Lovassági kardformákat használt ellenük. Többnyire a legegyszerűbb és legbrutálisabb mozdulatsorokat. „A favágó lemetszi az ágat”, „A hold ívét” és a „Szikracsiholást”.

Az emberei egyre rosszabb helyzetbe kerültek. Az ellenség összepréselte őket, és már nem maradt elég hely arra, hogy a kopjáikat használják. A kezdeti támadások egy darabig egészen sikeresnek bizonyultak. A nehézlovasság azonban kénytelen volt visszatérni a gyalogság vonalai mögé. Galad egész haderejét egyre jobban kelet felé nyomták. Az amadiciaiakat elsöpörte a támadás ereje. Az ellenség túl elszántan rohamozott ahhoz, hogy a lovasság újabb ellentámadást indíthatott volna. A lóháton ülő gyermekek nem tehettek mást, mint hogy fegyvereikkel vadul kaszabolva az ellenséget, próbáltak életben maradni.

Galad megfordult a lovával. Két hörgő trallok azonban egy ugrással elállta az útját. Az egyiket sikerült gyorsan leterítenie „A gém elkapja az ezüstlazacot” vágásával, ám a teremtmény nem hátra, hanem előre zuhant és emiatt az ő lova rémülten megugrott. Egy másik szörnyeteg egy hatalmas villával lecsapott a csatamén nyakára. A ló elvágódott.

Galad épp csak le tudott ugrani az összeeső állat hátáról. A ló vadul kapálózott a lábával, és fehér vállát elöntötte a zubogva előtörő vér. Az ifjú próbált továbbgördülni, miközben az oldala mellé szorította a kardját. Szerencsétlenül fogott talajt. Éles fájdalom mart a bokájába.

A kínnal nem törődve éppen kellő időben emelte magasba a fegyverét ahhoz, hogy kivédje egy kilenc láb magas, barna szőrrel borított szörnyeteg kampóját. A trallokból a halál bűze áradt. Az ifjú hárítása miatt azonban elveszítette az egyensúlyát.

– Galad!

Fehér ruhás alakok vetették magukat a trallokokra. Bűzlő vér fröccsent szerteszét. A fehér ruhás harcosok közül néhányan a földre rogytak, de sikerült hátrább szorítani az ellenséget. Bornhald lihegve állt meg parancsnoka mellett. Egyik kezében a kardját, a másikban horpadt, sötét vérrel összemocskolt pajzsát tartotta. Négy harcosa kísérte. Két társuk épp az imént vesztette életét.

– Köszönöm! – kiáltotta a főúrkapitány. – Hol vannak a lovaitok?

– Levágták őket – válaszolta Bornhald. – Biztos megparancsolták nekik, hogy intézzék el a hátasokat.

– Nem akarják, hogy elmeneküljünk – ismerte fel Galad. – Vagy újabb ellentámadást indítsunk.

Végignézett kétségbeesetten védekező katonái során. Könnyű lett volna azt gondolni, hogy egy húszezer fős hadsereg igen nagy haderő. Az egykori arcvonaluk azonban már teljesen összekuszálódott. A trallokok pedig megállás nélkül, egyre csak jöttek. Hullám hullám után. A gyermekek északi szárnya kezdett megtörni. A trallokok megpróbáltak az oldalukba és a hátuk mögé kerülni. A gyűrű lassan elkezdett bezárulni Galad csapatai körül. Az ellenség arra készült, hogy északon és délen is elzárja a menekülés útját, majd szétzúzza a fehérköpenyeket a hegy oldalán. A Fényre!

– Szilárdítsuk meg a gyalogság északi vonalát! – bömbölte Galad.

Maga is elindult abba az irányba. Olyan gyorsan bicegett, ahogyan csak tudott. A bokája fájt, de azért még működött. Jó pár bajtársa eredt a nyomába. A zubbonyuk már rég nem volt fehér.

Galad nagyon is tudta, hogy a legtöbb hadvezér, például Gareth Bryne nem állt le harcolni a frontvonalba. Egy hadvezér túlságosan is fontos ahhoz, hogy közelharcba bocsátkozzon. Rá az a lényeges feladat hárul, hogy megszervezze a küzdőket. Lehet, hogy neki is pontosan ezt kellett volna tennie. Csak hát a serege kezdett szétesni.

Az emberei remek katonák voltak. Megbízhatóak. De nem ismerték a trallokokat. Az ifjú csak ekkor döbbent rá, milyen tapasztalatlan is valójában számos bajtársa. Ahogy a harcosok rohamra indultak a sáros talajon. A magasban csupán azok a vakító gömbök világították meg a sötét éjszakát. Akadtak közöttük persze harcedzett veteránok is, ám a legtöbb gyermek eddig leginkább csak útonállók, vagy a városi polgárőrségek ellen harcolt. A trallokok sokkal keményebb ellenfélnek bizonyultak. A vonyító, hörgő, vicsorgó szörnyetegeket iszonyatos vérszomj fűtötte. Hiányzott ugyan belőlük a katonai fegyelem, ám ezt könnyedén pótolta bestiális erejük és vadságuk. Meg az éhség. Közöttük pedig olyan myrddraalok kígyóztak, akik egy szál maguk is képesek lettek volna szétzavarni akár egy egész szakasznyi harcost is. A Fény Gyermekeinek katonái kezdtek hátrálni.

– Tartsátok a vonalat! – förmedt rájuk Galad, amikor odaért a harcvonal megingó részére. Bornhald és nagyjából ötven ember követte. Távolról sem voltak elegen. – Mi a Fény Gyermekei vagyunk! Nem hátrálunk meg az Árnyék elől!

A szavai nem hoztak eredményt. Az ifjú értetlen arccal figyelte a drámai összeomlás képeit. Nagyon nem értette a világot. A Fény Gyermekeit nem védelmezte meg az istennőjük. Tucatjával hullottak a véres földre. Lekaszálták őket, mint az érett gabonát. Az pedig még ennél is szörnyűbb volt, hogy nem mindenki küzdött példamutató elszántsággal. Nem mindenki harcolt elszántan minden talpalatnyi helyért. Túl sokan kezdtek el kiáltozni. Túl sokan próbáltak elfutni. Azt még megértette volna, hogy az amadiciaiak tesznek így, ám a gyermekektől lényegesen jobb helytállásra számított.

Pedig nem voltak gyávák. Nem voltak ügyetlen harcosok. Csak hát megvoltak a maguk korlátai. Átlagos emberek voltak. Átlagosak, pedig ezúttal annál jóval többre volt szükség.

Gallenne lovasai megfordultak és mennydörgő robajjal ismét rohamra lendültek. Valósággal belerobbantak a trallokok vonalába. Sikerült számos ellenfelet lesöpörniük a hegyhátról. Tralloktetemek zuhantak a szakadékba.

Perrin lecsapott a Mah'alleinirrel egy bestia fejére. Az ütés ereje nem csupán félresodorta a szörnyeteget, de a trallok bőre sisteregni és füstölni kezdett ott, ahol a kalapács eltalálta. Így volt ez minden egyes csapása után. Mintha a Mah'alleinir érintése megperzselte volna a bestiákat. Ez különös volt, hiszen az ifjú közben csak annyit érzett, hogy a kalapács nyeléből kellemes meleg áradt.

Gallenne rohama átszakította a trallokok vonalait. Két seregtestre metszette az ellenséget. A kopjások azonban csak a legnagyobb nehézség árán tudtak ismét támadás előtti alakzatba rendeződni, mert olyan sok tetem borította a talajt. Gallenne hátrább vonta az embereit, és a helyükön egy folyóközi egység sorakozott fel. Nyílzáport zúdítottak a trallokokra. A szörnyetegek üvöltve és vonyítva, tömegével hullottak társaik bűzlő hulláira.

Perrin hátrább táncolt a lovával. Gyalogos katonái körbevették. Az emberei közül csak kevesen estek el a trallokok ellen küzdve. Persze még egy harcos halála is túl sok volt.

Arganda érkezett ügetve. Bár valahol elveszítette a sisakját és a tolldíszét, mégis szélesen mosolygott.

– Rég láttam ilyen remek csatát, Aybara! – kiáltotta. – Olyan ellenféllel harcolunk, akit a legcsekélyebb szánalom nélkül levághatunk, tökéletes helyről támadhatunk, és egy remekül védhető helyre vonulhatunk vissza. Mindig is ilyen íjászokról álmodtam, és ha valahol rés támadna, azt az asha'manek azonnal betömik. Több mint két tucat bestiával végeztem saját kezűleg. Már ezért a napért is megérte, hogy a nyomodba szegődtünk.

Perrin bólintott. Inkább nem hívta fel a főtiszt figyelmét arra, hogy mindeddig azért volt olyan könnyű a dolguk, mert a legtöbb trallokot a fehérköpenyek kötötték le. Ezek a könyörtelen, zabolátlan szörnyetegek a rájuk annyira jellemző, önző módon viselkedtek. Eszük ágában sem volt rohamot indítani fel a hegytető ellen, ahonnan tűzlabdák és nyílzáporok zúdultak le rájuk. Ráadásul odafent két lovas hadtest is várta őket. Akkor inkább megpróbálták leteríteni a gyengébbik ellenséget. Önző módszerük ráadásul taktikailag is helyes döntésnek bizonyult. Ha valakinek egyszerre két fronton kell küzdenie, az jól teszi, ha először a gyengébbik ellenfelét intézi el.

A trallokok megpróbálták a hegyoldal szikláiban megroppantani a fehérköpenyek gerincét. A lehető leghamarabb végezni akartak velük. Valósággal rájuk másztak, mert meg akarták akadályozni azt, hogy a lovasság rohamot indíthasson. A fehérköpenyek hadereje kezdett kisebb részekre szakadni. Bárki is vezette a támadást, az pontosan tudta, hogy mit csinál. Ez a taktikai érzék messze meghaladta a trallokok képességeit.

– Perrin nagyúr! – Jori Condar éppen csak hogy túl tudta harsogni a trallokok bömbölését. A folyóközi harcos megállt Fürge mellett. – Az volt a feladatom, hogy figyeljek és szóljak, ha odalent baj van. Azt hiszem, ideje, hogy a nagyúr is megnézze őket magának.

Perrin bólintott, a magasba emelte az öklét, majd többször is lecsapott vele a levegőbe. A háta mögött Grady és Neald egy magas sziklatömb tetején álltak. Onnan jó kilátás nyílott a lenti országút felé. Azt a feladatot kapták, hogy végezzenek az összes myrddraallal, akit csak megpillantottak. Perrin a lehető legmesszebb akarta tartani azokat a szörnyszülötteket a hegygerinctől. Akár egy tucatnyi katonája is az életét veszíthetné, amíg a kardjukkal vagy a bárdjukkal akár csak egyetlen myrddraalt is meg tudnának ölni. Akkor már inkább tűzcsapásokkal, távolról végezzenek velük. Ráadásul néha egy enyész halála azzal járt, hogy azonnal elpusztultak a hozzá kapcsolódó trallokok is.

Az asha'manek, az aes sedaiok és a tudós asszonyok jól látták Perrin jelzését. Minden erejüket beleadva támadásba lendültek a trallokok ellen. Tűz csapott ki a kezükből, villámok sújtottak le az égből, és az ellenség visszaszorult a lejtőn. Perrin gyalogsága kicsit hátrább vonult, hogy pár pillanatra kifújja magát.

Az ifjú Fürge hátán odaléptetett a magaslat peremére. Lenézett a déli irányba nyújtózó lejtőn. A Mah'alleinirt a combjára fektette. Tudta, hogy Damodred seregének nem könnyű a helyzete, ám arra nem számított, hogy ilyen nagy bajban lettek volna. A trallok támadás sikeresnek bizonyult. Kis híján kettészakították a fehérköpenyek seregét. A szörnyetegek kezdték bekeríteni a védekezőket. Galad körül lassan bezáródott a csapda. A fehérköpenyeknek egyszerre három irányba kellett harcolniuk. Seregük a hegyoldalnak vetette a hátát. Számos lovasosztaguk azonban még így is elszakadt a fő seregtesttől.

Gallenne ügetett Perrin mellé.

– Még mindig érkeznek új trallokok. Szerintem eddig legalább ötvenezer bestia bukkant elő. Az asha'man azt mondta, hogy csak egyetlen fókuszálót érzett. Az ellenség távol tartotta magát a küzdelemtől.

– Az árnyfattyak vezére nem akarja harcba küldeni a fókuszálóit – vélte Perrin. – Addig nem, amíg a mi kezünkben van a magaslat. Hagyják, hogy a trallokok megtegyenek minden tőlük telhetőt. Kivárják, hogy mire képesek. Ha nekik kedvezne a hadiszerencse, akkor majd előjönnek a fókuszálóik is.

Gallenne bólintott.

– Damodred serege nagy bajban van.

– Hát igen – válaszolta Gallenne. – Jól helyeztél el minket ahhoz, hogy segíthessünk, de úgy tűnik, hogy nem voltunk elegen.

– Lemegyek hozzájuk segíteni – döntötte el Perrin. Előremutatott. – A trallokok kezdik körbevenni Damodredet. Nekiszorítják a meredek hegyoldalnak. Ha fentről lezúdulunk, azzal meglephetjük a bestiákat. Oldalba kapjuk őket, áttörünk rajtuk, és lehetővé tesszük, hogy Damodred emberei felmenekülhessenek ide, a fennsíkra.

Gallenne elkomorodott.

– Mélységes elnézésedet kérem, Perrin nagyúr, de kikívánkozik belőlem a kérdés: miért gondolod azt, hogy bármivel is tartoznál nekik? Jómagam nehéz szívvel jöttem volna, ha innen fentről meg kellett volna támadnom a fehérköpenyeket. Ugyanakkor viszont nagyon is beláttam volna, hogy mennyire ésszerű egy ilyen támadás. Mégsem gondolom azonban azt, hogy bármi okunk is lenne segíteni rajtuk.

– Azt tesszük, amit meg kell tennünk! – mordult fel Perrin.

– Erről lehetne vitatkozni – ellenkezett Gallenne, és megrázta a fejét. – Rendkívül jó dolognak tartom, ha a trallokok és az enyészek ellen harcolunk. Akit ma megölünk itt, azzal nem találkozunk majd az Utolsó Csatában. Miközben az embereink kiismerik a trallokokat, megtanulják azt is, hogyan tartsák kordában a félelmüket. Ez a hegyoldal azonban meredek és tele van aljas buktatókkal. Ha nagyuram megpróbál levágtatni, segíteni Damodrednek, akkor azzal eljátszhatja az előnyünket.

– Akkor is lemegyek – felelte Perrin. – Jori, hozd ide a folyóközieket és az asha'maneket! Zilálják szét a trallokokat, mielőtt rájuk támadok!

Ismét a mélységbe pillantott. Az elméje hirtelen folyóközi emlékekkel telt meg. Vérrel, halállal. A Mah'alleinir felforrósodott a kezében.

– Nem hagyom a sorsukra őket, Gallenne. Még őket sem. Velem tartasz?

– Te igen furcsa ember vagy, Aybara – habozott Gallenne. – De makulátlan a becsületed. Igen, veled tartok.

– Remek! Jori, indulj már! Oda kell érnünk Damodredhez, mielőtt széthullik az arcvonala.

A trallokok tömege hullámot vetett. Galad megtorpant, és izzadó ujjaival erősebben szorította a kardját. Az egész teste sajgott. Körülötte minden más zajt elnyomott a nyöszörgés. A haldokló trallokok mély hangon, vicsorogva nyöszörögtek, míg az emberek kétségbeesetten szenvedtek. A főúrkapitány körül a gyermekek kitartottak. De éppen csak hogy.

Bár fent még mindig ragyogtak azok a fények, idelent mindent körülölelt a félhomály. Mintha egy lidércnyomásba keveredett volna. De ha a Fény Gyermekei nem képesek ellenállni a Sötétségnek, akkor ki lesz erre képes?

A trallokok még hangosabban kezdtek vonyítani. A Galad előtt álló szörnyetegek megfordultak és kiabálni kezdtek egymásnak durva, hörgő nyelvükön. A fővezér döbbenten hátrább lépett. A trallokok tudnak beszélni? Erről még sohasem hallott. Mi keltette fel a figyelmüket?

Ekkor azonban ő is meglátta. A magasról aláhulló nyilak felhője beborította a közelben álló trallokok sorait. A folyóközi íjászok ismét bebizonyították, hogy méltóak a hírnevükre. Galad szinte egyetlen más íjászban sem bízott volna annyira, hogy megengedte volna nekik azt, hogy olyan ellenséget vegyenek célba, amelyik ennyire közel helyezkedik el a fehérköpenyekhez. Néhány nyílvessző biztos, hogy közéjük vágódott volna be. A folyóköziek azonban pontosan, hiba nélkül lőttek.

A trallokok hangosan üvöltöttek és vonyítottak. Ekkor pedig a fennsík pereméről ezer lovas vetette alá magát a mélybe. Körülöttük fények villantak. Tűz zuhogott a magasból vörös-arany lándzsák képben. Fényük ezüstragyogással vonta be a lovasságot.

Galad ámulva figyelte a hihetetlenül vakmerő támadást. A hegyoldal éppen elég meredek volt ahhoz, hogy a paripák elessenek és az egész támadó hadtest tehetetlenül fetrengő állatok és emberek haszontalan tömegévé változzon. De a lovak nem buktak el. Biztos mozgással vágtattak. A csillogó kopják előtt egy szakállas, emberbőrbe bújt szörnyeteg közeledett. Hatalmas kalapácsot tartott a magasba. Perrin Aybara személyesen szállt alá. A közvetlenül mögötte vágtató harcos lobogó zászlót tartott a feje fölé. A borvörös farkasfejet.

Galad önkéntelenül is lejjebb engedte a pajzsát. Aybara valósággal lángolt a körülötte cikázó tűznyelvek fényében. A főúrkapitány jól látta széles, aranyló szemét is. Az a szempár mintha csak világított volna.

A lovasok valósággal belerobbantak a Galad seregét több oldalról szorongató trallokok oldalába. Aybara üvöltése még a csatazajt is túlharsogta. Meglendítette a kalapácsát. A támadás hátrább szorította a trallokokat.

– Támadás! – üvöltötte Galad. – Előre mindenki! Hajtsátok őket a lovasság elé!

Észak felé rohant, a meredek hegyoldal irányába. Bornhald egy lépéssel sem maradt volna le mögüle. A közelben Trom rendbe szedte a légiója maradványait. Rendezték a soraikat, hogy hátba támadják az Aybara ellen forduló trallokokat.

A küzdelem ekkor már tényleg átláthatatlanná vált. Galad dühöngve harcolt. Odafentről elképesztő módon Aybara egész serege lezúdult a hegyoldalon. Lemondtak a magaslat adta előnyről. Mielőtt lecsaptak volna a trallokokra, sok ezer férfi torkából zengett fel a csatakiáltás:

– Aranyszemű! Aranyszemű!

A támadásuk Galad és Bornhald nyakába szorította a trallokokat. A szörnyetegek megpróbáltak elhátrálni Aybara közeléből. Nem törődtek azzal, hogy milyen irányba mennek. Néhány pillanattal később a főúrkapitány bajtársainak kétségbeesett elszántsággal kellett küzdeniük a puszta életben maradásért. Galad a „Szalag a szélben” mozdulatával levágott ugyan egy trallokot, de megpördülve máris szemközt találta magát egy tíz láb magas kosarcú óriással. A hatalmas, szögletes fej két oldalából tekert szarvak ágaskodtak, ám az iszonyat emberi szemmel bámult az ellenfelére és az állkapcsa is olyan volt, mint egy emberé.

Az ifjú félreugrott, amikor a szörnyszülött meglendítette a villáját, majd a kardját majdnem markolatig a trallok gyomrába vágta. A szörnyeteg felüvöltött, amikor oldalról Bornhald lecsapott a térdére.

Galad felkiáltott és hátraugrott. Kificamodott bokája ekkor adta fel végleg a küzdelmet. A lábfeje beleakadt egy kiálló kődarabba, és ő hangos reccsenést hallott, mielőtt a sziklákra zuhant volna.

A haldokló szörnyeteg valósággal maga alá temette. Meg sem tudott moccanni. A fájdalom belemart a lábába, de ő nem törődött vele. Elejtette a kardját, és megpróbálta letolni magáról a tetemet. Bornhald káromkodva hárította egy vadkanpofájú trallok támadását. A szörnyeteg félelmetesen hörgött.

Galad nagy nehezen letolta magáról a bűzlő tetemet. A szeme sarkából látta, hogy fehér zubbonyos harcosok – Trom és közvetlenül mellette Byar – kétségbeesett elszántsággal próbálnak eljutni a vezérükhöz. De túl sok trallok állt közöttük. A közvetlenül az ifjú közelében lévő gyermekek többsége pedig eddigre már elesett.

Galad éppen akkor markolta meg a kardját, amikor egy lovas alakja bontakozott ki az árnyékból. Aybara. A szakállas alak közelebb ugratott, és iszonyatos kalapácsával lesújtott egy vaddisznóra emlékeztető trallokra. Valósággal a földbe döngölte a szörnyfajzatot. Aztán leugrott a nyeregből, miközben Bornhald odatántorgott Galadhoz, hogy talpra segítse.

– Megsebesültél? – kérdezte Aybara.

– A bokám – felelte Galad.

– Fel a lovamra! – parancsolta az aranyszemű férfi.

Galad nem tiltakozott az ésszerű javaslat hallatán. Ugyanakkor viszont nagyon is zavarba jött, hogy csak Bornhald segítségével bírt felülni a nyeregbe. Közben Aybara gyalogsága elrohant mellettük. Hátrább szorították a trallokokat. Kihasználva a felmentő sereg által nyújtott lélegzetvételnyi szünetet, a főúrkapitány harcosai is rendezni próbálták a soraikat.

Igencsak vakmerő dolog volt levágtatni azon a meredek hegyoldalon. Aybara lovának nyergében ülve azonban Galad körülnézett, és látta, hogy igenis megérte kockázatot vállalni. Az iszonyatos roham darabokra szakította az ellenséges sereget. A trallokok egy része menekülőre fogta a dolgot. A magasból közben újra és újra lecsaptak a lángnyelvek. Halálra perzselték a myrddraalokat, akiket több, egész ökölnyi trallok követett a pusztulásba.

Még így is iszonyatos küzdelem várt az emberekre, ám már túljutottak a nehezén. Aybara csapatai elsöpörték az ellenséget a vezérük körül. Az aranyszemű férfi – és így rajta keresztül Galad – elég helyet kapott ahhoz, hogy kifújja magát és eldöntse, mi legyen a következő lépés.

A főúrkapitány a szakállas fiatalember felé fordult. Aybara feszülten figyelte a trallokokat.

– Úgy vélem, az jár a fejedben, hogy az ítéletem meghozatalakor figyelembe veszem majd, hogy megmentetted az életemet – szólalt meg Galad.

– Jó is volna! – morogta az aranyszemű.

Galad felvonta az egyik szemöldökét. Nem igazán erre a válaszra számított.

– Az embereim gyanúsnak találják, hogy pont azelőtt bukkantál fel, hogy a trallokok támadtak volna.

– Felőlem aztán azt gondolnak, amit csak akarnak! – válaszolta Aybara. – Nem hiszem, hogy bármi olyat tudnék mondani, amitől megváltozna a véleményük. Bizonyos szempontból tényleg én vagyok a felelős. Ezek a trallokok engem akartak megölni. Csakhogy én leléptem, mielőtt bezárulhatott volna a kelepcéjük. Örülj neki, hogy nem engedtelek át titeket a trallokoknak. Ti, fehérköpenyek majdnem olyan sok szenvedést okoztatok, mint ezek a bestiák.

Furcsa módon Galad azon kapta magát, hogy mosolyog. Ez a Perrin Aybara nagyon is egyenes ember volt. És milyen legyen egy harcos szövetségese, ha nem éppen ilyen?

Akkor hát szövetségesek vagyunk? gondolta az ifjú, és odabiccentett a közeledő Tromnak meg Byarnak. Egyelőre talán igen. Megbízott Aybarában. Persze léteztek a nagyvilágban olyan alakok is, akik képesek lettek volna egy ehhez hasonló agyafúrt cselszövést kiötleni, csupán azért, hogy beférkőzzenek a kegyeibe. Valda is ilyen volt.

Aybara viszont nem. Ő tényleg nagyon egyenes embernek tűnt. Ha meg akart volna szabadulni a gyermekektől, akkor lemészárolta volna őket, és ment volna tovább a maga útján.

– Hát akkor éppen itt az ideje, Perrin Aybara, hogy kihirdessem a büntetésedet – jelentette ki Galad. – Ma éjjel, ebben a szent pillanatban.

Az aranyszemű elkomorodott, és az ellenséges seregek irányából a fehérköpenyek fővezére felé fordult.

– Micsoda? Pont most?

– A következő büntetést szabom ki rád: az elhunyt gyermekek családjainak fizess fejenként ötszáz korona vérdíjat. Ezenfelül megparancsolom, hogy az utolsó csepp erőddel is küzdj az Utolsó Csatában. Ha megteszed mindezeket a dolgokat, akkor kinyilvánítom, hogy leróttad a büntetésedet.

Elég különös időpontot választott az ítélet kihirdetésére, de Galad úgy vélte, hogy helyesen cselekedett. Még mindig nagy harc várt rájuk, és könnyen megtörténhetett, hogy az egyikőjük elesik. Biztos, ami biztos: azt akarta, hogy Aybara ismerje az ítéletét.

Perrin alaposan végignézett a főtiszten, majd bólintott.

– Tisztességes ítéletet hoztál, Galad Damodred.

Előrenyújtotta a kezét.

– Sötétség szörnyszülöttje! – üvöltötte valaki Aybara háta mögött.

A kiabáló kardot rántott. A sivító penge megvillant. Byar szemében őrült gyűlölet lángolt. Úgy helyezkedett el, hogy könnyedén hátba tudja szúrni Aybarát.

Az aranyszemű megpördült. Galad a magasba rántotta a kardját. Mind a ketten elkéstek.

Jared Byar azonban nem sújtott le. Magasba emelt fegyverrel, dermedten állt. Vércseppek jelentek meg az ajkán. Térdre esett, majd Aybara lába előtt a földre zuhant.

Bornhald a döbbenettől tágra nyílt szemmel állt a bajtársa holtteste mellett. A saját kardját bámulta.

– Én csak… Nem lett volna szabad hátba szúrni azt, aki megmentett minket. Az…

Elejtette a kardját és elhátrált Byar hullájától.

– Helyesen cselekedtél, Bornhald gyermek – szólt utána Galad bánattal a hangjában. Megcsóválta a fejét. – Pedig milyen remek tiszt volt! Néha kicsit kiállhatatlan persze, de amúgy nagyon bátor. Sajnálom, hogy elveszítettük.

Aybara körülnézett. Mintha arra számított volna, hogy valamelyik másik gyermek is megpróbál lesújtani rá.

– Ez az alak az első pillanattól kezdve csak ürügyet keresett arra, hogy a halálba küldjön.

Bornhald Aybarára nézett. Még mindig gyűlölet lángolt a szemében. Letörölte a vért a kardjáról és valósággal belevágta a tokjába. Elfordult és elindult a sebesültek gyűjtőhelye felé. Galad és Aybara körül egyre inkább biztonságossá vált a környék. A trallokokat sikerült még hátrább szorítani. Perrin emberei és az életben maradt gyermekek egyre erősödő arcvonalat alakítottak ki.

– Ez még mindig azt hiszi, hogy én öltem meg az apját! – méltatlankodott Aybara.

– Nem – válaszolta Galad. – Úgy vélem, nem gondolja azt, hogy te ölted meg. Viszont már nagyon hosszú ideje gyűlöl téged, Aybara nagyúr, és még hosszabb ideje kedvelte Byart.

Megcsóválta a fejét.

– Megölte a barátját. Néha tényleg nagyon nehéz meghozni a helyes döntést.

Aybara felmordult.

– Oda kéne menned a sebesültekhez! – javasolta, aztán megmarkolta a kalapácsát, és abba az irányba nézett, ahol még mindig elkeseredett küzdelem tombolt.

– Elég jól vagyok ahhoz, hogy harcoljak, ha megtarthatom a lovadat.

– Ahogy gondolod. De akkor adjunk nekik! – nézett Aybara a főúrkapitány szemébe. – Azért melletted maradok, nehogy véletlenül leess róla.

– Igazán köszönöm.

– A kedvenc lovamon ülsz.

Galad elmosolyodott. Aybara mellé léptetett, aztán belevetették magukat a közelharc kavargásába.

Negyvenegyedik fejezet

Erősebb, mint a vér

Gawyn már megint Egwene lakosztályában, abban a bizonyos apró, dísztelen kamrácskában üldögélt. Iszonyúan kimerültnek érezte magát, ám figyelembe véve mindazt, amin keresztülment, meg persze a Gyógyítást is, ezen nem is lehetett csodálkozni.

A figyelmét mégis a belsejében megjelent új tudat kötötte le. Mintha csak egy csodálatos virágszál nyílott volna ki az elméje mélyén. Érezte Egwene-t és a lány minden érzését. A kötés igazi csoda volt. Igazi vigasz. Érezte Egwene-t, és jól tudta, hogy a lány életben van.

Ráadásul már azelőtt tudta, hogy be fog nyitni a kamrába, mielőtt kinyílt volna az ajtó. Felállt és a bejárat felé fordult.

– Gawyn – szólt rá a lány, amikor belépett. – Ebben az állapotban nem lenne szabad ácsorognod. Kérlek, ülj le!

– Nagyon jól vagyok – felelte az ifjú, de azért engedelmeskedett.

A lány odahúzott egy másik széket, és leült vele szembe. Látszólag hűvös nyugalom és szelídség áradt belőle, de Gawyn pontosan érzékelte, hogy Egwene-t mennyire megviselték az éjszaka eseményei. A hálószobából a szolgák még nem tudták eltakarítani a vérnyomokat és a holttesteket. Chubain riadóztatta az egész Tornyot, és gondosan ellenőrzött minden egyes nővért. Rábukkantak még egy orgyilkosra. Két katona és egy őrző élete árán tudták megölni a nőt.

Igen, Gawyn pontosan érezte, az angyali szelídségű arc mögött tomboló vihart. Az elmúlt néhány hónap során egyre inkább kezdte úgy vélni, hogy az aes sedaiok talán kitanulták annak a művészetét, hogy semmit se érezzenek. A kötés bebizonyította, hogy ennek éppen az ellenkezője az igaz. Egwene mély érzelmeket élt át. Azt viszont nem engedte meg, hogy ezek az érzelmek kiüljenek az arcára.

Miközben a fiatal nő arcát nézte, és közben érezte a belsejében tomboló vihart, az életében első alkalommal megértette az őrzők és az aes sedaiok viszonyának egyik különleges vonulatát. Az őrzők nem egyszerűen testőrök voltak. Ők, és csakis ők lehettek valójában tisztában azzal, hogy mi zajlik le egy aes sedai elméjében. Bármilyen ügyesen is titkolja el az aes sedai az érzelmeit, az őrzője nagyon is tudta, hogy mi az igazság az álarc mögött.

– Megtaláltátok Mesaanát? – kérdezte a fiatalember.

– Igen, bár eltartott egy darabig. A Barna ajah egyik nővérének, Danelle-nek az alakját vette magára. A szobájában találtuk meg. Úgy gügyögött, mint egy kisgyerek. Akkorra már maga alá piszkított. Nem tudom, hogy mitévők legyünk vele.

– Danelle? Nem hiszem, hogy találkoztam vele.

– Nagyon is visszahúzódó volt – magyarázta Egwene. – Mesaana valószínűleg éppen ezért választotta ki őt.

Egy darabig némán ültek.

– Na, szóval – szólalt meg végül a lány. – Hogy érzed magad?

– Te is nagyon jól tudod, hogy érzem magam – felelte Gawyn őszintén.

– Hát, veled aztán nem könnyű beszélgetni.

A fiatalember elmosolyodott.

– Csodálatosan. Lenyűgözően. Békésen. Ugyanakkor aggódom, ijedt vagyok, és feszült, mint te.

– Valamit tennünk kell a seanchanokkal kapcsolatban.

– Egyetértek. De te nem miattuk aggódsz. Az zavar, hogy megint nem engedelmeskedtem neked. Közben viszont tudod, hogy helyesen cselekedtem.

– Nem voltál engedetlen! – ellenkezett Egwene. – Hiszen megengedtem neked, hogy visszatérj.

– Ugyanakkor még nem engedted meg, hogy a hálószobádat őrizzem. Azzal, ahogy betörtem ide, tönkretehettem volna a terveidet, zavart okozhattam és elrémiszthettem volna az orgyilkosokat.

– Így igaz – felelte a lány. Az érzelmei még zavarosabbakká váltak. – Ehelyett azonban megmentetted az életemet.

– Hogyan jutottak be? – kérdezte Gawyn. – Nem kellett volna felébredned, amikor a cselédlány miatt megszólalt a riasztás?

A lány megcsóválta a fejét.

– Mélyen elmerültem az álomban. Mesaana ellen harcoltam. Toronyőröket helyeztünk el a közelben, akik a riasztásra figyeltek – magyarázta. – Valamennyiüket megölték. Azt hiszem, arra számítottak, hogy a riasztást meghallva kirohanok a szobámból. Az egyikőjük elbújt az előszobában, hogy végezzen velem, miután fogságba ejtettem a másik kettőt.

Savanyúan elmosolyodott.

– Akár sikerülhetett is volna a tervük. A Fekete ajahra számítottam, vagy talán egy szürke gyilkosra.

– Hiszen megüzentem!

– A hírnököt is holtan találták – nézett Egwene Gawyn szemébe. – Helyesen cselekedtél ma éjjel, ám még így is megrémisztettél.

– Majdcsak megszokjuk egymást – felelte a fiatalember. – Engedd meg, hogy megóvjalak, Egwene, és én minden másban engedelmeskedni fogok neked! Megígérem.

A lány habozott, de aztán bólintott.

– Hát, ideje indulnom, hogy beszéljek a Csarnokkal. Mostanra már alighanem a küszöböt rágják és beszakítják az ajtómat, ha nem tájékoztatom őket.

Gawyn pontosan érezte, hogy a lány magában savanyúan vigyorog.

– Esetleg segíthetne, ha jeleznéd nekik, hogy a visszatérésem mindig is a terv része volt – javasolta az ifjú.

– Az is volt – válaszolta Egwene. – Bár nem egészen ilyen időzítésre gondoltunk.

Rövid habozás után folytatta:

– Amikor rájöttem, hogy Silviana milyen szavakkal fogalmazta meg a kérésemet, akkor komolyan megijedtem amiatt, hogy esetleg nem leszel hajlandó visszatérni.

– Kis híján nem is jöttem.

– De akkor mégis mi miatt tértél vissza?

– Meg kell tanulnom, hogyan engedelmeskedjek. Nincs igazán nagy gyakorlatom az ilyesmiben.

A lány bólintott. Úgy tűnt, megértette a dolgot.

– Kiadom majd a parancsot, hogy hozzanak fel egy ágyat ebbe a kamrába. Mindig is azt terveztem, hogy ez lesz az őrzőm harcálláspontja.

Gawyn elmosolyodott. Külön szobában kell aludnia? A hatalmas változások ellenére Egwene a lelke mélyén továbbra is a vidéki fogadós szigorú nevelésben részesült lánya maradt. A lány elvörösödött, amikor megérezte a fiatalember gondolatait.

– Miért nem házasodunk össze? – kérdezte Gawyn. – Itt és most. A Fényre, Egwene, te vagy az amyrlin. Tar Valonban a szavad annyit ér, mint a törvény betűje. Add ki a parancsodat, és máris összeadnak minket!

A lány elsápadt. Furcsa, hogy ez után a viharos éjszaka után ez a javaslat ennyire felzaklatta. Gawyn érezte, hogy kezd elbizonytalanodni. Egwene talán nem arról beszélt, hogy szereti? Akkor lehet, hogy mégsem…

De nem. Nagyon is jól érezte a lány érzelmeit. Egwene igenis szerette. De akkor meg miért nem?

A lány arcán mélységes zavar tükröződött, amikor megszólalt:

– Te tényleg azt hiszed, hogy férjhez mehetek anélkül, hogy előtte szóltam volna erről a szüleimnek? A Fényre, Gawyn! Az a legkevesebb, hogy idehívjuk őket. És mi a helyzet Elayne-nel? Megházasodnál anélkül, hogy szólnál neki?

Az ifjú elmosolyodott.

– Igazad van, de még mennyire. Üzenek nekik.

– Majd én…

– Egwene, te vagy az Amyrlin-trón. Az egész világ sorsa nehezedik a válladra. Én majd előkészítem az esküvőt.

– Hát legyen – egyezett bele a lány. Kilépett a szobából.

Odakint Silviana várt rá. Az idősebb nő szokása szerint jeges pillantást vetett Gawynra. Egwene néhány szolgával felhozatott egy ágyat, aztán már el is indult a krónikaőr társaságában. Chubain két katonája követte őket.

Gawyn legszívesebben maga is velük ment volna. Bármikor felbukkanhat egy újabb orgyilkos. Sajnos azonban Egwene teljes joggal zavarta el aludni. Alig állt a lábán. Nagy nehezen kihúzta magát, ám ekkor megpillantotta odakint a lepedővel letakart holttesteket. Addig nem nyúlnak hozzájuk, amíg a nővérek nem vizsgálták meg alaposan a merénylőket. Egészen mostanáig fontosabbnak számított az, hogy megtalálják Mesaanát és az esetleges többi orgyilkost.

Gawyn összeszorította a fogát, és minden erejét összeszedve odavánszorgott a halottakhoz. Lehúzta a lepedőt Celark és Mazone élettelen arcáról. Celark feje a teste mellett feküdt. Gyilkosa egyetlen csapással metszette le.

– Jól harcoltatok, fiúk! – csattant fel Gawyn. – Megígérem, hogy a családotok is tudni fogja, hogy megmentettétek az amyrlin életét.

Dühbe gurult, amiért elveszítette ezeket a remek harcosokat.

A Fény égetné meg ezeket a seanchanokat! gondolta. Egwene-nek igaza van. Valamit tenni kell ellenük.

Oldalra fordította a fejét, ahol külön lepedő alatt a három orgyilkos feküdt. Fekete, puha csizmába bújtatott lábuk kilógott alul. Két nő és egy férfi.

Mi volna, ha…? gondolta, és odavánszorgott hozzájuk. Az őrök rápillantottak, amikor lehúzta a holttestekről a lepedőt, de senki nem szólt.

Egészen könnyen megtalálta a ter'angeralokat, bár csak azért, mert megmondták, hogy mit keressen. A három merénylő egyforma fekete kőgyűrűt viselt a jobb keze középső ujján. A gyűrűk alakja tövises indát mintázott. Úgy tűnt, hogy egyetlen aes sedai sem ismerte fel a valódi jelentőségüket. Legalábbis egyelőre nem.

Gawyn lehúzta mind a három gyűrűt, majd a zsebébe dugta őket.

Lan mintha érzett volna valamit. A nagy messzeségben megváltoztak az elméje legmélyére kényszerített érzések. Már nagy gyakorlatra tett szert abban, hogy ne törődjön velük, ahogy nem törődött azokkal az asszonyokkal sem, akikre ezek az érzések utaltak.

Nemrégiben alaposan megváltozott minden. A tapasztalt harcos egyre inkább biztosra vette, hogy Nynaeve átvette magára a kötést. Az érzelmei alapján képes volt azonosítani az asszonyt. Hát hogy a csudába ne ismerte volna fel? Azt a végtelen szenvedélyt és kedvességet. Milyen is volt? Hát… figyelemre méltó.

Maga elé meredt, az országútra. Az út megkerülte a hegyet, mielőtt nyílegyenesen haladt volna a távoli erődítmény felé. Az Ezüstfal-erődök jelölték Kandor és Arafel határát. A hatalmas erődítmény összekötötte egymással a Firchon-hágó mindkét oldalát. A hadmérnökök lenyűgöző mesterművet alkottak: igazából nem is egy, hanem két erőd egyenes fala húzódott a mély szakadékra emlékeztető hágó két oldalán. Mintha csak egy óriási folyosón jártak volna.

Ha valaki keresztül akart jutni a hágón, akkor ehhez hosszú utat kellett megtennie a két magas kőfal között. Éppen elég lőrés nyílott rajtuk ahhoz, hogy bármelyik irányban meg tudják állítani a seregek mozgását.

Természetesen itt mindenki egymás szövetségese volt, az összes határvidéki. Ez persze nem akadályozta meg az arafelieket abban, hogy ne építsenek egy ilyen szemrevaló erődöt, amivel le lehetett zárni a Shol Arbela fele vezető utat. Az erődítmény tövében sok ezer ember táborozott. Kisebb-nagyobb csoportokat alkottak. Néhány tömörülés fölött Malkier zászlaja, az Arany Daru lobogott a szélben. Más csapatok viszont Kandor és Arafel zászlaja körül csoportosultak.

– Melyikőtök szegte meg az esküjét? – kérdezte Lan, amikor hátrafordult a karaván felé.

A követői megcsóválták a fejüket.

– Semmi szüksége nem volt arra, hogy bárki is megszegje az esküjét – magyarázta Andere. – Mégis, merre mentél volna? Átszeled a Töredezett-hátságot? Vagy a Csupasz-hegyeket? Csak erre jöhetsz. Ezt pedig ők is tudják. Ezért aztán itt várnak rád.

Lan hangosan felmordult. Andere-nek igaza volt.

– Egyszerű utazók vagyunk – jelentette ki hangosan. – Emlékezzetek arra, ha bárki is rákérdez, akkor bevallhatjátok, hogy malkieriek vagyunk. Azt is elmondhatjátok, hogy a királyotokra vártok. Ami igaz is. Arról viszont nem beszélhettek, hogy már meg is találtátok.

A többiek arcán zavar tükröződött, de nem tiltakoztak. Lan járt a karaván élén. Húsz szekér haladt lefelé a lejtőn, nyomukban a csatamének és a szolgák.

Pontosan az történt, amitől mindig is félt. Egyszerűen lehetetlen lenne visszafoglalniuk Malkiert. A hadereje nagyságától függetlenül mindannyian meghalnának. Támadás? A Fertő ellen? Nevetséges.

Nem kérhet ilyesmit tőlük. Nem is engedheti meg nekik, hogy ilyesmire vállalkozzanak. Lefelé haladva Lan egyre határozottabbá vált. Ez a sok bátor harcos itt, meg a zászlóik… Majd szépen csatlakoznak a shienariakhoz, és egy olyan csatába vonulnak, aminek lesz is értelme. Nem fosztja meg őket az életüktől.

A halál könnyebb egy tollpihénél… Rakim többször is az arcába vágta ezt a közmondást a hosszú útjuk során. A harcos évtizedekkel korábban, az aiel háború idején az ő csapatában szolgált. A kötelesség nehezebb egy hegynél is.

Nem menekült el a kötelessége elől. Azért jött, hogy végrehajtsa a kötelességét. Ennek ellenére valami megmozdult a szíve mélyén, ahogy a lejtő aljára érve végigpillantott a táborozókon. Olyan férfiak között folytatta az útját, akik a harcosok egyszerű öltözékén kívül a hadorit is viselték. Sok asszony homlokát a ki'sain díszítette. Néhány férfi olyan zubbonyt hordott, amelyiknek a vállán az Aranykorona ragyogott. Egykor Malkier királyi testőrsége hordta ezt az egyenruhát. Csak az merészelt ilyen zubbonyt magára venni, akinek az apja vagy a nagyapja a testőrség harcosa volt.

Bukama alighanem elsírta volna magát a látványtól. Hiszen ő azt gondolta, hogy a malkieri nemzet megsemmisült. Darabokra, szilánkokra hullott. Beolvadt a többi nemzetbe. És Malkier népe most mégis itt volt. A leghalkabb suttogás is elegendőnek bizonyult arra, hogy fegyvert fogjanak. Sok öreg is akadt közöttük. Lan egészen kisgyermekként élte át a királysága bukását. Akik felnőttként küzdötték végig azt a napot, ma már a hetedik vagy a nyolcadik évtizedüket taposhatták. Ősz hajuk ellenére azonban mégis harcosok maradtak, és most a fiaikat meg az unokáikat is magukkal hozták.

Tai'sar Malkier! kiáltotta valaki, amikor Lan csapata elhaladt mellette. Ugyanez a kiáltás még tucatnyi, sőt kéttucatnyi alkalommal is felzengett, amikor megpillantották a hadoriját. Senki sem ismerte fel azt, hogy ki jár közöttük. Úgy vélték, hogy Lant is pontosan ugyanaz a cél vezette, mint őket.

Közeledik az Utolsó Csata, gondolta a férfi. Hát hogyan tagadhatnám meg tőlük a jogot arra, hogy mellettem harcoljanak?

Mégis kénytelen lesz. Legjobb, ha észrevétlenül, a névtelenséget megőrizve átvonul közöttük. Az útra szegezte a tekintetét, megmarkolta a kardját és összeszorította az ajkát. Valahányszor azonban felcsendült a Tai'sar Malkier! újra meg újra csak a legnagyobb erőfeszítés árán sikerült elkerülnie azt, hogy büszkén kihúzza magát. Minden egyes zengő kiáltás erővel öntötte el, és valósággal tolta előre.

A két erőd közötti kapukat szélesre tárták, bár a katonák minden átutazót ellenőriztek. Lan megállította Mandarbot. Mögötte az emberei is megtorpantak. Lehet, hogy az arafeliek parancsot kaptak arra, hogy figyeljék a felbukkanását? Mi mást tehetett volna? Folytatnia kell az útját. A hegység megkerülése hetekbe telt volna. Kivárta, amíg sorra kerülnek, aztán elindult az őrök felé.

– Úti célod? – kérdezte az egyenruhás arafeli. A haját hosszú fonatokba kötötte össze.

– Fal Moranba tartok – felelte Lan. – Az Utolsó Csata miatt.

– Nem vársz inkább itt, a többiekkel? – kérdezte az őr, és kesztyűbe bújtatott kezével a gyülekező malkieriekre mutatott. – A királyodra?

– Nincsen királyom – válaszolta Lan halkan.

A katona lassan bólintott és megdörzsölte az állát. Intésére néhány társa előrébb lépett, hogy ellenőrizzék a szekerek rakományát.

– Az áru után vámot kell fizetni.

– Azoknak a shienariaknak fogom adni, akik az Utolsó Csatában harcolnak – magyarázta Lan. – Ingyen kapják meg.

Az őr felvonta az egyik szemöldökét.

– Megesküszöm rá, ha kell – folytatta Lan halkan, és a katona szemébe nézett.

– Akkor hát nem lesz vám. Tai'sar Malkier, barátom!

– Tai'sar Arafel! biccentett Lan, és a sarkával mozgásra ösztönözte a lovát. Mindig is utált végiglépdelni az Ezüstfalak között. Állandóan úgy érezte, hogy íjászok ezrei veszik célba. A trallokok sem juthatnának könnyen át ezen a helyen, ha az arafeliek kénytelenek volnának egészen idáig visszavonulni. Persze előfordult már, hogy sor került ilyen visszavonulásra. Itt azonban minden alkalommal kitartottak. Ugyanúgy, mint Töretlen Yakobin napjaiban.

Lan gyakorlatilag egész idő alatt nem mert levegőt venni. Csak akkor lélegzett fel, amikor elért a szoros túlsó végébe. Mandarbbal az északkelet felé vezető országút irányába fordult.

– Al'Lan Madragoran? – harsant fel egy rikkantás a távolból.

Lan megdermedt. A kiáltás valahonnan a magasból jött. Megfordult, és a bal szélső bástyára pillantott. Az egyik ablakból egy fej ágaskodott ki.

– A Fénynek legyen hála, hát te vagy az! – kiáltotta az ismeretlen. A fej eltűnt az ablakból.

Lan legszívesebben elmenekült volna. Ha viszont azt teszi, akkor a kiabáló biztosan felriasztja a többieket is. Ezért aztán várt. A kiabáló már fel is bukkant az erődítmény egyik kapuján. Lan felismerte a rohanva érkező fiatalembert, aki túl ifjú volt ahhoz, hogy férfinak lehetett volna tekinteni. Vörös ruhát és díszes, kék köpenyt viselt. Kaisel Noramaga, Kandor királynőjének unokája szaladt feléje.

– Mandragoran nagyúr! – kiabálta a legényke. – Hát eljöttél! Amikor meghallottam, hogy újra szárnyal az Arany Daru…

– Nem tűztem ki az Arany Darut, Kaisel herceg. Egyedül akartam lovagolni.

– Hát persze. Én is szeretnék egyedül melletted lovagolni. Ugye szabad?

– Ez nem volna bölcs döntés, királyi felség! – ellenkezett Lan. – A nagyanyád lement délre. Úgy vélem, most az apád uralkodik Kandorban. Mellette volna a helyed. Mégis, mit művelsz itt?

– Kendral herceg hívott meg – magyarázta Kaisel. – Az apám pedig megengedte, hogy eljöjjek. Mind a ketten veled szállunk harcba!

– Kendral is itt van? – kérdezte döbbenten Lan. Az arafeli király unokája? – A népetek oldalán van a helyetek!

– Őseink esküt tettek – válaszolta a fiatalember –, hogy megvédik, hogy megoltalmazzák a földet. Ez az eskü erősebb a vérnél, Mandragoran nagyúr. Erősebb, mint az akarat vagy a választás. A feleséged mondta, hogy itt várjunk rád. Megemlítette, hogy esetleg köszönés nélkül próbálsz majd továbbmenni.

– Hogyan ismertél fel? – kérdezte Lan a dühtől fuldokolva.

– A lovadról – magyarázta Kaisel, és Mandarb felé biccentett. – A feleséged arra is figyelmeztetett, hogy esetleg álruhát öltesz, a lovadat viszont semmiképpen sem hagynád hátra.

A Fény égetné meg ezt a nőszemély! gondolta Lan, mert meghallotta, hogy a kiabálás végigzúgott az erődön. Csúnyán kicselezték. Légy átkozott, Nynaeve! És áldott is, persze. Megpróbált a kötésen keresztül üzenetet küldeni a feleségének. Arról, hogy mennyire szereti, és mennyire elkeserítette.

Végül mélyet sóhajtva feladta a harcot.

– Az Arany Daru a Tarmon Gai'donba repül – szólalt meg szinte suttogva. – Szabadon követheti minden férfi vagy nő, aki úgy dönt, hogy harcolni akar.

Becsukta a szemét, amikor felhangzott az éljenzés. A zúgás megremegtette a falakat. Hamarosan már hangosabb volt a mennydörgésnél is.

Negyvenkettedik fejezet

Egy kis tea

– Szóval ezek az asha'manek valóban azt állítják, hogy nem szennyezi be őket a rontás? – kérdezte Galad, amikor Perrin Aybara mellett állva megszemlélte a csatateret.

– Pontosan – válaszolta Perrin. – És nagyon is úgy vélem, hogy megbízhatok bennük. Mi okuk volna, hogy hazudjanak?

– Például az őrület? – kérdezte a fehérköpenyek főúrkapitánya összehúzott szemöldökkel.

De Perrin csak bólintott. Ez az Aybara nagyon figyelemreméltó ember volt. Mások gyakran dühbe gurultak, amikor Galad őszintén elmondta nekik a véleményét, ám ezúttal kénytelen volt felismerni, hogy Perrin társaságában cseppet sem kellett megválogatnia a szavait. Ez a férfi nagyon is jól viselte az őszinteséget. Ha mégiscsak árnybarát vagy árnyfattyú lett volna, akkor igen különös alakok szolgálják a Sötétséget.

Lassan kivilágosodott a látóhatár. A Fényre, csak nem hajnalodott már? Halottak borították a földet. Nagyobbik részük trallok volt. Az égett hús és szőr orrfacsaró bűze hányingert keltő keveréket alkotott a vér és a sár szagával. Galad alig állt a lábán.

Megengedte egy aes sedainak, hogy meggyógyítsa.

– Ha egyszer harcba vetetted a tartalékaidat, akkor nincs értelme visszatartani a felderítőket.

Így hangzott Gareth Bryne kedvenc mondása. Ha megengedi, hogy az aes sedaiok megmentsék az emberei életét, akkor azzal az erővel nyugodtan beleegyezhet abba is, hogy személyesen rajta is alkalmazzák a Gyógyítást. Volt idő persze, amikor nem okozott volna neki ilyen komoly fejtörést az a kérdés, hogy elfogadhatja-e az aes sedaiok segítségét.

– Talán igen – folytatta Perrin. – Talán valóban őrültek az asha'manek, és a szennyeződés nem tűnt el. De akkor is jól szolgáltak. Úgy vélem, azzal kivívták maguknak azt a jogot, hogy mindaddig megbízzak bennük, míg nem adnak okot az ellenkezőjére. Te és az embereid is Gradynek és Nealdnek köszönhetitek az életeteket.

– Hálás is vagyok nekik – válaszolta Galad, majd átlépett egy hatalmas termetű, medvepofájú trallok teteme fölött. – Az embereim közül viszont csak kevesen fognak hangot adni ennek az érzelemnek. Nem tudják igazából eldönteni, hogy mire véljék itt a felbukkanásodat, Aybara.

– Még mindig úgy vélik, hogy csapdába csaltam őket?

– Talán igen – felelte Galad. – Vagy egy elképesztően agyafúrt árnybarát vagy, vagy pedig tényleg úgy cselekedtél, ahogy mondtad. Idesiettél, hogy megmentsd az embereimet, pedig mi korábban igen méltatlanul bántunk veled. Ebben az esetben becsületes férfinak tartalak. Biztosra veszem, hogy sokkal könnyebb lett volna az életed, ha hagytál volna minket elpusztulni.

– Nem – rázta meg a fejét Perrin. – Minden kardra szükség van az Utolsó Csatában, Galad. Minden egyes fegyverre.

A főúrkapitány mormogott valamit, aztán letérdelt egy vörös köpenyes katona mellé. A hátára fordította. A köpeny valójában nem is vörös volt. A fehér szövetet azonban sötétre festette a vér. Ranun Sinah már nem jut el az Utolsó Csatába. Galad lezárta a fiatalember szemét és halkan imádságot mondott a Fényhez az elesett nevében.

– Hogyan tovább? Mi lesz veled és az embereiddel? – kérdezte Perrin.

– Folytatjuk az utunkat – válaszolta Galad, és felkelt. – Északra, andori birtokaimra, hogy felkészüljünk.

– Mi volna, ha… – Az aranyszemű elnémult. Megfordult és futni kezdett.

Galad utána szaladt. Perrin megállt egy nagy halom halott trallok előtt. Elkezdte félrerángatni a tetemeket. A főúrkapitány fülét egészen halk hang ütötte meg. Nyöszörgés. Segített arrébb rángatni egy halott sólyomfejű bestiát. A trallok túlságosan is emberszerű szeme élettelenül meredt a semmibe.

A tetem alatt egy fiatalember feküdt. Pislogva felnézett. Jerum Nus, a gyermekek egyike.

– A Fényre! – nyöszörögte a fiatalember. – Annyira fáj! Azt hittem, hogy meghalok, hogy meghaltam…

Harc közben felmetszették az oldalát. Perrin sietve mellé térdelt, felemelte a fiú fejét, és adott neki egy korty vizet. Galad a zsákjából előszedte a kötszertekercsét, és elzárta vele a sebhelyet. Nagyon mély volt a vágás. Biztos, hogy a szerencsétlen legény meg fog halni. Hiszen…

De nem! ismerte fel az ifjú. Itt vannak az aes sedaiok. Nehéz volt hozzászoknia ehhez a tényhez.

Jerum boldogan zokogott. Belekapaszkodott Perrin karjába. Úgy tűnt, már nincsen magánál. Cseppet sem törődött megmentője aranyszínű szemével.

– Igyál, fiam! – szólalt meg Perrin barátságos, nyugtató hangon, kedvesen. – Minden rendben! Megtaláltunk. Nem lesz semmi bajod.

– Mintha már órák óta kiabáltam volna – dadogta a fiú. – Annyira gyenge voltam, és olyan sokan feküdtek rajtam. Hogyan… Hogyan találtál meg?

– Jó a fülem – felelte Perrin. Odabiccentett Galadnak, és egyesült erővel felemelték az ifjút.

Az aranyszemű ifjú tartotta a karját, a főúrkapitány pedig a lábát. Óvatosan keresztülvitték a csatatéren. A fiatalember halkan összevissza beszélt. Kezdte elveszíteni az öntudatát.

A harcmező oldalán aes sedaiok és az aiel tudós asszonyok gyógyították a sebesülteket. Az érkezésüket látva egy világos hajú tudós asszony sietett oda hozzájuk. Ránézésre semmivel sem lehetett idősebb Galadnál, ám úgy beszélt, mint egy tiszteletre méltó életkorú asszonyság. Alaposan leteremtette a két harcost, amiért elmozdították a fiút, utána pedig felemelte a kezét, hogy megérintse a sebesült homlokát.

– Megadod az engedélyt, Galad Damodred? – kérdezte. – Ez itt túl gyenge ahhoz, hogy a saját nevében szólhasson.

A főúrkapitány ragaszkodott ahhoz, hogy minden egyes gyermek eldönthesse, függetlenül a sebesülése súlyosságától, hogy elfogadja-e a Gyógyítást. Az aes sedaioknak és a tudós asszonyoknak cseppet sem tetszett ez a hozzáállás, de Perrin rájuk parancsolt. Úgy tűnt, hogy engedelmeskednek a fiatalembernek. Különös. Galad azelőtt csak a legritkább esetben találkozott olyan aes sedaijal, aki elfogadta volna egy férfi parancsát. Még a véleményükkel sem törődtek.

– Igen – válaszolta Galad. – Gyógyítsd meg!

A tudós asszony csinált valamit. A legtöbb gyermek határozottan elutasította a Gyógyítást, bár néhányan meggondolták magukat, miután a vezérük is alávetette magát a kezelésnek. A súlyosan sebesült ifjú légzése egyenletessé vált. A sebe bezáródott. A tudós asszony nem gyógyította meg teljesen a sérülését. Csak annyira, hogy túlélje az aznapot. Amikor az asszony kinyitotta a szemét, iszonyúan kimerültnek látszott. Még Galadnál is fáradtabb lehetett.

A fókuszálók egész éjjel harcoltak. A csata után sem pihentek, hanem Gyógyítani kezdtek. Galad és Perrin elindultak vissza, a csatatérre. Természetesen nem csak ők ketten keresték a sebesülteket. Az aranyszemű vezér nyugodtan visszatérhetett volna a táborba, hogy megpihenjen. Mégsem tette.

– Felajánlhatok neked egy másik lehetőséget – szólalt meg hirtelen. – Nem kell itt maradnotok Ghealdanban, sokhétnyi távolságra a célotoktól. Ma estére már Andorban lehettek.

– Az embereim nem bíznak ebben az Utazásban.

– Majd engedelmeskednek, ha megparancsolod nekik – felelte Perrin. – Azt mondtad, hogy az aes sedaiok oldalán fogtok harcolni. Semmilyen különbséget sem tudok felfedezni a két dolog között. Gyertek velem!

– Megengeded, hogy csatlakozzunk hozzád?

Perrin bólintott.

– Előtte azonban még esküt kell tenned.

– Miféle esküt?

– Őszinte leszek veled, Galad. Nem hiszem, hogy túl sok időnk maradt. Legfeljebb talán néhány hét. Én úgy vélem, hogy szükségünk van rátok, de Randnek nagyon nem fog tetszeni, hogy egy egész seregnyi fehérköpeny álljon felügyelet nélkül a hadrendünkben. Szóval azt akarom, esküdj meg arra, hogy elfogadsz parancsnokodnak, amíg ez a csata véget nem ér.

Galad nem válaszolt azonnal. Már majdnem megvirradt. Sőt, igazából a nap már fel is kelt, csak éppen eltakarták a felhők.

– Fel tudod fogni, hogy milyen arcátlan dolgot javasoltál? Már az magában is figyelemre méltó volna, hogy a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya engedelmeskedik bárki halandó parancsának. Ráadásul téged nemrég ítéltelek el gyilkosság miatt. Hogyan fogadhatnék engedelmességet egy olyan embernek, aki a harcosaim legtöbbje szerint árnybarát?

Perrin szembefordult a szőke férfival.

– Ha most velem jöttök, akkor elviszlek benneteket az Utolsó Csatába. Nélkülem ki tudja, hogy mi történik.

– Te magad mondtad, hogy minden kardra szükség van – ellenkezett Galad. – Mégis itt hagynál minket?

– Igen. Ha nem esküszöl engedelmességet, itt foglak hagyni. Persze lehet, hogy Rand visszajön értetek. Engem ismertek, tudjátok, hogy mire számíthattok. Tényleg nagyon nyílt leszek veled. Én csak azt kérem tőletek, hogy az embereid viselkedjenek fegyelmezetten és szálljanak harcba, ha megkezdődik a küzdelem. Ami viszont Randet illeti… Szóval nekem lehet nemet mondani. Rájössz viszont majd arra, hogy vele sokkal nehezebb ellenkezni. Azt pedig nagyon erősen kétlem, hogy örülni fogsz a dolgok végső kimenetelének, miután a legvégén csak kimondtad az igent.

Galad elkomorodott.

– Te aztán egészen furcsa módon tudod meggyőzni azt, akivel vitázol, Perrin Aybara.

– Akkor hát megegyeztünk? – kérdezte az aranyszemű vezér, és kinyújtotta a kezét.

Galad elfogadta a kézfogást. Nem a fenyegetés miatt, hanem azért, mert emlékezett arra, milyen volt Perrin hangja, amikor megtalálta a sebesült Jerumot. Együttérzés csengett benne. Egyetlen árnybarát sem lett volna képes ilyen színjátékra.

– Megesküszöm arra – szólalt meg Galad –, hogy a katonai ügyekben elfogadlak parancsnokomnak mindaddig, amíg véget nem ér az Utolsó Csata.

Hirtelen jóval fáradtabbnak érezte magát, mint korábban. Felsóhajtott és lerogyott egy közeli sziklára.

– Cserébe pedig megesküszöm arra, hogy ugyanúgy gondoskodom az embereidről, mint akárki másról – válaszolta Perrin. – Ücsörögj és pihenj egy kicsit! Addig én átkutatom azt a földdarabot ott. Ez a gyengeség hamarosan elmúlik.

– Gyengeség?

Perrin bólintott.

– Tudom én azt, hogy milyen, amikor valakit elragad egy ta'veren akarata. A Fényre, nagyon is tudom!

Galad szemébe nézett.

– Kérdezted már magadtól, hogy vajon miért kerültünk mind a ketten ugyanakkor ugyanarra a helyre?

– Én is meg az embereim is úgy vélték, hogy a Fény adott a kezünkre – felelte a főúrkapitány. – Azért, hogy megbüntethessünk.

Perrin megrázta a fejét.

– Az csak része az egésznek. Az az igazság, Galad, hogy szemmel láthatólag szükségem van rád. Te pedig ezért aztán éppen itt kötöttél ki.

Ezekkel a szavakkal megfordult, és továbbment.

Alliandre óvatosan összehajtogatta a kötszert. A várakozó gai'sain kezébe adta. A férfi ujjai vastagok és kérgesek voltak. Az arcát eltakarta a köntöse csuklyája. Alliandre úgy vélte, hogy Niagen, az az árva állhatott mellette, akiért Lacile mostanában annyira odavolt. A dolog cseppet sem tetszett Faile-nak, bár Alliandre képtelen volt rájönni, hogy mi lehetett ennek az oka. Egy aiel férfi valószínűleg nagyon is jól illett volna Lacile oldalára.

Alliandre feltekert egy másik kötszert is. Számos más nő társaságában a csatatér közelében, egy aprócska tisztáson ült. Bütykös magszórók és bőrlevélfák vették körül a tisztást. A hűvös levegő alig mozdult. A közelben fekvő sebesültek nyöszörgésétől eltekintve csend és nyugalom volt.

Kihasználva a reggeli világosságot, újabb hosszú szövetdarabot hasított le. Ez a vászon valamikor egy ing része volt. Mostanra kötszerré változott. Senki nem veszített ezzel túl sokat. Ránézésre nem lehetett valami nagyon jó ing.

– Véget ért a csata? – kérdezte Berelain halkan. Faile mellett ő is egy háromlábú zsámolyon ült. Hosszú vászoncsíkokat vágtak az ingekből.

– Úgy tűnik, hogy igen – válaszolta Faile.

Mind a ketten elhallgattak. Alliandre felvonta az egyik szemöldökét, de inkább csendben maradt. Valamit érzett e között a két nő között. Miért tesznek úgy, mintha a legjobb barátok lennének? A színjátékukkal számos férfit megtéveszthettek a táborban, de Alliandre nagyon is tisztában volt az igazsággal. Elég volt egyetlen pillantást vetni a szájuk sarkára, ahogy összeszorították az ajkukat, amikor a másikra néztek. A feszültség némiképpen csökkent azután, hogy Faile megmentette Berelain életét, de nem tűnt el teljes mértékben.

– Neked volt igazad Perrinnel kapcsolatban – szólalt meg Mayene királynője.

– Meglepettnek látszol.

– Ritkán fordul elő, hogy rosszul ítélem meg a férfiakat.

– A férjem nem olyan, mint a többi férfi, hanem…

Faile elhallgatott. Összevont szemöldökkel Alliandre felé fordult.

Fényverte hamu! káromkodott magában Ghealdan uralkodónője. Túl messze ült ahhoz, hogy kényelmesen hallgatózhasson. Kénytelen volt kissé a két nő irányába fordulni. Amit persze észrevettek.

Miközben Faile és Berelain továbbra is néma maradt, Alliandre felemelte az egyik kezét, és a legnagyobb lelki nyugalommal a körmeit kezdte el vizsgálgatni. Bizony, bizony, gondolta. Ne is törődjetek velem! Nem számítok. Csak egy nő ül itt, aki kissé sokat markolt, és most megpróbálja megtartani, ami a kezében van. Faile és Berelain persze semmi ilyesmit nem gondolt róla. Ugyanolyan kevésbé, ahogy a folyóköziek sem hitték el azt, hogy Perrin tényleg hűtlen lett volna. Ha ugyanis valaki leült velük beszélgetni, és nem egyszerűen csak nekik szegezte a kérdést, hanem elérte azt, hogy komolyan elgondolkodjanak, akkor bizony a végén arra a következtetésre jutottak volna, hogy azon az éjszakán valami más történhetett.

A babona és az előítélet azonban lényegesen mélyebben gyökeredzik, mint a puszta gondolatok. Ez a két nőszemély egészen mást gondolt róla, mint amit ösztönösen éreztek az irányába. Amúgy pedig ő tényleg túl sokat markolt, és most csak a legnagyobb erőfeszítés árán tudta megtartani azt, amit a markában szorított.

Nem árt, ha az ember lánya tudja, hogy miben igazán erős.

Alliandre ismét a vászondarab felvágásának szentelte az egész figyelmét. Mivel Faile és Berelain ragaszkodtak ahhoz, hogy itt maradjanak és segítsenek, ezért ő sem mehetett vissza a táborba. Főleg nem, hogy ez a két némber mostanában ilyen vérlázító módon elbűvölően viselkedik. Ezenkívül a királynő nem is nagyon bánta ezt a munkát. Ahhoz képest, hogy mit kellett csinálniuk az aielek fogságában, a mostani elfoglaltsága egészen kellemesnek tűnt. Sajnálatos módon azonban a két másik fejedelmi nőszemély nem folytatta az előbbi párbeszédet. Sőt, Berelain felkelt, és savanyú arccal elindult a tisztás túlsó vége felé.

Alliandre gyakorlatilag érezte a belőle áradó dermesztő fagyot. Mayene úrnője megállt a többiek mellett, akik feltekerték a szövetcsíkokat. Alliandre felkelt, összegyűjtötte a zsámolyát, az ollóját meg a szöveteket, és odasétált Faile-hoz.

– Azt hiszem, még sohasem láttam ennyire zaklatottnak – biccentett Berelain irányába.

– Nagyon nem szereti, ha kiderül, hogy tévedett – biccentett Faile. Vett egy mély lélegzetet, azután megcsóválta a fejét. – Ő egy olyan világban él, amelyikben mindent átszőnek a féligazságok, minden valamilyen következménnyel jár, és úgy véli, hogy még a legegyszerűbb emberek is bonyolult cselszövésekre készülnek. Azt hiszem, nagyon jól megállja a helyét bármilyen fejedelmi udvarban. Én viszont nagyon nem szeretnék abban a világban élni.

– Berelain nagyon is bölcs asszony – ellenkezett Alliandre. – Csomó mindent nagyon is jól lát, Faile! Tudja, hogyan működik a világ. Pár dolgot azonban képtelen észrevenni. Ezzel mi magunk is így vagyunk.

Faile oda sem figyelve bólintott.

– Mindazok ellenére, ami történt, mégis leginkább azért érzek nagy szánalmat iránta, mert úgy vélem, hogy egy pillanatig sem volt szerelmes Perrinbe. A kihívás miatt próbálta meg behálózni, meg hogy politika előnyre tegyen szert, és hogy ezzel is védje Mayene-t. Végül kiderült, hogy Perrin meghódítása minden korábbi kalandjánál keményebb dió. Lehet, hogy kedveli a férjemet, de ez minden. Talán még meg is érteném a mozgatórugóit, ha tényleg szerelmes lett volna.

Alliandre ezek után inkább befogta a száját. Újabb csíkokat vágott. A ruhahalom közepén egy finom kék selyemingre bukkant. Azért ezt már csak nem kellene így felvagdalni! Gyorsan begyűrte az inget két másik ruhadarab közé és az egészet odahúzta maga mellé, mintha mindegyiket fel akarta volna vágni csíkokra.

Végül Perrin is felbukkant a tisztáson. Néhány véres ruhájú munkás járt a nyomában. Azonnal odacsörtetett Faile mellé. Leült Berelain székére. Azt a csodálatos kalapácsát letette maga mellé a gazok közé. Kimerültnek látszott. Faile megitatta, majd utána masszírozni kezdte a vállát.

Alliandre elköszönt Perrintől és a feleségétől. Átsétált oda, ahol Berelain állt a tisztás túlsó szélén. Egy csésze tea volt a kezében. A közeli tűzön jókora kannában főztek teát. Berelain szemmel tartotta a másik uralkodónőt.

Alliandre kitöltött magának egy csésze teát, aztán ráfújt a forró italra.

– Annyira illenek egymáshoz, Berelain! – szólalt meg. – Nem mondanám, hogy sajnálom azt, hogy így alakultak a dolgok.

– Minden kapcsolat kiérdemli azt, hogy próbára tegyék az erősségét – válaszolta a fekete hajú nő. – Mi van akkor, ha Faile az életét veszíti Maldenben? Ez nagyon is elképzelhető lett volna. Akkor Perrinnek szüksége lett volna valaki másra. Ugyanakkor viszont nem tartom különösebb veszteségnek, hogy ki kellett engedni a markomból Perrin Aybarát. Rajta keresztül nagyon is szívesen kötöttem volna magamat az Újjászületett Sárkányhoz, ám erre lesznek más lehetőségek is.

Mintha csak összeszedte volna már magát. Nem volt annyira elkeseredett, mint az előbb. Sőt, igazából ismét a felszínre bukkant régi, számító énje.

Alliandre elmosolyodott. Micsoda okos nőszemély! Elengedhetetlennek tűnt az, hogy Faile lássa a vetélytársnője teljes vereségét, mert csak így gondolja majd azt, hogy végleg elmúlt a veszély. Pontosan ez volt az oka annak, hogy Berelain az imént ennyire kimutatta az elkeseredettségét. Sokkal jobban, mint ahogy egyébként tette volna.

Alliandre belekóstolt a teájába.

– Hogy lehet ilyen hűvösen és számítóan gondolni a házasodásra? Számodra ez semmi mást nem jelent, csak hogy milyen előnyökkel jár?

– Ne feledkezzünk meg a vadászat gyönyöréről és a cserkészés izgalmáról!

– És mi a helyzet a szerelemmel?

– A szerelem azok kiváltsága, akik nem trónon ülnek – válaszolta Berelain. – Egy nő jóval többet ér annál, mint hogy képes megfelelő férjet szerezni magának. Nekem azonban gondoskodnom kell Mayene-ről. Ha anélkül vonulok az Utolsó Csatába, hogy sikerült volna megszerezni magamnak a megfelelő férjet, akkor azzal veszélybe kerülne a trón öröklése. Ha pedig Mayene-ben vita van az örökösödésről, akkor Tear a lehető leggyorsabban kihasználja ezt a gyengeségünket. Egészen egyszerűen nem engedhetem meg magamnak, hogy megzavarjon a szívem sza…

Mayene úrnője hirtelen elhallgatott. Az arckifejezése is megváltozott. Mi történhetett? Alliandre oldalra fordult. Egészen addig savanyú képet vágott, míg meg nem látta a másik uralkodónő zavarának okát.

A tisztás szélén Galad Damodred állt.

Fehér egyenruháját vér mocskolta be, és kimerültnek látszott. Ennek ellenére szálfaegyenes testtartással állt, és már lemosta az arcát. Szinte túl gyönyörű volt ahhoz, hogy közönséges ember lehessen. Az a tökéletes, férfias arc! Az a határozott mozgású, izmos alak. És a szeme! Mintha csak mély, sötét forrásba nézett volna az ember lánya. Galad valósággal ragyogott.

– Szóval… Hol is tartottunk? – kérdezte Berelain, és a tekintete megtapadt Damodreden.

– Azt mondtad, hogy egy vezető nem engedheti meg, hogy megzavarja a szíve szava.

– Pontosan – válaszolta a királynő, de igazából nem is figyelt. – Hogyan hallgathatnánk a szívünkre?

– Hát bizony hogyan?

– Pontosan…

Berelain akart még mondani valamit, de ekkor Damodred a két uralkodónő felé fordult. Amikor a pillantásuk találkozott, Berelainnek elakadt a szava.

Alliandre próbált nem mosolyogni, amikor Damodred odalépdelt hozzájuk. A főúrkapitány mind a kettőjük előtt elegánsan meghajolt, de valójában mintha észre sem vette volna Alliandrét.

– Drága… úrnőm – szólalt meg végül. – Aybara nagyúr az előbb beszámolt arról, hogy amikor seregével átvonult ide, akkor te az életemért könyörögtél neki.

– Micsoda ostobaság volt! – válaszolta Berelain. – Attól féltem, hogy megtámad téged.

– Ha valakit bolondnak lehet tartani az ilyesfajta félelem miatt – folytatta Damodred –, akkor ezúttal mind a ketten bolondok voltunk. Én magam is biztosra vettem, hogy az embereim áldozatul esnek Aybarának.

Berelain elmosolyodott. Nagyon úgy tűnt, egyetlen röpke pillanat is elegendő volt arra, hogy elfeledkezzen mindarról, amiről korábban beszélt.

– Parancsolsz egy kevés teát? – kérdezte Damodred egy kicsit gyorsabban a kelleténél.

Odalépett a tűz mellett egy tiszta vászondarabra kipakolt csészék mellé.

– Éppen teát iszom – figyelmeztette Berelain.

– Kérsz még egyet? – kérdezte a hadúr, majd sietve letérdelt, és teletöltött egy csészét.

– Hát…

Damodred felkelt. Talán csak ekkor vette észre, hogy Berelain kezében már volt egy teáscsésze.

– Éppen kötszeres csíkokat hasítunk – magyarázta a fekete hajú királynő. – Esetleg te is segíthetnél.

– Esetleg – válaszolta az ifjú.

A teáscsészéjét Alliandre kezébe nyomta. Berelain még mindig képtelen volt elszakítani tekintetét a fiatalemberétől. Ő maga is odaadta a csészéjét Alliandrénak. Bár szemlátomást nem volt tudatában annak, hogy mit is tesz éppen.

A ghealdani királynő szélesen elmosolyodott. Most már három teáscsészét egyensúlyozott a kezében. Jókedvűen nézte, ahogy a két fiatal átsétál a tisztáson a felvágásra váró ruhák halmához. Még a végén valami jó is kisülhet az egészből. A legrosszabb esetben megszabadulhat a királyságában állomásozó átkozott fehérköpenyektől.

Elindult vissza Faile és Perrin irányába. Közben letette a csészéket és feltűnés nélkül magához vette az elrejtett kék selyeminget.

Egy igen szép kendő is kitelik az anyagából.

Negyvenharmadik fejezet

Az ügyetlen kérés

Morgase kilépett a hegyoldalon felállított sátrából, és végignézett az andori tájon. Fehérhíd ott terült el a lábai előtt. Csodálatosan ismerősnek találta ezt a környéket, bár az egykori királynő jól látta, hogy a város mostanára már megnőtt. A falvak viszont nehéz helyzetben voltak. Tönkrement a télire elrakott készletek utolsó maradványa is. Az emberek ezért a városokban kerestek menedéket.

Eddigre már ki kellett volna zöldülnie a vidéknek. Ehelyett még a megsárgult fű is pusztulni látszott. Mindenütt barna foltok éktelenkedtek. Nem kell sok hozzá, és az egész ország úgy néz majd ki, mint a Fertő. Morgase annyira szeretett volna tenni ellene valamit. Hiszen az ő nemzetéről volt szó! Vagyis hát az egykori birodalmáról.

A sátrat maga mögött hagyva elindult, hogy megkeresse Gill mestert. Útközben elhaladt Faile mellett. Az úrnő ismét a főszállásmesterrel beszélt. Morgase udvariasan, tisztelettel bólintott. Faile viszonozta a köszönést. Mostanra már mély szakadék tátongott kettőjük között. Bárcsak el lehetett volna ezt kerülni! Olyan időket élt át a többiekkel, hogy a remény gyengébb volt, mint a szellőben lobogó gyertya lángja. Morgase éppenséggel Faile biztatásának engedve használta fel az Egyetlen Hatalmat. Nevetségesen gyenge tudását a végletekig kihasználva jelezte, hogy segítségre van szükségük, amikor csapdába kerültek.

A tábor kiépítése már majdnem véget ért. Meglepő módon a fehérköpenyek is csatlakoztak a sereghez. Perrin azonban még mindig nem döntötte el, hogy mitévő legyen. Persze az is lehet, hogy már meghozta a döntését, ám azt nem kötötte Morgase orrára.

Az egykori királynő elhaladt a szekerek mellett. Elsétált a kovácsok, a bognárok és a jó legelőt kereső lovászok és hajcsárok között. Az ellátóhelyen jó páran vitatkoztak. Rosszkedvű katonák ástak gödröt a hulladéknak. Mindenkinek megvolt a maga dolga, mindennek megvolt a maga helye. Kivéve Morgase-nek. A szolgák elhátráltak az útjából. Zavartan meghajoltak előtte, mert nem tudták, hogy hova is tegyék. Nem volt ugyan királynő, de még így is fontosabbnak számított, mint a többi, hétköznapi nemesasszony. Az pedig teljesen egyértelműnek tűnt, hogy már nem tartozott a szolgák közé.

Galad mellett ismét eszébe jutott, hogy milyen is volt királynőnek lenni. Elfogta a hála mindazért, amit Maighdinként tanult. Cselédnek lenni egyáltalán nem volt annyira szörnyű, mint amitől tartott. Megvoltak annak is a maga előnyei, ha valaki egy úrhölgyet szolgált. A többi szolga befogadta maga közé. Nem nehezedett a vállára a vezetés terhe, és rengeteg időt tölthetett Tallanvorral… Morgase azonban nem élhetett így. Be kellett fejeznie az alakoskodást.

Végül megtalálta Basel Gill szekerét. Lini felügyeletével Gill éppen megpakolta a járművet. Lamgwin és Breane segített neki. Faile felmentette a szolgálat alól Breane-t és Lamgwint, hogy azok ezután Morgase parancsainak engedelmeskedjenek. A volt királynő nem tett megjegyzést arra, hogy Faile ilyen nagyvonalúan visszaadta a szolgálóit.

Tallanvor viszont nem volt itt. Hát miatta többé nem bánkódhat úgy, mint egy szerelmes leányzó. Többé már nem. Vissza kell mennie Caemlynbe, hogy segítsen Elayne-nek.

– Felséges assz… – szólalt meg Gill mester meghajolva, de aztán elakadt a szava. – Vagyis úgy értem, hogy: drága úrnőm. Bocsássa meg a nyelvbotlásomat!

– Emiatt ne fájjon a feje, Gill mester! Néha még én is zavarba jövök miatta.

– Tényleg komolyan ezt akarod tenni? – csattant fel Lini hangja. Az idős nő összefonta vékony karjait.

– Igen – felelte Morgase. – Kötelességünk visszatérni Caemlynbe, hogy felajánljuk Elayne-nek azt a segítséget, amire csak képesek vagyunk.

– Ezt bizony szépen mondtad – kételkedett Lini. – Én viszont nagyon is úgy vélem, hogy ha valaki két kakast is beenged ugyanarra a baromfiudvarra, akkor ne csodálkozzon, hogy nagy perpatvar lesz a vége.

Morgase összevonta a szemöldökét.

– Értettem. Ugyanakkor viszont nagyon is úgy vélem, hogy képes leszek segíteni, mégpedig anélkül, hogy aláásnám Elayne tekintélyét.

Lini megvonta a vállát.

Amúgy nagyon is igaza volt. Morgase tudta, hogy kénytelen lesz rendkívül megfontoltan cselekedni. Nem maradhat túl sokáig a fővárosban, mert azzal csak beárnyékolná Elayne-t. Azonban egy dolgot nagyon is megtanult azok alatt a hosszú hónapok alatt, amelyeket Maighdin alakját magára öltve töltött el: mindenkinek valamilyen hasznos dolgot kell tennie. Még akkor is, ha csak egy olyan apróságot sajátít el, mint amilyen a tea felszolgálása. Ő számos olyan dologhoz értett, amelyek Elayne javára válhatnak az elkövetkező veszélyes időszakban. Ha azonban a jelenlétével kezdi árnyékba borítani a lányát, akkor majd kivonul Caemlynből, és áttelepszik a nyugati birtokaira.

A többiek gyorsan megpakolták a szekeret. Morgase kénytelen volt összefonni a karját a mellén, mert önkéntelenül is segíteni akart. Megvolt ám a maga szépsége annak is, ha az ember önmaga ura lehetett. Miközben várakozott, észrevette, hogy valaki lóháton közeledik a fehérhídi ösvény irányából. Tallanvor. Mégis mit csinálhatott a városban? Amikor a lovas észrevette őt, mélyen meghajolt a nyeregben. Sovány, határozott arca maga volt az alázat.

– Úrnőm.

– Bementél a városba? Kértél erre engedélyt Aybara nagyúrtól?

Perrin nem akarta, hogy egyik napról a másikra elöntsék a katonák és a menekültek a települést. Csak bajt kevertek volna.

– Úrnőm, rokonaim élnek odabent – magyarázta Tallanvor, és leszállt a nyeregből. Udvarias, távolságtartó hangnemben folytatta. – Úgy véltem, helyénvaló lenne, ha ellenőrzőm mindazon értesüléseket, melyeket Aybara nagyúr felderítői szereztek.

– Szóval így állunk, Tallanvor testőrhadnagy? – kérdezte Morgase. Hogy ha a fickó ennyire távolságtartó, akkor ő is lehet legalább ugyanannyira hűvös.

Lini a karjában egy nagy halom tiszta vászonnal éppen a szekér felé tartott. A néhai királynő válaszát meghallva csendben szipákolt egyet.

– Igenis, úrnőm – válaszolta Tallanvor. – Úrnőm… Megengedi, hogy javasoljak valamit?

– Beszélj!

– A jelentések szerint úrnőm leánya még mindig halottnak tartja úrnőmet. Biztosra veszem, hogy Aybara nagyúr a rendelkezésünkre bocsátja az egyik asha'manjét, amennyiben megkérjük erre. Az pedig Kaput nyit nekünk, hogy visszatérjünk Caemlynbe.

– Érdekes javaslat – felelte Morgase, és megpróbált úgy tenni, mintha nem vette volna észre az ellenkező irányba siető Lini széles vigyorát.

Tallanvor is az idős dajkát bámulta.

– Úrnőm? – kérdezte a fiatalember. – Beszélhetnénk négyszemközt?

Morgase bólintott. Elindult a tábor széle felé. Tallanvor a nyomába eredt. A nő kicsit arrébb megállt, megfordult és a férfi szemébe nézett.

– Igen?

– Úrnőm, az andori királyi udvar mostanra már egészen biztosan értesült arról, hogy életben maradtál – felelte Tallanvor halkan. – Hiszen Aybara egész tábora tud erről. Ha nem jelensz meg a lehető leghamarabb a fővárosban, és nem teszed közhírré azt, hogy lemondtál a trónról, akkor a felbukkanásodról szóló szóbeszédek erősen alááshatják Elayne tekintélyét.

Morgase nem válaszolt.

– Tényleg közeledik az Utolsó Csata – folytatta Tallanvor. – Nem engedhetjük meg magunknak…

– Ó, hallgass már! – intette le a nő. – Már megparancsoltam Lininek és a többieknek, hogy csomagoljanak. Talán nem vetted észre, hogy mit csinálnak?

Tallanvor elvörösödött, amikor észrevette, hogy Gill odarángatott egy jókora ládát, amit igencsak erőlködve felrakott a szekérre.

– Bocsánatot kérek a meggondolatlanságomért! Engedelmeddel, úrnőm, most távozom.

A fiatalember biccentett, és hátat fordított.

– Tényleg ennyire távolságtartóan kell viselkednünk egymással, Tallanvor?

– Az álom véget ért, úrnőm – felelte a távozó férfi.

Morgase némán kísérte a tekintetével, miközben majdnem megszakadt a szíve. Átok a saját ostoba makacsságára! Átok Galadra! A fia érkezése miatt újra az eszébe jutott a büszkeség és az uralkodó kötelessége.

Királynőként igen nagy bajjal járt, hogy megházasodott. Ezt meg kellett tanulnia Taringail miatt. A házasság révén ugyan sikerült némiképpen megszilárdítani a helyzetét, ám az együttlétükből adódó előnyök kivétel nélkül veszélyt jelentettek a trónjára. Pontosan ez volt az oka annak is, hogy sem Bryne-t, sem Thomot nem tette meg hivatalos társává. Amit pedig Gaebril művelt, az tökéletesen alátámasztotta, hogy milyen igaza volt, amikor aggódott a lehetséges következmények miatt.

Nincs olyan férfi, aki ne jelenthetne – legalábbis elméletileg – veszélyt Elayne és Andor számára, ha feleségül venné őt. Amennyiben esetleg még születhetnének gyerekeik, akkor azok Elayne utódainak a vetélytársai lennének. Morgase tehát nem engedhette meg magának a szerelmet.

Tallanvor azonban néhány lépés után megtorpant. Az asszony elakadó lélegzettel figyelte. A férfi megfordult és visszasietett. Kihúzta a kardját, meghajolt és mélységes tisztelettel a gyomok között álló nő lába elé helyezte.

– Hibát követtem el, amikor azzal fenyegetőztem, hogy itt hagylak – szólalt meg halkan. – Megsérültem, és a fájdalom elbutítja a férfit. Tudod, hogy mindig itt leszek melletted, Morgase. Úgy, ahogy azt megígértem. Tartom a szavamat. Csak hát manapság úgy érzem magam, mint egy szúnyog a sasok között. Nincsen másom, csak a kardom és a szívem. Mind a kettő a tied. Örökre.

Kihúzta magát és menni készült.

– Tallanvor – szólalt meg Morgase szinte suttogva. – Tudod, te sohasem kérdezted meg tőlem azt, hogy akarlak-e téged.

– Nem hozhattalak volna abba a helyzetbe. Nem lett volna helyénvaló arra kényszeríteni, hogy megtedd azt, amiről mind a ketten tudjuk, hogy meg kellene tenned, azután, hogy kiderült a személyazonosságod.

– És mit is kellene tennem?

– El kell utasítanod! – hördült fel a férfi. Látszott, ahogy dühbe gurult. – Andor érdekében.

– Tényleg ezt kell tennem? – kérdezte a nő. – Próbálom meggyőzni magamat erről, Tallanvor, de eddig még nem nagyon sikerült.

– Mégis, mire volnék én jó neked? – kérdezte a férfi. – Ha már megházasodsz, akkor úgy kell férjhez menned, hogy azzal felsorakoztasd Elayne háta mögé az egyik olyan pártot, amit korábban megsértettél.

– És akkor megint a szerelemről lemondva megyek férjhez – nézett rá Morgase. – Már megint. Hányszor kell feláldozni a szívemet Andor kedvéért?

– Ahányszor csak szükség van rá. Ha nem tévedek.

A férfiból valósággal áradt a keserűség. Ökölbe szorította a kezét. Nem az egykori királynőre volt mérges, hanem a helyzetükre. Sohasem tudott uralkodni az érzelmein. Morgase azonban rövid habozás után megrázta a fejét.

– Hát nem – jelentette ki. – Soha többé. Tallanvor, nézz fel az égre! Te is látod, hogy milyen korban élünk. Érzed, ahogy a Sötét Nagyúr átka lecsap ránk. Ebben a korszakban nem élhetünk remény nélkül. Szerelem nélkül.

– És a kötelesség?

– A kötelesség szépen beállhat a sor végére. Már megtettem a kötelességemet. Mindenki kiszakított egy darabot belőlem, Tallanvor. Mindenki kapott belőlem, kivéve az a férfi, aki nekem kell.

Morgase átlépett a kard fölött. A penge még mindig ott feküdt a bogáncs között. Az egykori királynő már nem tudott uralkodni magán. A következő pillanatban már magához ölelte a férfit és megcsókolta.

– Na jó. Ebből ennyi elég! – hallatszott egy szigorú hang a hátuk mögött. – Most azonnal odaállunk Aybara nagyúr elé.

Morgase hátrább lépett. Lini állt mögöttük.

– Tessék? – próbálta meg a volt királynő valamennyire összeszedni magát.

– Össze fogtok házasodni – jelentette ki határozottan Lini. – Még ha a fületeknél fogva is kell odarángatnom benneteket.

– Én döntöm el, hogy mi történjen velem! – csattant fel Morgase. – Perrin is megpróbált rákény…

– Ne tévessz össze vele! – vágott a szavába Lini. – A legjobb lesz túlesni ezen, mielőtt visszatérnénk Elayne-hez. Caemlynben rengeteg bonyodalom vár majd ránk.

Az idős asszony ezután Gill felé fordult. A férfi igencsak erőlködve már a helyére tolta a ládát.

– Te pedig azonnal szedd elő az úrnőm holmijait!

– De Lini! – tiltakozott Morgase. – Megyünk Caemlynbe.

– Arra holnap is ráérsz, te gyerek. Ma éjjel viszont ünnepelni fogtok – mérgelődött a dajka. – Nagyon is úgy vélem, hogy meggondolatlanság volna magatokra hagyni benneteket, amíg ki nem mondtátok az igent.

Morgase elpirult.

– Lini! – kiáltott fel mérgesen. – Már elmúltam tizennyolc éves.

– Figyelmeztetlek, hogy tizennyolc éves korodra már rég rendesen férjhez mentél. Tényleg elkapjam a füledet?

– Én… – dadogta Morgase.

– Már megyünk is, Lini – szólalt meg Tallanvor.

Morgase gyilkos pillantást vetett a férfira, aki elkomorodott.

– Mi a baj?

– Nem kérted meg a kezemet.

Tallanvor elmosolyodott, és magához ölelte a kedvesét.

– Morgase Trakand, leszel a feleségem?

– Igen – felelte a nő. – Most pedig keressük már meg Perrint!

Perrin megrántotta a tölgyfa ágát. Az ág letört, és mintha csak finom fűrészpor ömlött volna elő belőle. Amikor magasba emelte a fadarabot, a fűrészpor ráhullott a megbámult fűre.

– Tegnap éjjel történt, nagyuram – magyarázta a kesztyűjét szorongató Kevlyn Torr. – Az az egész fasor amott. Egyetlen éjszaka alatt elpusztult és ki is száradt. Ha nem tévedek, legalább száz fatörzs.

Perrin eldobta az ágat, aztán leporolta a kezét.

– Nem rosszabb annál, mint amit korábban is láttunk.

– De hát…

– Ne aggódj miatta! – folytatta az ifjú. – Küldj ide pár legényt, hogy begyűjtsék a tűzifát! Nagyon úgy tűnik, hogy ez a száraz fa remekül fog égni.

Kevlyn bólintott, aztán sietve távozott. Számos erdőjáró és favágó állt zavart arckifejezéssel a fák között. Éppen elég nagy baj volt, hogy egyetlen éjszaka leforgása alatt elpusztult a sok tölgy, kőris, szilfa és hikori. Ám az erdő ráadásul nem csupán elpusztult, de a fák úgy kiszáradtak, mintha évekkel ezelőtt csapott volna le rájuk a végzet. Ez bizony bárkit nyugtalansággal tölthetett volna el. Az a legjobb, ha ilyenkor nem áll le tanakodni az ember, hanem lendületesen megy tovább, mielőtt mindenki nagyon megijedhetne.

Perrin elindult vissza a tábor felé. A távolban üllők csengtek. Fehérhídon megvették az összes vasat és acélt, amit csak találtak. Az emberek örömmel adtak fémet az élelemért cserébe. A táborban sikerült öt új kovácsműhelyt beindítani. A szétszedhető és könnyen szállítható műhelyekhez szereztek elegendő szenet, de kalapácsot és szerszámokat is.

Úgy tűnt, hogy sikerült jó pár városlakót megmenteniük az éhhaláltól. Egy időre.

A kovácsok erejüket megfeszítve dolgoztak. Perrin erősen remélte, hogy nem hajszolta túl Nealdet és a többieket. Követői életbevágóan fontos előnyre tehetnek szert, ha olyan fegyverekkel a kezükben szállnak majd harcba, amelyeket az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsoltak. Neald képtelen volt pontosan megmondani, hogy mit is művelt a Mah'alleinir kikovácsolása során, ám Perrin ezen cseppet sem lepődött meg. Az az éjszaka egészen különös volt. A kalapács fejére tette a kezét, érezte a halvány meleget és eszébe jutott Ugró.

Mostanra viszont Neald csak kitalálta, hogyan lehet olyan pengéket kovácsolni, amelyek nem csorbulnak ki és nem is törnek el. Minél többet gyakorolt, annál élesebb fegyverek születtek. Az aielek már így is azt követelték, hogy az ő lándzsáik is kapjanak ilyen éleket. Perrin megparancsolta Nealdnek, hogy először az aieleket lássa el. Ez volt a legkevesebb, amivel leróhatta nekik a tartozását.

A hatalmas, egyre jobban kiépülő tábor peremén, az Utazótéren Grady összekapcsolódva állt Annourával és Masurival. Egy jókora Kaput tartottak nyitva. A tábort épp ekkor hagyta el a fegyvertelenek utolsó csoportja. Caemlyn volt a távozók úti célja. Perrin velük küldte az egyik hírnökét Elayne-hez. Előbb-utóbb találkozniuk kellett. A fiatalember nem tudta, hogy kell-e aggódnia emiatt. Majd kiderül.

Jó páran visszafelé is jöttek a Kapun át. Caemlynben csak sikerült néhány szekérnyi élelmiszert felhajtaniuk. A Kapu mellett állva Perrin észrevette, hogy a tábor felől Faile közeledik. Felemelte a kezét és integetni kezdett a feleségének.

– Csak nincs valami gond Bavinnel? – kérdezte Perrin.

Faile a szállásmester sátrában járt.

– Minden a legnagyobb rendben van.

Perrin megdörzsölte az állát.

– Már egy jó ideje akartam is mondani neked, hogy Bavin nem teljesen becsületes ember.

– Mostantól kezdve nagyon oda fogok figyelni rá – felelte Faile, ám a szaga elárulta, hogy valamiért nagyon mulatságosnak tartotta ezt a megjegyzést.

– Berelain egyre több időt tölt a fehérköpenyek társaságában – folytatta a férje. – Úgy tűnik, hogy nagyon odavan Damodredért. Egy ideje már semmivel sem nyaggat.

– Tényleg?

– Ahogy mondom. És ráadásul közhírré tétette a nyilatkozatát. Elítélte azokat a pletykákat, amelyek hírbe hozták velem. A Fényre mondom, az emberek el is hiszik a nyilatkozatot! Én meg már attól féltem, hogy a kétségbeesett tagadás jelének fogják tartani.

Faile illatából csak úgy áradt az elégedettség. Perrin a felesége vállára tette a kezét.

– Nem tudom, hogy mit műveltél, de nagyon köszönöm!

– Tudod, hogy mi a különbség a héja és a vadászsólyom között?

– Főleg a nagyságuk – felelte a férfi. – Meg a szárnyuk alakja. A vadászsólyom leginkább egy nyílvesszőre hasonlít.

– A vadászsólyom sokkal jobban repül – felelte Faile. – A csőrével öl. Gyorsan repül, és igen fürge. A héja lassabb, de erősebb. Rendkívül ügyesen kapja el a földön mozgó zsákmányát. A magasból csap le, és a karmával öl.

– Értem én – felelte Perrin. – De akkor ez nem azt jelenti, hogy ha a két madár megpillant odalent egy nyulat, akkor a héja fogja elkapni a zsákmányt?

– Nagyon is jól látod a dolgot – mosolygott a nő. – A héja sokkal ügyesebb, ha nyúlra kell vadászni. A sólyom viszont bármikor elkapja a héját. Küldtél üzenetet Elayne-nek?

Nők. Hát képes leszek valaha is megérteni őket? Most azonban Perrin úgy érezte, hogy nagyon is jó dolog az, hogy ilyenek.

– Küldtem. Remélhetőleg nemsokára találkozhatunk is vele.

– A tábor már másról sem beszél, mint hogy kit fogsz majd magaddal vinni.

– Már mi beszélni való lenne erről? – csodálkozott Perrin. – Te jössz velem. Mindenki közül te tudod a legjobban, hogyan tárgyaljunk Elayne-nel. Persze abból sem lehet baj, ha Alliandre is elkísér minket.

– És Berelain?

– Ő a táborban maradhat – válaszolta a férje. – Majd vigyáz itt a dolgokra. Legutóbb ő kísérhetett el.

Faile még elégedettebbnek tűnt.

– Mi lenne…

Elhallgatott és elkomorodott.

– Úgy tűnik, addig járt a korsó a kútra…

– Tessék? – csattant fel Perrin, és megfordult. A felesége közeledő emberek csoportját bámulta. Elöl határozott léptekkel az öreg Lini jött. Mögötte Morgase és Tallanvor kullogott. Úgy bámulták egymást, mint az az ifjú pár, aki éppen most tért vissza az első közös Bel Tine ünnepükről. – Azt hittem, hogy nem kedveli a fickót. Vagy ha mégis kedveli, úgysem menne hozzá feleségül.

– Meggondolta magát – magyarázta Faile. – A döntéseink sokkal gyorsabbak, mint a szívünk.

Az illata nagyon is jól mutatta, hogy még mindig nem bocsátott meg Morgase-nek. Igyekezett elfojtani a haragját. Még füstölgött ugyan egy kicsit, de már nem volt annyira ellenséges egykori fogolytársa iránt.

– Perrin Aybara – szólalt meg Morgase. – Ennek a tábornak leginkább te vagy a vezetője, már ha nem vesszük figyelembe a mostohafiamat. Mivel azonban cseppet sem volna helyénvaló, ha egy fiúgyermek adná férjhez az anyját, ezért úgy vélem, hogy te is megteszed majd. Ez a férfi itt megkérte a kezemet. Hajlandó vagy elvégezni a szertartást? Összeadni minket?

– Te aztán nagyon ügyetlen módon fogalmazod meg azt, hogy a segítségemet kéred, Morgase – válaszolta Perrin.

Az egykori királynő dühösen nézett a fiatalemberre. Faile is a férje felé fordult. Elkomorodott, és az illata mutatta, hogy mérges. Perrin felsóhajtott. Az egy dolog, hogy a nők állandóan egymással civakodnak, de azonnal egyesítik az erejüket és szembefordulnak a férfiemberrel, csak mert az valamilyen kellemetlen dolgot mond. Még akkor is, ha amúgy teljesen igaza van.

Morgase azonban visszanyerte a hidegvérét.

– Bocsánatot kérek! Nem akartam megkérdőjelezni a tekintélyedet.

– Semmi baj – biccentett Perrin. – Úgy vélem, minden okod megvan arra, hogy kétségbe vond a vezetésemet.

– Tévedsz – ellenkezett az asszony, és kihúzta magát. A Fényre, ha királynőnek akart látszani, akkor annak is látszott! Hogy a csudába nem vették észre korábban? – Perrin Aybara, te igazi nagyúr vagy. Vezető. Ez jól látszik a tetteid alapján. Áldást jelentesz a Folyóközre és talán Andorra nézve is. Amíg az ország része maradsz.

– Ez áll szándékomban – ígérte meg Perrin.

– Akkor pedig, ha megtennéd ezt a dolgot a kedvemért – folytatta a királynő, és Tallarvorra nézett –, én hajlandóságot mutatnék arra, hogy szót emeljek az ügyed érdekében Elayne előtt. El lehet intézni a dolgokat, és az arra érdemes személy nagy méltóságot, „törvényes rangot” nyerhet.

– Elfogadjuk az ajánlatodat, és örülünk annak, hogy szót emelsz értünk! – csapott le Faile azonnal, mielőtt Perrin megszólalhatott volna. – Azt viszont ő királyi felségével mi magunk kívánjuk eldönteni, hogy a jelen helyzetben mennyire helyénvaló a rangok és a címek elnyerése.

Perrin a feleségére meredt. Ugye nem az járt még mindig a fejében, hogy a Folyóközt elszakítva létrehozzák a saját királyságukat? Ugye nem? Erről sohasem beszéltek teljes őszinteséggel, de Faile igenis bátorította arra, hogy kitűzzék Manetheren zászlaját. Hát ezzel majd foglalkozniuk kell.

Közben azt is észrevette, hogy Galad Damodred is felbukkant. Mellette – ahogy mostanában szinte mindig – Berelain közeledett. Úgy tűnt, hogy Morgase hírnököt küldött a mostohafiáért. Galad zsebre vágott valamit. Egy parányi, vörös pecsétes borítékot. Honnan szerezhette? Zavartnak látszott, ám az arca valósággal felderült, amikor közelebb ért. Úgy tűnt, hogy nem lepte meg túlzottan a házasság híre. Odabiccentett Perrinnek, átölelte az anyját, aztán szigorúan – de udvariasan – köszöntötte Tallanvort.

– És mégis milyen szertartásra gondoltál? – kérdezte Perrin Mogase-től. – Én csak a folyóközi hagyományokkal vagyok tisztában.

– Úgy vélem, hogy egy sima eskü éppen elég lesz – felelte a nő. – Túl öreg vagyok én már a hosszú szertartásokhoz.

– Ez ellen semmi kifogásom sincsen – válaszolta Perrin.

Galad arrébb állt, amikor Morgase és Tallanvor összefűzte a kezét.

– Martyn Tallanvor – szólalt meg az asszony. – Jóval többet kaptam tőled, mint amit megérdemeltem. Jóval hosszabb ideje, mintsem hogy megértettem volna, mit is kaptam. Arról beszéltél, hogy egy egyszerű katona szerelme nem sokat érhet a királyi palást árnyékában. Én viszont azt mondom, hogy egy férfit nem a rangja, hanem a lelke alapján kell megítélni. Tanúja lehettem a bátorságodnak, elszántságodnak, hűségednek és a szerelmednek. Tudom, hogy egy herceg szíve dobog a kebledben. Egy olyan férfi szíve, aki akkor is hűséges marad, ha körülötte sok százan elbuktak. Esküszöm, hogy szeretlek. A Fény legyen a tanúm, amikor megfogadom, hogy soha nem hagylak el! Esküszöm, hogy mindörökre szeretni foglak, és te leszel az én férjem.

Berelain elővette a kendőjét, és törölgetni kezdte a szeme csücskét. Hát igen, a nők mindig sírni kezdtek az ilyen esküvőkön. Bezzeg Perrin… Nos, ami azt illeti, az ő szeme sarkában is megjelent egy könnycsepp. Biztos a túl erős napfény miatt.

– Morgase Trakand – szólalt meg ekkor Tallanvor. – Akkor szerettem beléd, amikor láttam, királynőként miként bánsz a környezeteddel. Olyan asszony állt előttem, aki nemcsak felelősséggel tett eleget a kötelességének, hanem rajongó szenvedéllyel. Bár még nem tudtál megkülönböztetni a többi testőrtől, mégis kedvesen és tisztelettel bántál velem. Minden alattvalódat így kezelted.

Szeretlek, mert jó a szíved. Mert okos vagy, mivel erős az akaratod és éles az eszed. Még egy Kitaszított sem tudott megtörni. Elmenekültél tőle, pedig azt gondolta, hogy teljesen leigázott. A legszörnyűbb zsarnok sem tudott megtörni, pedig a kezében voltál. A shaidók sem kényszeríthettek térdre. A helyedben bárki más már rég eltelt volna gyűlölettel, hiszen rengeteg szenvedésen mentél keresztül. Te azonban… valósággal megnőttél. Olyan valaki lett belőled, akit csodálok, imádok és tisztelek.

Esküszöm, hogy szeretlek. A Fény legyen a tanúm, amikor megfogadom, hogy soha, de soha nem hagylak el! Esküszöm, hogy mindörökre szeretni foglak, és te leszel az én feleségem. Akkor is megesküszöm mindenre, Morgase, hogy igazából képtelen vagyok elhinni azt, hogy valóság, amit most átélek.

És aztán mind a ketten csak álltak, és úgy bámulták egymást, mintha Perrin ott sem lett volna.

A fiatalember köhögni kezdett.

– Hát akkor ezzel meg is volnánk. Most már férj és feleség vagytok.

Nem kellene valamilyen atyai jó tanácsot adnia? De hogy a csudába adhatna bármilyen jó tanácsot Morgase Trakandnak? Egy egykori királynőnek, akinek a gyerekei olyan idősek, mint ő maga. Így hát csak megvonta a vállát.

– Akkor hát menjetek a dolgotokra!

Faile illata jól mutatta, hogy a felesége jókedvű, de nem igazán elégedett. Lini egy horkantással méltatta Perrin teljesítményét, de már arrébb is vonszolta Morgase-t és Tallanvort. Galad biccentett, Berelain pedig meghajolt. Miközben elsétáltak, a fekete hajú királynő megjegyezte, hogy milyen váratlanul történt ez az egész.

Faile a férjére mosolygott.

– Azért nem árt, ha ezt még gyakorolod egy kicsit.

– De hát ők mondták, hogy legyen egyszerű a szertartás.

– Azt csak úgy mondják az emberek – magyarázta a felesége. – De hát hogyan őrizhetnéd meg a tekintélyed, ha túl gyorsan lezavarod a szertartást? Erről még beszélni fogunk. Legközelebb ennél lényegesen jobb esketésre számítok.

Milyen legközelebb? Perrin megcsóválta a fejét, miközben Faile megfordult és elindult a tábor irányába.

– Most meg hova mész? – kérdezte a nőtől.

– Bavinhez. Szükségem van néhány láda sörre.

– Már miért?

– Mert ünnepelni fogunk! – csattant fel Faile, és hátrapillantott a válla fölött. – Szükség esetén gyorsan el lehet intézni a szertartást. Az ünneplésről azonban akkor sem mondunk le.

Felnézett az égre.

– Főleg, ha ilyen időket élünk.

Perrin csendben figyelte a feleségét, akit elnyelt a hatalmas tábor. Katonák, földművesek, kézművesek, aielek, fehérköpenyek és menekültek. Közel hetvenezren voltak, pedig sokan távoztak, vagy elestek a csatában. Hogy a csudába gyűjtött maga köré ilyen hatalmas erőt? Mielőtt annak idején útra kelt volna a Folyóközből, még talán ezer embert sem látott egyszerre egy helyen.

A haderő legnagyobb részét az egykori zsoldosok és menekültek jelentették. Tam és Dannil irányították a kiképzésüket. Ezek a harcosok Farkasőröknek hívták magukat, bármit is jelentsen ez a név. Perrin lassan elindult, hogy ellenőrizze a készletekkel megrakott szekereket, ám ekkor valami könnyedén megcsapta a tarkóját.

Megdermedt, megfordult, és alaposan szemügyre vette az erdőt. Jobb kéz felől megbámulták és elpusztultak a fák. Bal felől fokozatosan eltűnt az erdő. Teremtett lelket sem látott sehol.

Lehet, hogy saját magamat is túlhajszoltam, csodálkozott, majd megfordult, és a fejét vakargatva elindult. Hiszen már képzelődöm…

Valami ismét fejen találta. Megpördült, és még éppen észrevette a fűbe hulló apróságot. Elkomorodva letérdelt és felemelte. Egy makkot. A következő makk a homloka közepét találta telibe. Az erdőből érkezett.

Perrin felmordult, majd elindult a fák felé. A táborban élt pár gyerek is. Talán az egyik kölyök tréfált vele. Egy hatalmas tölgyfát pillantott meg. A vastag fatörzs éppen elég volt ahhoz, hogy valaki elbújhasson mögötte. Közelebb érve habozni kezdett. Csak nem valami csapda? Megmarkolta a kalapácsát, és óvatosan továbbmerészkedett. A szél a háta mögül fújt, így semmilyen szagot sem érzett… A fatörzs mögül hirtelen egy kéz bukkant elő. Egy barna zsákot tartott.

– Elkaptam egy borzot – hallatszott az ismerős hang. – Mi lenne, ha szabadon engednénk a falu közepén?

Perrin megdermedt, aztán harsogva felnevetett. A fatörzset megkerülve már meg is pillantotta a magas gallérú, aranyszegélyű, vörös kabátot és finom szabású, barna nadrágot viselő alakot. A gyökereken ült, és a zsák ott mocorgott a lába mellett. Mat unatkozó arccal egy hosszú, szárított marhahússzeletet rágcsált. Széles karimájú, fekete kalap volt a fején. Mellette egy hosszú, sötét nyelű, széles pengéjű lándzsa támaszkodott a fának. Honnan a csudából szerezhette ezt a finom gúnyát? Hát nem éppen ő panaszkodott arról, hogy Rand rászokott az ilyen előkelő öltözékre?

– Mat? – kérdezte Perrin, amikor végre meg tudott szólalni. – Te meg mit keresel itt?

– Borzot fogok – válaszolta Mat, és megrázta a zsákot. – Átkozottul nehéz ám elkapni őket! Főleg, ha kevés ideje van az embernek.

A zsák továbbra is mozgolódott, és Perrin halk morgást hallott belőle. Az orra elárulta, hogy tényleg valamilyen élő állat mocorgott odabent.

– Komolyan elkaptál egyet?

– Hát én már csak ilyen régimódi gyerek vagyok.

Perrin nem tudta eldönteni, hogy mérges legyen-e Matre, vagy inkább vele együtt nevessen. Nem mintha újdonságnak számított volna, hogy Mat közelében ilyen vegyes érzelmek fogták el. Szerencsére Perrin szeme előtt most nem bukkantak elő azok a kavargó színek, miközben ilyen közel voltak egymáshoz. A Fényre, az már tényleg zavarba ejtő lett volna! Perrin ugyanakkor úgy érezte, hogy… nagyon is helyénvaló volt ez a találkozás.

A magas legény elmosolyodott, letette a zsákot, felállt és kezet nyújtott. Perrin megragadta a kezét, de aztán odahúzta a barátját magához, és átölelte.

– A Fényre, Mat! – kiáltotta. – Mintha csak egy örökkévalóság telt volna el.

– Egy egész emberöltő – válaszolta Mat. – Talán kettő is. Nem győztem számolni. Az viszont biztos, hogy Caemlyn teljesen felbolydult az érkezésetek híre miatt. Úgy véltem, hogy az lesz a legjobb, ha átosonok azon a Kapun, és mindenki másnál hamarabb megkereslek, ha köszönteni akarlak.

Megmarkolta és a vállára vetette a lándzsáját. A penge a háta mögé mutatott.

– Mi történt veled? Merre jártál? Itt van Thom is? És mi újság Nynaeve-vel?

– Rengeteg kérdés – legyintett Mat. – Mennyire biztonságos a táborod?

– Mint bármilyen más tábor.

– Akkor nem elég biztonságos – felelte Mat elkomorodva. – Figyelj, Perrin, átkozottul veszélyes alakok szegődtek a nyomunkba! Azért jöttem, mert figyelmeztetni akartalak arra, hogy nagyon, de nagyon legyél óvatos! Az orgyilkosok előbb vagy utóbb úgyis megtalálnak. Készen kell állnod. Jó volna mindenről beszámolnunk, de inkább ne itt meséljük el a dolgokat.

– Hát akkor hol?

– Keress meg Caemlynben, A Vidám Társaság fogadóban! Ha nincs ellene kifogásod, kölcsönvenném rövid időre az egyik fekete kabátos emberedet. Szükségem van egy Kapura.

– Hova akarsz menni?

– Majd elmesélem. De csak később! – felelte Mat. Megérintette a kalapja karimáját, aztán elindult, hogy odafusson a még mindig nyitott caemlyni Kapu felé. – De tényleg, legyél nagyon óvatos, Perrin!

Ezeket a szavakat nem úgy kiáltotta, hogy hátranézett volna a válla fölött. Ehelyett futás közben megpördült, és hátrafelé szaladt egy darabig. A figyelmeztetés után kikerülte a menekülteket, és keresztülugrott a Kapun. Hogyan tudta elkerülni Gradyt? A Fényre! Perrin némán megrázta a fejét, aztán lehajolt, hogy kioldozza a zsákot, és szabadon engedje Mat zsákmányát, azt a szegény borzot.

Negyvennegyedik fejezet

Újra együtt

Elayne felriadt az ágyában. Értetlenül nézett maga elé.

– Egwene? – kérdezte zavartan. – Mit mondtál?

Az álom emléke pontosan úgy olvadt semmivé, ahogy a forró tea is eltüntette a belecsöppentett mézet. Egwene utolsó szavai azonban nagyon is megmaradtak Elayne elméjében. „A kígyó elpusztult. A bátyád idejében tért vissza.” Egwene ezt üzente.

Elayne megkönnyebbülten felült. Az előző éjszakát azzal töltötte, hogy megpróbálja működőképes állapotba hozni az álomter'angrealját. Ehhez csupán fókuszálnia kellett volna. A dolog nem sikerült. Amikor pedig kiderült, hogy Birgitte elküldte Gawynt, ő kifejezetten dühbe gurult. Gawyn ott topogott az ajtaja előtt, míg ő odabent tehetetlenül dühöngött és képtelen volt elindulni, hogy az álmában találkozzon Egwene-nel? Most viszont nagyon úgy tűnt, hogy Mesaana vereséget szenvedett. Vajon mi történhetett a bátyjával? Elayne elmosolyodott. Lehet, hogy Egwene-nek és Gawynnak sikerült hidat verni a köztük tátongó szakadék fölött.

Az összehúzott függönyökön beszivárgott a reggeli világosság. Elayne hátradőlt, mert megérezte, ahogy a belsejében megjelent Rand kötésének magával ragadó, erős forrósága. A Fényre! Valósággal megborzongott a csodálatos élménytől. Abban a pillanatban, ahogy megérezte a kedvese közelségét, Andor fölött oszladozni kezdett a felhőtakaró.

Nagyjából egy hét telhetett el azóta, hogy kipróbálták a sárkányokat. A nemzet valamennyi harangöntőjét új fegyverek elkészítésével bízta meg. Mostanában Caemlyn hangos dörgéstől zengett. Újabb és újabb durranások jelezték, ahogy Mat katonái a fegyvereikkel célba vették azt a közeli hegyoldalt. Mindeddig csupán néhány sárkányt engedett át a gyakorlatozó katonáknak. A különböző osztagok kiképzése felváltva folytatódott. Az új fegyverek nagyobbik részét Caemlyn szívében, egy titkos raktárban őriztette.

Ismét eszébe jutottak az álmában hallott szavak. Nagyon szeretett volna többet megtudni az eseményekről. Egwene előbb-utóbb valószínűleg csak küld majd egy futárt egy Kapun át.

Megnyikordult az ajtó, és Melfane nézett be a hálószobába.

– Felséges asszonyom, minden rendben van? – kérdezte az alacsony, kerek képű asszonyság. – Azt hittem, hogy felsikoltottál a fájdalomtól.

A bábaasszony ugyan már megengedte Elayne-nek, hogy kikeljen az ágyából, ám úgy döntött, hogy mostantól a királynő hálószobája mellett, az előszobában tölti az éjszakáit. Onnan gondos megfigyelés alatt tarthatta az állapotos nőt.

– A boldogságtól kiáltottam fel, Melfane – válaszolta Elayne. – Így üdvözöltem a ránk virradó csodálatos reggelt.

Melfane elkomorodott. Elayne igyekezett mindig is a lehető legjókedvűbben viselkedni a bábaasszony közelében. Ezzel akarta meggyőzni arról, hogy semmi szükség továbbra is bebörtönözni az ágyába. Az utolsó mondattal lehet, hogy egy kicsit túllőtt a célján. Nem engedhette meg magának, hogy azt higgyék róla, csupán megjátssza a boldogságot, még akkor sem, ha közben valóban boldog volt. Micsoda kiállhatatlan nőszemély!

Melfane belépett a szobába, és félrehúzta a függönyöket. Gyakran emlegette, hogy a napfény nagyon is jó a várandós asszonyok számára. Az elmúlt napok során Elayne gyakran kényszerült arra, hogy az ágyán fekve napozzon. Miközben Melfane ellépett az ablaktól, a királynő érezte, hogy valami megremeg a belsejében.

– Ó! – kiáltott fel. – És megint megmozdult valami. Mozognak a gyerekek, Melfane! Gyere ide, érezni lehet!

– Felség, én még nem fogom érezni a mozgásukat. Csak majd ha sokkal erősebbek lesznek.

Kezdetét vehette a megszokott reggeli ceremónia. A bába meghallgatta Elayne szívét, majd a két magzat szívdobogását is. Még mindig alig tudta elhinni, hogy a királynő ikreket várt. Ezután Elayne alapos tanulmányozása következett. A bábaasszony gondosan elvégezte mindazokat az idegesítő és zavarbaejtő vizsgálatokat, amelyek valamikor felkerültek hosszú és titkos listájára.

Végül Melfane kihúzta magát, a csípőjére tette a kezét és szigorú pillantást vetett a királynőre, aki éppen megigazította magán a hálóingét.

– Úgy vélem, felség, hogy túlságosan is megerőltetted magad mostanában. Elengedhetetlen, hogy mostantól zavartalanul pihenj! Az unokahúgom, Tess lánya alig két évvel ezelőtt olyan satnya kis gyereket szült, aki éppen csak hogy tudott lélegezni. A Fénynek legyen hála a gyerek életben maradásáért! Az anyja ugyanis a szülés előtti napon késő estig dolgozott odakint a mezőn, és elmulasztotta a kiadós étkezést. Képzeld el, felséges asszonyom! Vigyázz nagyon magadra, királynőm! A gyerekeid hálásak lesznek ezért.

Elayne megnyugodva bólintott.

– Tessék? – kiáltott fel hirtelen, és felült. – A gyerekeim?

– Igen – felelte Melfane, és elindult a kijárat irányába. – A méhedben két szív is dobog. Ez olyan biztos, mint ahogy két karom van. Azt viszont nem tudom, felség, hogy hogyan tudhattad mindezt korábban.

– Hallatszott a szívdobogásuk! – kiáltotta Elayne ámuló boldogsággal.

– Ez bizony olyan biztos, mint a nap – bólogatott Melfane, majd kilépett az ajtón, és beküldte Narist meg Sephanie-t, hogy felöltöztessék úrnőjüket és kifésüljék a haját.

Öltözködés közben Elayne szinte még magához sem tért. Melfane hisz neki! Önkéntelenül is mosolyogni kezdett.

Egy órával később már az apró dolgozószobában ült. Az összes ablak nyitva állt, hogy beáradjon a napfény. Meleg kecsketejet iszogatott. Hosszú, cingár lábán Norry mester lépett a szobába. A savanyú arcú férfi fülei mögött néhány zabolátlan hajtincs rakoncátlankodott. A hóna alatt bőr irattartóját fogta. Dyelin is elkísérte, pedig ez a nemesasszony általában nem szokott részt venni a reggeli megbeszéléseken. Elayne felvonta az egyik szemöldökét.

– Megszereztem a kért értesüléseket, Elayne – jelentette ki Dyelin, és töltött magának egy kevés teát. Aznap reggel törpemálnát ittak. – Igaz az, hogy Melfane két szív dobogását hallotta?

– Pontosan ez történt.

– Gratulálok, királyi felség! – bólogatott Norry mester.

Kinyitotta az irattartóját és hozzálátott, hogy a papírjait kipakolja a széke mellé állított keskeny asztalkára. Elayne társaságában csak a legritkább esetben ült le. Dyelin odahúzta magának a kandalló mellől az egyik kényelmes karszéket.

A királynő közben azon törte a fejét, hogy egészen pontosan milyen információt is akart tudni Dyelintől. Nem emlékezett arra, hogy bármire is rákérdezett volna. Ez a kérdés nem hagyta nyugodni, miközben Norry hozzákezdett a környéken állomásozó hadseregek ügyeit áttekintő mindennapi jelentéséhez. Gondos lista készült a zsoldoscsapatok közötti összecsapásokról.

Szóba kerültek az ellátási nehézségek is. A Vérség tagjai ugyan Kapukat nyitottak Rand délebben fekvő országaiba, ám Caemlynben még így is kevés ennivaló akadt. A nehézségeken az sem enyhített, hogy a városban váratlanul újabb és újabb élelmiszer-tartalékokra bukkantak.

– Végezetül pedig, ami… a vendégeinket illeti – folytatta Norry. – Megérkeztek a futárok, és azt a választ hozták, amire számítottunk.

A három fogságba ejtett főnemes családja közül egy sem engedhette magának, hogy kifizesse a válságdíjat. Andorban valamikor Arawn, Sarand és Marne birtokai számítottak a legtermékenyebb és legkiterjedtebb földterületnek. Az aszály mostanra ezekre a vidékekre is lecsapott. A főúri családok kincsesládája kiürült, és a szántóföldjeik parlagon maradtak. Ráadásul Elayne két főúri családot vezetők nélkül hagyott. A Fényre! Ez volt ám a zűrzavar.

Norry folytatta a felsorolást. A királynő levelet kapott Talmanestől. A vörösök alvezére beleegyezett abba, hogy többszázadnyi katonával átvonuljanak Cairhienbe. A királynő megparancsolta Norrynak, hogy adjon uralkodói pecséttel érvényesített felhatalmazást a seregnek arra, hogy „a katonái segítsenek helyreállítani a rendet”. Ez persze képtelenség lett volna. A rend nem szorult arra, hogy helyreállítsák. Ha azonban Elayne komolyan veszi azt, hogy harcba száll a Naptrónért, akkor már nagyon is itt volt az ideje annak, hogy ez ügyben meghozza az első szükséges lépéseket.

– Pontosan erről akartam beszélni veled, Elayne – szólalt meg Dyelin, miközben Norry hozzálátott az irományai elpakolásához. Figyelemre méltó gondossággal pakolta el a papirosokat. A Fény legyen könyörületes, ha az értékes papírlapok közül akár csak egyetlenegy is meggyűrődne vagy folt esne rajta!

– Cairhien helyzete meglehetősen… összetett – folytatta Dyelin.

– Mikor nem volt az? – kérdezte Elayne felsóhajtva. – Sikerült megtudni valamit a jelenlegi politikai helyzetről?

– Teljes a zűrzavar – válaszolta Dyelin szárazon. – Meg kell beszélnünk, hogyan akarsz egyszerre két nemzetet is irányítani, mégpedig úgy, hogy egyszerre csak egy helyen lehetsz.

– Vannak Kapuink – felelte Elayne.

– Így igaz. De mégis rád vár az a feladat, hogy megszerezd a Naptrónt, miközben valahogy még a látszatát is elkerülöd annak, hogy Andor elfoglalta Cairhient. Az ottani nemesség talán elfogad téged a királynőjének, de csak akkor, ha azonos kiváltságokat élvezhetnek az andoriakkal. Ha ez nem így történik, akkor azonnal szervezkedni fognak, mihelyt hátat fordítasz nekik. Úgy elterjednek majd a cselszövések, mint a kovász a forró vízzel teli edényben.

– Egyenlő jogokat fognak élvezni az andoriakkal! – erősködött Elayne.

– Ők viszont ezt nem nagyon fogják elhinni, ha a seregeid élén vonulsz be hozzájuk – figyelmeztette Dyelin. – Cairhienben igen büszke nép él. Ha úgy gondolnák, hogy Andor leigázta őket…

– Már Rand is elfoglalta az országukat.

– Kérlek, ne vedd sértésnek, Elayne! – ellenkezett Dyelin –, de ő az Újjászületett Sárkány, te viszont nem vagy az.

Elayne elkomorodott, ám ezzel az érvvel nem nagyon tudott mit kezdeni. Norry mester megköszörülte a torkát.

– Királyi felség, Dyelin úrnő tanácsa nem üres fecsegésen alapul. Én magam is… szóval… hallottam bizonyos dolgokat. Mivel tudom, hogy felséged érdekelt Cairhienben…

Az udvarnagy egyre ügyesebben gyűjtögette az információkat. Még a végén igazi kémfőnök lesz belőle!

– Felség, a szóbeszéd szerint várható, hogy úrnőm megjelenik Cairhienben, és magához ragadja a Naptrónt – folytatta Norry halkan. – Máris elterjedt, hogy néhányan felkelésre készülnek. Szófia beszéd persze az egész, de akkor is…

– A cairhieniek el tudnák fogadni Rand al'Thort a királyok királyának – magyarázta Dyelin. – Nem tekintik külföldi uralkodónak. Ez a nagy különbség.

– Jobban belegondolva nincs is szükségünk arra, hogy hadseregek élén foglaljam el a Naptrónt – töprengett Elayne hangosan.

– Ebben… azért nem lehetünk teljességgel bizonyosak, királyi felség – figyelmeztette Norry. – Meglehetősen egybehangzóak a híresztelések. Úgy tűnik, szinte azután, hogy Sárkány nagyurunk bejelentette, felségednek szánja Cairhien trónját, bizonyos elemek a határ túloldalán – szándékaikat gondosan eltitkolva – máris azon munkálkodtak, hogy megakadályozzák e szándék véghezvitelét. Ezek miatt a híresztelések miatt igen sokan erősen aggódnak azért, hogy felséged elkobozza a cairhieni nemesség birtokait és címeit, és ezeket andori főuraknak adja. Más híresztelések pedig arról szólnak, hogy a cairhieniek csupán másodosztályú állampolgárok lesznek az új birodalomban.

– Ostobaság! – ellenkezett Elayne. – Mindkét rémhír elképesztő ostobaság!

– Felségednek természetesen igaza van – bólogatott Norry. – A rémhírek azonban már csak ilyenek. Sajnálatos módon nőnek, mint a dudva. Mint az indák. Nagyon sokan igaznak tartják őket.

Elayne összeszorította fogát. A változó világban csupán az olyan országok számára marad esély, akiknek erős szövetségeseik vannak. A királyságok között vérrel és papírral is kötelékeket kell kialakítani. Nemzedékek óta nem akadt még egy olyan kedvező alkalom Cairhien és Andor egyesítésére, mint ez a mostani.

– Tudjuk, hogy kik indították útjukra ezeket a rémhíreket?

– Ezt csak a legnagyobb nehézség árán lehetne egészen pontosan meghatározni, úrnőm – válaszolta Norry.

– Kinek használnak legtöbbet a rémhírek? – kérdezte Elayne. – Ha ezt tudjuk, akkor az is nyilvánvaló, hogy hol keressük a rémhírterjesztőket.

Norry Dyelinre pillantott.

– Az ilyen szóbeszéd számos ember malmára hajthatná a vizet – szólalt meg Dyelin, és kavargatni kezdte a teáját. – Mégis megkockáztatom, hogy azok számíthatnak a legnagyobb nyereségre, akiknek maguknak is esélyük lehet a trón megszerzésére.

– Azoknak, akik szembeszálltak Randdel? – töprengett Elayne.

– Talán igen – felelte Dyelin. – Talán nem. A lázadó erők közül a legerősebbek magukra vonták a Sárkány figyelmét. Sokan átálltak az oldalára vagy megsemmisültek. Így azután leginkább a szövetségeseire kellene gyanakodnunk. Azokra, akikben a legjobban bízik, vagy azokra, akik a leghangosabban kérkedtek a hűségükkel. Cairhienről beszélünk, ugyebár?

Daes Dae'mar. Hát igen, gondolta Elayne. Rand szövetségesei számára nagyon is kézenfekvő dolog volna, hogy megakadályozzák az ő hatalomátvételét. Ha kiderülne a szomszédos ország királynőjéről, hogy alkalmatlan az uralkodásra, akkor Rand a hozzá közel állók közül választaná ki Cairhien új urát. Ugyanakkor viszont némiképpen ezeknek a főuraknak is csökkent az esélyük a trónra, amikor nyíltan hűséget esküdtek egy külföldi vezetőnek.

– Alaposan átgondolva a dolgot, úgy vélem, hogy azoknak nyílna legjobb lehetőségük a trón megszerzésére, akik középen helyezkednek el – töprengett Elayne hangosan. – Ott vannak, akik nem szálltak szembe Randdel, és így nem vonták magukra a haragját. Akadnak közöttük olyanok is, akik nem sorakoztak fel melldöngetve a Sárkány mögött. Éppen ezért dacos hazafinak tűnhetnek a közvélemény szemében, főleg, amikor vonakodva a vállukra veszik a terhet és a fejükre a koronát, miután kiderült, hogy én csődöt mondtam.

A két előkelőségre pillantott.

– Rövid listát kérek mindazokról, akiknek mostanában feltűnően megnőtt a befolyásuk! Azokról a főurakról vagy úrnőkről, akik megfelelnek ezeknek a feltételeknek.

Dyelin és Norry mester egyszerre bólintottak. Elayne előbb vagy utóbb kénytelen lesz kiépíteni a maga erős és megbízható hírszerző hálózatát, mivel ez a két híve nem volt igazából alkalmas arra, hogy irányítsa a királynő szemeit és füleit. Norry túlságosan feltűnően viselkedett. Ráadásul rengeteg egyéb felelősség súlya nehezedett a vállára. Dyelin pedig… hát Elayne egészen őszintén nem is tudhatta, hogyan is áll az úrnővel.

Nagyon sokat köszönhetett neki. Úgy tűnt, hogy Dyelin a maga módján megpróbálta pótolni az anyját. A tapasztalt nő bölcs tanácsokat adott. Nemsokára azonban eljön majd az a nap, amikor Dyelinnek is a háttérbe kell vonulnia. Egyikőjük sem engedhette meg magának azt, hogy bárki is azt gondolja, a trón mögött Dyelin kezében van az igazi hatalom.

De hát a Fényre! Mit csinálhatott volna Dyelin nélkül? Elayne-t hirtelen döntötték az érzelmek. Majdnem elsírta magát. Vér és fényverte hamu! Hát miért hullámoznak ennyire az érzelmei?

Egy királynő egészen egyszerűen nem engedhette meg magának, hogy minden különösebb ok nélkül bőgni kezdjen!

Megtörölgette a szemét. Dyelin bölcsen néma maradt.

– Így lesz a lehető legjobb – jelentette ki Elayne határozottan, és remélte, hogy senki sem törődik árulóan érzelmes tekintetével. – Még mindig aggaszt az invázió lehetősége.

Dyelin erre nem válaszolt semmit. Úgy vélte, hogy Chesmal nem egy Andor elleni eldöntött invázióról beszélt. A nemesasszony véleménye szerint a Fekete nővér csupán a Határvidék elleni trallok támadást emlegette. Birgitte viszont nagyon is komolyan vette a megjegyzést. Csapatokat vezényelt Andor határvidékeire. Ennek ellenére Elayne örömmel kiterjesztette volna már a befolyását Cairhienre. Ha tényleg trallokok vonultak Andor irányába, akkor az ellenséges seregek egyik felvonulási útja éppen a szomszédos testvérországban húzódott.

Mielőtt azonban folytathatták volna a megbeszélést, valósággal bevágódott a folyosóra nyíló ajtó. Elayne csak azért nem rezzent össze rémülten, mert a kötésen keresztül egyből megérezte, hogy Birgitte közeledett. Az őrző nem szokott kopogni. A magas nő szokás szerint térdig érő, fekete csizmájába gyűrte a nadrágját. Vonakodóan, de arra is hajlandónak bizonyult, hogy kardot kössön a derekára. Különös módon két, köpenybe burkolózott alak jött a nyomában. Az arcukat eltakarta a köpeny kámzsája. Norry hátrább lépett, és annyira zavarba jött a szabálytalanság láttán, hogy a kezét önkéntelenül is a mellére szorította. Mindenki tisztában volt azzal, hogy Elayne ki nem állhatja, ha vendégeket kell fogadnia a kis tárgyalószobában. Ha pedig Birgitte beengedett valakit ide…

– Mat? – kérdezte Elayne.

– Nem éppen – válaszolta egy határozott, tiszta és ismerős hang.

A két látogató közül a magasabb lehúzta fejéről a csuklyát. Egy tökéletes vonású, szabályos férfiarc bukkant elő. Elayne nagyon is jól emlékezett erre a határozott szempárra. Számos alkalommal kellett belenéznie, főleg, ha valami rosszaságot követett el és a bátyja rájött a dologra.

– Galad! – kiáltott fel Elayne, és maga is meglepődött, hogy ennyire örül a féltestvérének. Felállt és mindkét kezét a határozott állkapcsú, jóképű férfi felé nyújtotta. Most nem számított már, hogy gyerekkorában különböző okok miatt ki nem állhatta a bátyját. Nagyon is jóleső érzés fogta el, látván, hogy a férfi él és jól van. – Merre jártál?

– Az igazság nyomában – felelte Galad, és egy elegáns mozdulattal meghajolt. Valamiért nem is próbálta megragadni a húga kezét. Amikor felegyenesedett, a mellette álló alakra pillantott. – Olyan dolgot találtam, amire nem is számítottam. Készülj fel a meglepetésre, húgom!

Elayne elkomorodott, amikor a másik, alacsonyabb látogató is hátravetette a csuklyáját. Az anyja állt előtte!

Elayne nem kapott levegőt. Hiszen ez az anyja! Megismerte az arcát, az aranyló haját. Abba a két szembe nézett, amelyik gyerekkorában oly gyakran tekintett le rá. Felmérte, megítélte Elayne-t, de nem csupán úgy, ahogy egy anya néz a leányára, hanem úgy, ahogy egy királynő méri fel az örököse képességeit. Elayne szíve hevesen dobogott. Az anyja. Az anyja életben volt!

Morgase nem halt meg. Még mindig élt a királynő.

Az anya a leánya szemébe nézett, aztán – furcsa módon – lesütötte a pillantását.

– Felség! – szólalt meg végül, pukedlizett, de nem lépett el az ajtó elől.

Elayne összeszedte magát. Leküzdötte a rátörő rémületet. Hiszen ő a királynő, vagyis ő volna a királynő, ha… illetve… A Fényre! Megszerezte a trónt, és ahhoz kétség sem férhetett, hogy ő a leányörökös. De most akkor mégis mi a helyzet, hogy az anyja csak úgy visszatért a halálból?

– Kérlek, ülj le! – szólalt meg, és intett, hogy Morgase foglaljon helyet Dyelin mellett. Némiképpen megnyugtatta, hogy Dyelin legalább annyira megdöbbent a váratlan látogatótól, mint ő. Szinte kővé meredve ült a székében. A bütykei elfehéredtek, olyan erővel szorította a teáscsészéjét. A szeme valósággal kiguvadt.

– Köszönöm, királyi felség! – válaszolta Morgase, majd odalépett a főnemesasszony mellé, és leült. Galad az anyjuk mellé állt, ám egyik kezét baráti, megnyugtató gesztussal Elayne vállára tette. Utána kerített magának egy széket a szoba túlsó feléből.

Annak idején Morgase sohasem beszélt ilyen visszafogottan. És miért nevezte többször is felségnek őt? A volt királynő titokban, az arcát elfedve érkezett. Elayne alaposan megnézte magának az anyját, és lassan kezdte összerakni magában a kirakós darabkáit.

– Ezek szerint lemondtál a trónról, igaz?

Morgase határozottan bólintott.

– Ó, hála legyen a Fénynek! – tört ki Dyelin. Zihálva kifújta a levegőt és az egyik kezét a mellére szorította. – Ne vedd sértésnek, Morgase, de egy pillanatig már azt hittem, hogy mindjárt kirobbanhat a Trakand-ház háborúja saját maga ellen!

– Az semmiképpen nem történhetett volna meg – szólalt meg Elayne, majd elhallgatott, mivel vele szinte teljesen egy időben az anyja is pontosan ugyanerről akart beszélni. A tekintetük találkozott, és Elayne elmosolyodott. – Mindenképpen találtunk volna… valamilyen értelmes kiutat. A mostani megoldás is megteszi, bár igencsak érdekelne, hogy pontosan milyen körülmények között mondtál le a koronádról?

– A Fény Gyermekeinek foglya voltam, Elayne – felelte Morgase. – Az öreg Pedron Niall a maga módján igazi úriember volt az élet számos területén. Az utóda viszont nem. Nem voltam hajlandó megengedni azt, hogy felhasználhasson Andor ellen.

– Átkozott fehérköpenyek! – morogta Elayne halkan.

A Fényre, ezek szerint igazat írtak, amikor azt állították, hogy Morgase ott van a kezükben?

Galad a húgára nézett, és felvonta az egyik szemöldökét. Letette a kezében tartott széket, szétnyitotta a köpenyét, és alatta felragyogott a hófehér egyenruha, mellrészén a nappal.

– Ó, hát persze! – kiáltott fel Elayne. – Szinte el is feledkeztem róla. Szándékosan.

– A gyermekek tudják a választ a kérdéseimre, Elayne – felelte a férfi, és leült.

A Fényre! Hogy lehet ennyire kiállhatatlan ez a fickó? Jó volt látni, csak hát Galad annyira kiállhatatlan!

– Amit én nem is kívánok kétségbe vonni – felelte Elayne. – Hány fehérköpeny jött veled?

– A gyermekek teljes hadereje elkísért Andorba – felelte Galad. – Én vagyok a főúrkapitányuk.

Elayne nagyot pislogott, aztán Morgase felé nézett. Az idősebb nő bólintott.

– Akkor viszont nagyon úgy tűnik – szólalt meg a királynő –, hogy ideje mindent elmesélnünk!

Galad ezt felszólításként értelmezte. Általában szó szerint szokta venni a dolgokat. Elkezdte elmesélni, hogyan lett a gyermekek főparancsnoka. Kifejezetten részletes beszámolóba kezdett. Elayne időnként az anyja felé sandított. Morgase arca azonban kifejezéstelen maradt.

Miután Galad befejezte a maga történetét, az iránt érdeklődött, hogy hogyan zajlott le az örökösödési háború. Nem számított újdonságnak, hogy a bátyjával többnyire csak így lehet beszélgetni. Nem is igazi beszélgetés, hanem inkább információk cseréje volt. Sokkal formálisabb, mint egy kötetlen családi beszélgetés. Elayne-t valamikor kimondottan bőszítette a bátyja stílusa. Később azonban rájött – bármit is gondolt Galadról –, hogy kifejezetten hiányzik az idősebb fiú. Éppen ezért ezúttal lelkesen hallgatta a kiselőadását.

A két testvér végül csak elhallgatott. Elayne még nagyon sok mindent szeretett volna megtudni a bátyjáról, de valósággal tűkön ült, hogy végre kiderítse, mi is történt az anyjával.

– Galad, szeretnék tovább beszélgetni majd veled. Mi volna, ha ma este együtt vacsoráznánk? Addig megpihenhetsz a régi lakosztályodban.

A bátyja felállt és bólintott.

– Remek ötlet.

– Dyelin, Norry mester – folytatta Elayne. – Anyám életben maradása olyan helyzetet teremtett, amikor… igen megfontoltan kell irányítanunk az állam ügyeit. Közhírré kell tennünk a lemondása tényét. Mégpedig a lehető leghamarabb. Norry mester, készítsd el a hivatalos nyilatkozatomat! Dyelin, kérlek, tájékoztasd a legmeghittebb szövetségeseimet erről az újdonságról, hogy ne érje őket meglepetésként a hír!

Dyelin biccentett, majd Morgase felé fordult. A főnemesasszony maga is azok közé tartozott, akiket az egykori királynő – Rahvin befolyásának engedve – súlyosan megsértett. Dyelin mostanra azonban már kétségtelenül tisztában volt azzal, mi történt a színfalak mögött. Galad és Norry mester társaságában elbúcsúzott és távozott. Ahogy az ajtó bezáródott mögöttük, Morgase Birgittére pillantott. Kettőjükön kívül csupán az őrző maradt a szobában.

– Annyira megbízom benne, mint az édestestvéremben, anyám – magyarázta Elayne. – Aki időnként olyan, mint egy kiállhatatlan idősebb nővér, de akkor is a nővérem.

Morgase elmosolyodott. Felállt, megragadta Elayne kezét, majd melegen átölelte.

– Ó, leányom! – szólalt meg könnyekkel a szemében. – Nézze meg az ember, hogy mire vitted! Királynő lettél a saját erődből!

– Mert nagyon jól felkészítettél rá, anyám – felelte Elayne. Kicsit hátrább húzódott. – Te pedig immár nagyanya vagy! Vagyis nemsokára az lesz belőled!

Morgase elkomolyodott, és alaposan megnézte magának a lányt.

– Hát igen. Sejtettem, amikor megpillantottalak. Ki a…?

– Rand – felelte Elayne, és elpirult. – Erről azonban csak nagyon kevesen tudnak, és azt akarom, hogy ez így is maradjon.

– Rand al'Thor… – szólalt meg lassan, elkomorodva Morgase. – Az a…

– Anyám! – vágott a szavába Elayne, és megragadta az asszony kezét. – Rand jó ember, és én szeretem. Amit hallottál róla, az csupán túlzás és megkeseredett rágalom lehetett.

– De hát… Elayne, az a férfi képes fókuszálni! Ő az Újjászületett Sárkány!

– És mégis ember maradt – válaszolta Elayne, miközben az elméje mélyén nagyon is jól érezte Rand érzelmeinek kis csomóját. Melegség áradt belőle. – Ember maradt, pedig hihetetlenül nagy dolgokat kellett véghezvinnie.

Morgase összeszorította az ajkát.

– Akkor hát nem török pálcát fölötte. Valamiért mégis úgy érzem, az lett volna mindannyiunk számára a lehető legjobb, ha azonnal bezárattam volna azt a fiút a palota legmélyebb tömlöcébe, amikor rajtakaptuk, hogy a kertben ólálkodik. Már akkor sem tetszett, ahogy rád nézett.

Elayne elmosolyodott, majd intett, hogy üljenek le. Morgase helyet foglalt és a lánya ekkor már közvetlenül mellé ült le. Egy pillanatra sem engedte el az édesanyja kezét. Érezte, hogy Birgitte nagyon mulatságosnak találja ezt a helyzetet. Az őrzője a falnak támaszkodott. Egyik talpa lent volt a földön, a másikat viszont kényelmesen felhúzta és megtámasztotta a fa falburkolatban.

– Mi az? – méltatlankodott Elayne.

– Semmi – tiltakozott Birgitte. – Csak jó érzés látni, hogy képesek vagytok úgy viselkedni, mint anya és gyermeke. Vagy legalábbis mint két eleven nő. Nem úgy bámuljátok egymást, mintha csak egy földbe vert cölöpöt látnátok.

– Elayne a királynő – válaszolta Morgase szigorúan. – Az élete az alattvalóit illeti meg, és az érkezésemmel könnyen veszélybe sodorhattam volna a jogosultságát.

– A jelenléted még mindig okozhat nehézségeket, anyám! – figyelmeztette Elayne. – A felbukkanásod felnyithat néhány régi sebhelyet.

– Bocsánatot kell majd kérnem – bólintott Morgase. – Lehet, hogy jóvátételt kell fizetnem.

Egy darabig hallgatott.

– Lányom, nem akartam visszatérni. Az volna a legjobb, ha még mindig halottnak tartanának mindazok, akik gyűlölnek, de…

– Nem! – vágott a szavába Elayne, és megszorította a kezét. – Így lesz a legjobb. Egyszerűen csak arról van szó, hogy óvatosan és megfontoltan kell kezelnünk a helyzetet.

Morgase elmosolyodott.

– Büszke vagyok rád. Csodálatos királynő lesz belőled.

Elayne csak a legnagyobb erőfeszítés árán akadályozta meg azt, hogy fültől fülig érjen a mosolya. Az anyja nem szokott csak úgy ok nélkül udvariaskodni.

– Mielőtt azonban továbbmennénk, egy dolgot mondj el nekem! – folytatta Morgase, és a hangja elárulta, hogy nehéz kérdés következik. – Úgy hallottam, hogy Gaebril valójában…

– Rahvin volt – bólintott Elayne. – Így igaz, anyám.

– Gyűlölöm azért, amit velem tett. Látom, ahogy kihasznált, ahogy töviseket vert a legjobb barátom szívébe és hűségébe. Ugyanakkor a lelkem egy része érthetetlen módon továbbra is arra vágyik, hogy találkozhassak vele.

– Kényszert helyezett rád – suttogta Elayne. – Ez lehet az egyetlen magyarázat. Majd kiderítjük, hogy akad-e valaki a Fehér Toronyban, aki képes meggyógyítani.

Morgase megcsóválta a fejét.

– Bármi is volt az, mostanra elhalványodott és kezelhető. Valaki másnak adtam a szívemet.

Elayne elkomorodott.

– Ezt majd később mesélem el – folytatta az anyja. – Még abban sem lehetek biztos, hogy én magam értem, ami történt. Előbb el kell döntenünk, mit tegyünk a visszatérésemmel kapcsolatban.

– Ez könnyű – kiáltott fel Elayne. – Ünnepelünk!

– Igen, de…

– Nincs itt semmi de, anyám – folytatta a királynő. – Hazatértél közénk. A város, az egész nemzet ünnepelni fog.

Rövid habozás után folytatta:

– Utána pedig találunk számodra valamilyen fontos feladatot.

– Valamit, ami miatt nem maradhatok a fővárosban, hogy ne kelljen az árnyékom ellen küszködnöd.

– Ugyanakkor olyan fontos feladatot keresünk, hogy senki nem gondolhatja azt, csupán a látszat kedvéért küldtünk el – vigyorgott Elayne. – Lehet, hogy megteszünk a nyugati országrészek kormányzójává. Cseppet sem tetszenek a hírek arról, ami ott történik.

– A Folyóközről beszélsz? – kérdezte Morgase. – Perrin Aybara nagyúrról?

Elayne bólintott.

– Perrin meglehetősen érdekes fiatalember, az már igaz – töprengett Morgase. – Igazad van, vele kapcsolatban tényleg a hasznodra lehetnék. Már amúgy is kialakult egyfajta munkakapcsolat közöttünk.

Elayne kérdően nézett az anyjára.

– Neki köszönhetem, hogy biztonságban visszatérhettem hozzád – magyarázta Morgase. – Perrin becsületes és tisztességes férfi. Ugyanakkor minden jó szándéka ellenére mégiscsak lázadó. Nagyon komoly nehézségekre számíthatsz, ha egyszer majd meg kell küzdened vele.

– Azt inkább kihagynám – vigyorgott Elayne.

A legegyszerűbb megoldás persze az lett volna, ha elkapja és kivégezteti a lázadót. Természetesen esze ágában sem volt ezen az úton elindulni. Még akkor sem, ha a nyugatról érkező hírek miatt többször is dühöngve gondolt arra, mennyire hasznos lehet egy jó kis kivégzés.

– Akkor hát kitaláljuk a megfelelő megoldást – mosolyodott el Morgase is. – Ebben segíteni fog, ha meghallgatod, mi minden történt velem. Egyébként Lini is jól van. Nem tudom, hogy aggódtál-e miatta, vagy sem?

– Ha egészen őszinte akarok lenni, akkor nem – felelte Elayne. Elvigyorodott, amikor belenyilallt a lelkiismeret-furdalás. – Valamiért úgy érzem, hogy Linit még akkor sem érné baj, ha nyakára borulna a Sárkánybérc.

Az anyja elmosolyodott, és mesélni kezdett. Elayne lenyűgözve, tágra nyílt szemmel hallgatta. Hiszen életben maradt! A Fény áldja meg, mostanában olyan sok kellemetlenség történt, de legalább az anyja megmenekült.

A Háromszoros Földre békés és csendes éjszaka borult. A legtöbb állat napnyugtakor – amikor már elmúlt a perzselő meleg, de még nem állt be a dermesztő hideg – vagy napkeltekor mozgolódott.

Aviendha egy alacsony sziklaszirt tetején ült törökülésben. Rhuidean felé nézett. Ez volt a jenn aielek földje. A nem létező törzsé. Rhuideant valamikor eltakarta a védelmező köd. Mielőtt Rand itt járt volna. Az ifjú három nagyon is fontos, nagyon is kellemetlen módon megtörte a várost.

Ezek közül még az első volt a legegyszerűbb: Rand eltüntette a ködöt. A városról lekerült a kupola, mint ahogy egy algai'd'siswai leveszi arca elől a kendőt. A lány nem tudhatta, miként érte el Rand a változást. Még csak abban sem lehetett biztos, hogy az ifjú maga tisztában volt-e az eseményekkel. Amikor azonban megnyitotta a várost a világ előtt, azzal örökre megváltoztatta Rhuideant.

A második óriási változást az jelentette, hogy Rand felszínre hozta a vizet. A város mellett most már jókora tó csillogott a felhők között átszűrődő kísérteties holdfényben. Csak úgy ragyogott a felszíne. Az emberek a Tsodrelle'Aman vagyis a Sárkány könnyei nevet adták neki. Pedig sokkal találóbb lett volna, ha a tavat az aielek könnyeiről nevezték volna el. Rand al'Thor nem tudta, hogy milyen sok kínt és szenvedést fog okozni, amikor leleplezte a múlt titkait. Sokszor tett így. Gyakran naiv ártatlansággal cselekedett.

Mégis mindhárom változás közül a harmadik volt a legalapvetőbb. Aviendha csak lassan értette meg ennek a jelentőségét. Nakomi szavai felkavarták, felzaklatták. Felébredtek az emlékek árnyai. Amikor az első látogatása során belenézett Rhuidean gyűrűibe, akkor megpillantotta a lehetséges jövők árnyképeit. Ezeket az emlékeket azonban nem igazán tudta felidézni magában. Legalábbis nem egyértelműen.

Erősen tartott attól, hogy Rhuidean nemsokára elveszíti minden jelentőségét. Valamikor az volt a város legfontosabb feladata, hogy megismertesse a tudós asszonyokkal és a klánok főnökeivel az aiel nép titkos múltját. Ezzel felkészítette őket arra a napra, amikor majd a Sárkányt fogják szolgálni. Ez a nap pedig eljött. Most már mi értelme lett volna eljönni Rhuideanba? Ha beküldenék az aielek vezetőit az üvegoszlopok közé, azzal csak egy olyan tohra emlékeztetnék őket, amelyet immáron elkezdtek visszafizetni.

Ez a gondolat mélységesen felkavarta a lányt. Nem akarta tudomásul venni az ilyen kétségeket. Azt akarta, hogy tovább éljenek a hagyományok. A kétségek azonban továbbra is ott kavarogtak az elméjében.

Rand nagyon sok fejfájást okozott. Ennek ellenére nagyon is szerette az ifjút. Bizonyos módon éppen azért szerette, mert Rand annyira tudatlan volt. A tudatlansága lehetővé tette, hogy tanuljon. Aviendha még azért is szerette, mert az ifjú a maga ostoba módján megpróbálta megvédeni azokat, akik nem akarták, hogy megvédjék őket.

Mindenekfölött azonban azért szerette, mert Rand erős akart lenni. Aviendha maga is mindig erős akart lenni. Megtanulta a lándzsa használatát. Megtanult harcolni, hogy hogyan szerezzen jit. Hogyan legyen a legjobb. A messzeségben halványan most is érezte a fiút. Ők ketten sokban hasonlítottak egymásra.

A talpa sajgott a futástól. Bedörzsölte a segade növény nedvével, de még mindig érezte a lüktetést. A csizmáját a közeli kőre tette. Mellettük feküdt az a finom gyapjúharisnya, amit Elayne-től kapott ajándékba.

Aviendha fáradt és szomjas volt. Az előtte álló éjszakát böjttel és elmélkedéssel tölti. Reggel újratölti vizestömlőjét a tó vizével, mielőtt elindulna Rhuidean belsejébe. Egyelőre viszont csak ült a sziklán és felkészült a másnapra.

Az aielek élete változófélben volt. Erő volt abban, ha valaki képes elfogadni a változást, ha egyszer már nem tudta elkerülni azt. Ha valakinek újjá kellett építeni az otthonát, mert súlyosan megkárosodott egy támadás során, akkor az új épületek nem egészen pontosan úgy néztek ki, mint a régiek. Az újjáépítés lehetőséget adott a hibák kijavítására. Rendbe lehetett hozni a szélben nyikorgó ajtót vagy a ferde padlódarabot. Bolondság lett volna tökéletesen helyreállítani a régi házakat.

Elképzelhető, hogy nemsokára majd a hagyományokat is felül kell vizsgálni. Azt is, hogy az aielek eljönnek Rhuideanba, vagy éppenséggel azt, hogy itt éljenek a Háromszoros Földön. Egyelőre azonban nem hagyhatták ott a vízföldeket. Várt rájuk az Utolsó Csata. Ráadásul ott voltak ezek a seanchanok is. Sok aiel került a fogságukba, és a tudós asszonyokból damanekat csináltak. Ezt nem lehetett tűrni. A Fehér Torony pedig továbbra is úgy vélte, hogy azok az aiel tudós asszonyok, akik képesek a fókuszálásra, valójában kivétel nélkül vadak. Ez ügyben is tennie kell valamit.

És mi lesz vele magával? Minél többet gondolkozott a jövőjén, annál világosabban látta, hogy soha többé nem térhet vissza a régi életmódjához. Rand mellett kellett lennie. Ha a fiatalember túléli az Utolsó Csatát – Aviendha pedig nagyon is felkészült arra, hogy minden erejét latba vesse Rand túlélése érdekében –, akkor a vízföldek trónja vár rá. Elayne-ről sem szabad megfeledkezni. Aviendha a lány asszonytársa lesz. Elayne persze nem akarja majd otthagyni Andort. Arra számít talán, hogy Rand ott marad mellette? Ha igen, akkor ez azt jelenti, hogy neki is maradnia kell?

Milyen sok kérdés! Bizonytalan, hogy mi lesz vele, és mi történik a népével. A hagyományokhoz nem azért kell ragaszkodni, mert hagyományok. Az erő nem ér semmit, ha nincsen célja vagy iránya.

Aviendha tekintete végigsiklott Rhuideanon. Lenyűgöző, hatalmas kőfalak tárultak a szeme elé. A legtöbb nagyváros mocska undorral töltötte el a lányt. Rhuidean más volt, mint a többi. Kupoláit, félig elkészült monolitjait és tornyait a lakónegyedek gondosan megtervezett hálózata vette körül. A szökőkutak most már működtek, bár a város jelentős részén még látszottak azok a sebhelyek, amelyeket Rand harca hagyott rajta. A romok nagy részét azonban már eltakarították az itt élő családok. Olyan aielek, akik nem mentek el a háborúba.

Boltokat viszont nem lát majd odabent. Az utcákon nem veszekszenek az emberek, és a sikátorokban nem állnak lesben gyilkosok. Lehet, hogy Rhuidean elveszítette a jelentőségét, de akkor is a béke városa marad.

Be fogok menni, döntötte el. Végigmegyek az üvegoszlopok között. Lehet, hogy jogosan aggódott. Elképzelhető, hogy a szertartás mára már elveszítette a jelentőségét. Ugyanakkor viszont őszinte kíváncsisággal szerette volna megtudni, hogy mit láttak a többiek. Ráadásul a jövő megértése szempontjából nagyon is fontos volt, hogy megértse a múltat.

A tudós asszonyok és a törzsek főnökei évszázadok óta eljöttek erre a helyre. Bölcsebb emberként tértek haza. A város talán neki is megmutatja majd, hogy mit tehet a népéért, és mi történik a saját szívével.

Negyvenötödik fejezet

Megmunkált bőr

Androl óvatosan kivette az ovális alakú bőrdarabot a gőzölgő vízből. A bőr sötétebbé vált és feltekeredett. A férfi gyors volt. Érdes ujjaival kisimította a bőrdarabot, ami mostanra már rugalmasabb lett.

Sietve leült a padjához. A jobb kéz felőli ablakon keresztül napfény világított a szobába. A bőrdarabot rátekerte egy nagyjából kéthüvelyknyi átmérőjű vastag farúdra. Elkezdett lyukakat metszeni a szélébe.

Amikor kilyukasztotta a bőrdarab peremét, elővette a tűt és a cérnát, majd hozzávarrta ahhoz a darabhoz, amit már korábban előkészített. Gondosan odafigyelt a varrásra, hiszen ezzel megakadályozhatta, hogy később kirojtosodjon a pereme. Sok olyan tímár akadt, aki nem figyelt oda eléggé a varrásra. Ő nem tartozott közéjük. A kész darabon az emberek először a varrást vették észre. Ugyanolyan feltűnő volt, mint a festés a falon.

Miközben dolgozott, a bőr egyre jobban kiszáradt. Kezdett megmerevedni, de még mindig eléggé rugalmas volt. Androl szabályos, egyenletes öltésekkel dolgozott. Az utolsó néhány öltést is szorosra húzta, majd a kilógó cérna segítségével a bőrt gondosan rákötözte a farúdra. Ezt a cérnát majd akkor vágja le, ha teljesen kiszáradt a munkadarab.

A varrást befejezve elérkezett a díszítés ideje. Felülre a név került. Apró kalapácsot és olyan szögeket használt, amelyeknek egy-egy betűt öntöttek a végére. Ezeket követte a Kard és a Sárkány jelképe. A nyomólemezeket saját maga készítette. Az asha'manek jelvényei szolgáltak mintául.

Alulra újabb szavak kerültek. Most a kisebbik betűtípust használta a „Megvéd, megoltalmaz, megőriz” felirat elkészítéséhez. Mialatt a bőr még mindig száradt, Androl elővette a festéket és a gézt. Óvatosan kifestette a betűket és a két ábrát. Így sokkal jobban elütöttek a környezetüktől.

Megnyugtatta, hogy ilyen békés alkotómunkát végezhetett. Mostanában az élete legfőképpen a pusztításról szólt. Tudta, hogy ez így volt helyes. Alapvetően éppen azért jött el ide, a Fekete Toronyba, mert megértette, hogy mit hoz a holnap. Ennek ellenére jó érzés töltötte el, amikor megalkothatott valamit.

Az elkészült munkadarabot félretette, és amíg kiszáradt, elővett néhány nyeregszíjat. A szíjdarabokat hozzámérte az asztalba metszett jelzésekhez. Utána az asztal oldaláról lógó szerszámos zsákból elővette az ollóját. A zsebekkel ellátott zsákot is saját kezűleg készítette. Rosszkedvűen vette észre, hogy az olló nem volt a helyén.

A Fény égetné meg azt a napot, amikor elterjedt, hogy milyen jó ollóm van! gondolta. Annak ellenére, hogy Taim elméletileg vaskézzel tartott fegyelmet a Fekete Toronyban, idebent idegesítő zűrzavar uralkodott. A nagyobb szabálytalanságokat igen keményen megtorolták, ám senki sem törődött az olyan apróságokkal, mint például amikor valaki beoldalgott az egyik bajtársa műhelyébe és „kölcsönvette” az illető ollóját. Akkor meg végképp nem törődtek az ilyesmivel, ha a kölcsönző a M'Hael egyik kedvence volt.

Androl felsóhajtott. Általában egy éles kés lógott az övéről, ám a penge most Cuellar műhelyében várta, hogy megélezzék. Ami azt illeti, gondolta a férfi, Taim állandóan arról beszél, hogy ragadjunk meg minden alkalmat a fókuszálásra…

Kiürítette az elméjét, majd megragadta a Forrást. Hónapokkal korábban még komoly nehézséget okozott volna megtennie ugyanezt. Kezdetben csak akkor tudott fókuszálni, ha egy bőrszíjat tartott a kezében. A M'Hael azonban kiverte a fejéből ezt a makacskodást. Nem volt éppen kellemes a tanulás.

Elöntötte az édes, megrázó, gyönyörű saidin. Egy pillanatig mozdulatlanul ülve élvezte az érzést. Eltűnt belőle a szennyeződés. Ez bizony hihetetlenül nagy csoda volt. Becsukta a szemét és vett egy mély lélegzetet.

Vajon milyen lenne, ha képes volna ugyanolyan sokat befogadni magába az Egyetlen Hatalomból, mint a többiek? Néha valósággal szomjúhozott ezért a lehetőségért. Tudta magáról, hogy gyenge. A Fekete Torony avatottjai közül ő számított a leggyengébbnek. Talán annyira gyenge volt, hogy igazából nem is lett volna szabad egyszerű katonából előléptetni. Logain azonban a Sárkány nagyúr elé vitte a dolgot, és elérte, hogy őt Taim kifejezett akarata ellenére előléptessék.

Androl kinyitotta a szemét. Felemelte a szíjat, és parányi, alig hüvelyknyi széles Kaput hozott létre. Az Átjáró majdnem az orra előtt jelent meg. Kettémetszette a bőrdarabot. A férfi elmosolyodott. Eltüntette a Kaput, majd megismételte a folyamatot.

Néhányan úgy vélték, hogy Logain csupán azért erőltette az ő előléptetését, mert így akarta aláásni Taim tekintélyét. Logain viszont azt állította, hogy Androl elképesztően tehetségesen tud Kapukat létrehozni. Ez a tudása pedig feljogosította az avatott rangjára. Logain igazi kemény fickó volt. A szélein már kissé repedezett, mint egy régi kardtok, amit nem lakkoztak be megfelelő odafigyeléssel. Ebben a tokban azonban még mindig egy gyilkos kard lapult. Logain amúgy becsületes férfi volt. Zord külseje ellenére derék ember.

Androl végül elkészült a szíjakkal. Megfordult és elmetszette az ovális bőrdarabot a fára szorító cérnákat. A megkeményedett bőr megőrizte az alakját. Feltartotta a napfénybe és megvizsgálta az öltéseket. A bőr megkeményedett, de nem vált törékennyé és nem repedezett meg. Nagyon is jól illett az alkarjára. Igen, éppen megfelelő volt az alakja.

Csendben bólintott. Kevés olyan fontos dolog van az életben, mint az, hogy odafigyeljünk az apró részletekre. Hogy összpontosítsunk, és megadjuk a módját az apróságoknak is. Ha egy alkarvédő minden egyes öltése a helyére került, akkor az nem rojtosodik ki, és nem is törik meg. Ez pedig nagy különbséget jelenthet. Az íjász a nyílzápor utolsó pillanatáig tudja használni fegyverét, és nem kényszerül arra, hogy egy idő múlva félredobja azt.

Egy íjásszal persze nem lehet megnyerni a csatát. Az apróságok azonban összeadódtak. Egymásra halmozva őket végül létrejön valami hatalmas. Néhány erős, állandó szalagot kötött az alkarvédőre. Így már fel lehetett kötözni a helyére, a harcos karjára.

A szék támlájáról felvette a fekete kabátját. Az ablakokon beáradó napfényben megcsillant a magas gallért díszítő, kard alakú ezüstjelvény, miközben bekapcsolta a gombokat. A fényes üvegfelületre nézett. Mint egy tükörben, meggyőződött arról, hogy jól vette fel a kabátot. Az apróságok nagyon is fontosak. A pillanat csupán egészen kis dolog. Ha azonban elég sokat rakunk belőle halomba, akkor a végén ott van előttünk egy ember teljes élete.

Az alkarjára erősítette a karvédőt, aztán kitárta a parányi műhelye ajtaját, és kilépett a Fekete Torony melletti falu külső részébe. Itt számos olyan kétemeletes ház sorakozott, mint bármilyen andori kisvárosban. A meredek tetőket nádfedél borította. A falakat egyenes gerendákból ácsolták. Persze akadt itt néhány kő- és téglaépület is. Két párhuzamos házsor húzódott a falu közepe felé. Ha csak az épületeket nézte volna, a szemlélő könnyen azt gondolhatta volna, hogy valahol Újbraemben, vagy Grafendale-ben sétál.

Feltéve persze, ha képes úgy tenni, mintha nem látná a fekete kabátos férfiakat. Akik mindenütt ott voltak; a M'Hael parancsait hajtották végre, gyakorolni mentek vagy a Fekete Torony alapjait építették. A Torony építése még javában tartott. Egy osztagnyi katona – gallérjukon sem a kard, sem pedig a vörös- és aranyszínű Sárkány nem csillogott – az Egyetlen Hatalom segítségével hosszú árkot robbantott ki az út mentén a földből. Valaki úgy döntött, hogy a falunak szüksége van egy csatornára.

Androl jól látta a katonák körül kavargó hullámokat, többnyire Földet. A Fekete Toronyban mindenki igyekezett a lehető legtöbbször használni az Egyetlen Hatalmat. Folyamatosan edzették magukat. Pontosan olyanok voltak, mint azok a férfiak, akik nehéz köveket emelgetve tették még erősebbé a testüket. A Fényre, Logain és Taim kegyetlenül meghajtották ám ezeket a legényeket! Androl továbbsétált a friss kavicsburkolattal bevont úton. A murvadarabok jelentős része kissé megolvadt, mivel az Egyetlen Hatalom segítségével robbantották ki őket a sziklából. A hatalmas szikladarabokat a Levegő fonatai segítségével emelték át a Kapukon, hogy aztán a helyszínen robbanó fonatokkal zúzzák apró darabkákra őket. Olyan volt a környék, mint egy háború sújtotta terület. A darabokra hasadozó sziklák éles szilánkokkal borítottak be mindent. Az Egyetlen Hatalom és a megfelelő kiképzés segítségével az asha'manek képesek lesznek romba dönteni bármelyik város falait.

Androl továbbment. A Fekete Toronyban gyakran tárult különös látvány az ember szeme elé. A megolvadt murvadarabokat távolról sem lehetett a legmeglepőbb dolgok közé sorolni. Ugyanígy nem csodálkozott a földből csatornát kihasító katonák látványán. A robbanások pontosan azt az útvonalat követték, amelyet nagy gonddal ő maga jelölt ki. Mostanában legjobban a gyermekek látványa lepte meg. A gyerekek a katonák háta mögött szaladgáltak és játszadoztak. Beleugrottak a frissen kirobbantott csatornába és csúszdának használták a meredek falakat. Leérve jókedvűen kimásztak.

Gyerekek. Olyan lyukakban játszottak, amelyeket a saidin segítségével robbantottak ki! Tényleg változóban volt a világ. Androl saját nagyanyja, aki már olyan ősöreg volt, hogy a szájában egyetlen fog sem maradt, annak idején a fókuszálásra képes férfiak történetével rémisztette halálra és késztette lefekvésre a kisfiút, amikor Androl szeretett volna kiszökni még egy kicsit, hogy megszámolja az éjszakai égbolton a csillagokat. Nem ijedt meg a kinti sötétségtől. Nem rémisztették meg a trallokokról és enyészekről szóló mesék sem. De az olyan férfiak, akik képesek voltak fókuszálni… tőlük nagyon, de nagyon félt.

Most meg egyszerűen csak itt találta magát. Igencsak felnőtt fejjel hirtelen félni kezdett a sötéttől, miközben minden különösebb gond nélkül elviselte a fókuszáló férfiak társaságát. Továbbment az úton, és a talpa alatt hangosan recsegett a murva. A gyerekek kimásztak az árokból és körbefogták őt. Androl a zsebébe nyúlt és egy maréknyi cukorkát húzott elő. Az édességet a legutóbbi felfedezőútja során szerezte.

– Kettő jut mindenkinek – szólt rájuk szigorúan, amikor mocskos kis kezek nyúltak az édességek után. – És nem szabad ám lökdösődni!

A cukorkák azonnal eltűntek. A gyerekek vidáman bólogatva mondtak köszönetet „Genhald mesternek”, mielőtt elrohantak volna. Már meg is feledkeztek az árokról. Kitaláltak egy új játékot. Kelet felé, a mezők irányába futottak el.

Androl leporolta a kezét és elmosolyodott. A gyerekek nagyon könnyen alkalmazkodtak. Évszázadok hagyományai, a borzalom és a babona úgy olvadt semmivé, mint a napon felejtett vajdarab. Ennek ellenére örült annak, hogy már nem az árokban játszadoztak. Sosem lehetett tudni, hogy mire képes az Egyetlen Hatalom.

Vagyis nem. Ez nem egészen így volt. A saidin nagyon is kiszámítható volt. A felhasználói viszont… na, az már egy másik történet.

A katonák félbehagyták a munkájukat, és felé fordultak. Nem lévén teljes jogú asha'man, nem kellett volna tisztelegniük neki, ám a többiek így is kimutatták a tiszteletüket. Túlságosan is. Androl nem igazán értette, hogy miért. Hiszen nem volt ő valami nagy ember. Legalábbis nem itt, a Fekete Toronyban.

Ennek ellenére főhajtással üdvözölték, ahogy elment mellettük. Legtöbben közülük a Folyóközből kerültek ide. Mokány legények és férfiak. Lelkesek, bár a legtöbbjük kissé túl fiatalka volt. Legkevesebb az újoncok felének elég volt hetente egyetlen alkalommal borotválkoznia. Androl odasétált hozzájuk. Szemügyre vette a munkájukat, és a tekintete végigfutott az apró cövekekre kifeszített, nyílegyenes zsinór vonalán. Elégedetten biccentett.

– A szög megfelelő, legények – jelentette ki. – De ha tudjátok, akkor nyessétek az odalakat kissé meredekebbre.

– Igenis, Genhald mester – felelte az osztag vezetője.

A hórihorgas, hamvasbarna hajú fiatalembert Jaim Torfinn-nek hívták. Még most is magában tartotta az Egyetlen Hatalmat. Az erő tomboló folyama annyira lenyűgöző volt, hogy kevesen voltak képesek elengedni anélkül, hogy elfogta volna őket a veszteség érzése.

A M'Hael arra biztatta a fekete kabátosokat, hogy igyekezzenek a lehető legtöbbször megragadni és maguknál tartani a Hatalmat. Arról beszélt, hogy így képesek lesznek irányítani. Androl azonban már jóval korábban is megismerkedett néhány függőséget okozó dologgal. Ezek a csábító szenvedélyek valamennyire a saidinre hasonlítottak. Ilyen volt a csaták izgalma. A tengeri nép szigeteiről származó ritka italok, vagy éppen a győzelem felkavaró érzése. Mindezek elnyelhették az embert. Alámerülve elveszíthette az önuralmát. Elfeledkezhetett arról, hogy ki is volt valójában. A saidin pedig sokkal csábítóbb volt mindennél, amivel Androl valaha korábban csak találkozott.

A fenntartásairól persze egyetlen szót sem szólt Taimnak. Nem az ő dolga volt, hogy kioktassa a M'Haelt.

– Na, figyeljetek! – folytatta. – Most megmutatom nektek, hogy mit is értek egyenes vonal alatt.

Vett egy mély lélegzetet, aztán kiürítette az elméjét. Egy régi katonai módszert használt közben. Ezt a trükköt még a legelső vívómesterétől, a jó öreg félkezű Garfintól tanulta. A vénség recsegő illiani kiejtése gyakorlatilag érthetetlen volt. Persze Androlt meg azzal ugratták, hogy ő enyhe taraboni akcentussal beszélt. Ez az akcentus azonban elkopott azok alatt a hosszú évek alatt, amióta utoljára járt otthon.

A semmi – az üresség – belsejében Androl megérezte a saidin őrjöngő erejét. Úgy ragadta meg, mintha egy megbokrosodott ló nyakába csimpaszkodott volna. Azt remélte, hogy valamelyest majd irányítani tudja a zabolátlan állatot, de legfőképpen mégis arra ügyelt, hogy az ne tudja ledobni.

A saidin annyira csodálatos. Sokkal nagyobb erő rejtőzött benne, mint bármilyen kábítószerben. Szebbé, elevenebbé tette az egész világot. Magába fogadva ezt az iszonyatos Hatalmat, Androl úgy érezte, hogy végre valóban él. Maga mögött hagyhatta korábbi énje kiszáradt tetemét. Az őrjöngő áramlás azonban azzal fenyegette, hogy a gyors hullámok felkapják és magukkal sodorják.

Gyorsan dolgozott. A Föld parányi szálát fonatba szőtte, és óvatosan leborotválta vele a csatorna oldalát. Ehhez minden tudását latba kellett vetnie, hiszen a Föld alkalmazása volt a leggyengébb pontja.

– Ha túl sok kiugrót hagytok – magyarázta, miközben dolgozott –, akkor a kanálisban iszapos víz fog folyni, mert magával mossa két oldalról a földet. Minél egyenesebb és keményebb az oldala, annál jobb. Értitek?

A katonák bólintottak. A homlokukon izzadság gyöngyözött, arcukra apró földdarabkák tapadtak. Fekete kabátjuk azonban tiszta maradt. Mindenekelőtt a ruhadarab ujja. Egyértelműen meg lehetett állapítani, hogy egy fiatalember mennyire tiszteli az egyenruháját, ha kiderül, hogy még egy ilyen forró napon sem a kabát ujjával törli le az izzadságot a homlokáról. A folyóközi legények zsebkendőt használtak.

A tapasztaltabb asha'manek persze csak a legritkább esetben izzadtak meg. Ezeknek a legényeknek még jó időbe beletelik, mire eljutnak arra a szintre. Most még nagy erővel kellett összpontosítaniuk.

– Derék legények vagytok – szólalt meg Androl, majd felállt és végignézett a többieken. Megszorította Jaim vállát. – Jó munkát végeztetek. A Folyóközben rendes legények teremnek.

Az újoncok valósággal ragyogtak. Jó volt, hogy ilyen legények is érkeztek, különösen, ha azokkal a fickókkal hasonlította őket össze, akiket mostanában Taim toborzott. A M'Hael felderítői azt állították, hogy mindenkit begyűjtöttek, akit csak tudtak, de akkor is furcsa volt, hogy leginkább mérges, kiállhatatlanul viselkedő férfiakat hoztak.

– Genhald mester? – kérdezte az egyik katona.

– Igen, Trost? – kérdezett vissza Androl.

– Nem hallottál… nem hallottál valamit Logain mesterről?

A többiek reménykedve figyeltek.

Androl megcsóválta a fejét.

– Még nem tért vissza a felderítő útról. Biztosra veszem, hogy nemsokára itt lesz közöttünk.

A legények bólogattak, ám ennek ellenére látszott, hogy elkezdtek aggódni. Teljesen jogosan, amúgy. Androl jómaga már hetek óta aggódott. Azóta, hogy Logain távozott azon az éjszakán. Hova mehetett? Miért vitte magával Donalót, Mezart és Weylint? A hozzá hűséges avatottak közül éppen a három legerősebbet.

Most pedig aes sedaiok is táboroztak a kapukon kívül. Állítólag maga a Sárkány hatalmazta fel őket arra, hogy asha'maneket kössenek magukhoz. Ezt hallva Taim a maga módján elmosolyodott, majd közölte velük, hogy az első választás joga a Fehér Toronyból érkezőket illette meg, hiszen ők érkeztek először. A többiek türelmetlenül várakoztak. Amikor Taim így mosolygott, a jókedv sohasem érte el a szemét.

– A M'Hael – szólalt meg habozva, komor tekintettel az egyik folyóközi férfi. – Azt…

– Kerüld a baklövéseket – vágott a szavába Androl –, és igyekezz nem feltűnni! Még nem. Megvárjuk Logaint.

A férfiak felsóhajtottak, de bólintottak. Androlt annyira felzaklatta ez a rövid beszélgetés, hogy észre sem vette a lopakodó árnyékokat. A sötét foltok hosszúra nyúltak a napfényben. A közeledő emberek árnyéka ráborult az árokra. Árnyékot vetettek a szikladarabok és a göröngyök is. Ez a sok árnyék lassan, alattomosan Androl felé fordult. A férfi megpróbálta összeszedni magát. Nem tudott megbirkózni a rémülettel. Az üresség ellenére is nagyon is érezte ezt az iszonyatot.

Az érzés akkor szokott előbukkanni, amikor túl sokáig tartotta magában a saidint. Azonnal elengedte az Igazi Forrást, mire az árnyékok vonakodva visszakullogtak a helyükre.

A folyóközi legények zavart arccal bámulták a férfit. Talán észrevették Androl szemének vad lángolását? Senki nem szokott beszélni… a Fekete Toronyban élő férfiak különös tulajdonságairól. Nem illett ilyesmiről beszélni. Ugyanúgy, ahogy nem illett kiteregetni a család piszkos szennyesét.

A rontás eltűnt. Ezek a kölykök sosem fognak szembesülni azzal a szörnyűséggel, amivel annak idején neki kellett. Lassacskán elfogynak és igazi ritkaságnak számítanak majd az olyan, hozzá hasonló férfiak, akik a saidin megtisztítása előtt is már itt voltak a Toronyban. A Fényre, tényleg nem értette, hogy miért figyelt oda bárki is éppen rá. Hiszen nem csak gyenge volt, de ráadásul még bolond is.

Az egészben azonban mégiscsak az volt a legszörnyűbb, hogy valahol legbelül, a lelke legmélyén nagyon is tudta, hogy azok az árnyékok igaziak. Nem az elméjét megfertőző őrület miatt látta őket. Valódiak voltak, és egyszer majd elpusztítják, ha odaérnek hozzá. Valódiak voltak. Biztos, hogy azok.

Ó, a Fényre! gondolta, és összeszorította a fogát. Annyira iszonyatos mind a két lehetőség. Vagy őrült vagyok, vagy maga a sötétség akar felemészteni.

Ez volt az oka annak, hogy éjszakánként már nem tudott rettegés nélkül aludni. Néha órákon keresztül meg tudta tartani az Igazi Forrást, anélkül hogy meglátta volna az árnyékokat. Máskor viszont csak percekig. Vett egy mély lélegzetet.

– Na, jól van – szólalt meg, és örömmel tapasztalta, hogy legalább a hangjában nyugalom csengett. – Ideje visszamennetek dolgozni. Figyeljetek arra, hogy a jó irányba dőljön a rézsű. Igen nagy gondban leszünk, ha elönti a víz a csatornát és elárasztja ezt a környéket.

A katonák engedelmesen munkához láttak. Androl otthagyta őket. Keresztülvágott a falun. Középen sorakoztak a laktanya épületei. Öt hatalmas, vastag kőből emelt szállás várta a katonákat, és egy tucatnyi kisebb az avatottakat. Egészen mostanáig ez a parányi falu volt a Fekete Torony. De már nem sokáig. Megkezdődött a közelben egy igazi torony készítése. Az alapjait már ki is ásták.

Androl nagyon jól el tudta képzelni, hogyan fog a környék egy szép napon majd kinézni. Egyszer egy építészmester inasaként is dolgozott. Élete során közel tucatnyi szakmát tanult ki. Néha úgy érezte, hogy már túlságosan sokáig is élt. A lelki szemeivel szinte valóban látta a majdani tornyot. Egy lenyűgöző, fekete kőépületet, amit az Egyetlen Hatalom segítségével építettek. Erős és robusztus építményt. A torony tövében szögletes mellvéddel ellátott tetejű épületek sorakoznak majd.

A falu szépen kinövi magát. Kis város, majd olyan hatalmas település lesz belőle, mint amilyen maga Tar Valon. Olyan széles utcák szelik keresztül, hogy egyszerre több szekér is elfér egymás mellett majd rajtuk. A földmérők újabb területeket jelöltek ki. A növekedés gondos tervezést és nagyra törő merészséget feltételezett. Maguk az utcák is a Fekete Torony fényes jövőjéről suttogtak.

Most azonban még csak a gazba taposott ösvényen haladhatott. A síkság valósággal remegett a távoli durranások és csattanások visszhangjaitól. Mintha csak valaki egy hatalmas ostorral játszadozott volna. Mindenkinek megvolt a maga jó oka az idejövetelre. Bosszúvágy, kíváncsiság, kétségbeesés vagy hatalomvágy. De ő maga miért is jött ide? Talán mind a négy ok miatt?

Maga mögött hagyta a falut, és nemsokára megkerült egy fasort is. Itt volt a gyakorlótér. A lőteret két hegy között egy kisebb völgyben alakították ki. Az egymás mellett álló férfiak Tűzzel és Földdel dolgoztak. A környező terület megművelésének az volt az előfeltétele, hogy eltüntessék ezeket a hegyeket. Milyen remek gyakorlási lehetőség!

Az itteniek nagy része avatott volt. Sokkal ügyesebb és erősebb fonatok kavarogtak a levegőben, mint amilyeneket a folyóközi legények használtak. Ezek a fonatok áramvonalasak és gyorsak voltak, mint a sziszegő viperák vagy a célba csapódó nyílvesszők. A darabokra robbanó sziklák földet lövelltek magasba, a levegőbe.

A robbantások nem szabályosan követték egymást, hanem összevissza, hogy összezavarják a lehetséges ellenségeket. Androl elképzelte, ahogy a vágtázva közeledő lovasosztagot meglepik a robbanó Föld fonataival. Egyetlen avatott elég ahhoz, hogy néhány pillanat alatt akár többtucatnyi lovassal is végezzen.

Rosszkedvűen vette észre, hogy a gyakorlók két elkülönülő csoportban álltak. A Torony kezdett meghasadni. A Logainhoz hűségeseket kiközösítették és kigúnyolták. Jobb kéz felől elszánt összpontosítással Canler, Emarin és Nalaam dolgoztak. Hozzájuk csatlakozott Jonneth Dowtry, a legtehetségesebb folyóközi legény. Bal kéz felől viszont Taim néhány cimborája nevetgélt. Sokkal vadabb, és sokkal pusztítóbb fonatokat használtak. A gyakorlatozókra Coteren ügyelt. Kicsit hátrább támaszkodott egy levelekkel teli keménygyökérfának.

Elérkezett a szünet ideje. A gyakorlók kiabálni kezdtek, hogy az egyik falusi legényke vigye oda a vizet. Androl odasétált hozzájuk. Elsőként Arien Nalaam látta meg; a keskeny bajszú domani férfi arcán széles mosoly ragyogott fel. Bár már majdnem a harmincadik évét taposta, időnként mégis meglepően meggondolatlanul viselkedett. Androl még most sem heverte ki igazán azt a napot, amikor Nalaam fanedvet töltött a csizmáiba.

– Androl! – kiáltotta a domani. – Mondd már el ezeknek a faragatlan fatuskóknak, hogy micsoda a retashi máknyos!

– Hogy micsoda a retashi máknyos? – kérdezte Androl. – Hát egy ital. Sör és juhtej keveréke. Undorító.

Nalaam büszkén nézett a többiekre. A gallérján semmilyen jelvényt sem viselt. Még mindig csak egyszerű katona volt, bár mostanra már rég elő kellett volna léptetniük.

– Már megint az utazásaiddal hencegsz, Nalaam? – kérdezte Androl, miközben elkezdte kifűzni a karjára erősített alkarvédőt.

– Mi, domaniak szeretünk utazni – felelte Nalaam. – Főleg ugye úgy, hogy az apám a korona kéme…

– Múlt héten még arról beszéltél, hogy az apád kalmár – figyelmeztette Canler.

A zömök férfi volt a kis csoport legidősebb tagja. A haja már megőszült és szögletes arcát megviselték a tűző napon eltöltött hosszú esztendők.

– Mert az is – válaszolta Nalaam. – Azzal álcázza, hogy valójában kém!

– Arad Domanban nem csak nők lehetnek kalmárok? – kérdezte Jonneth az állát dörzsölgetve.

A megtermett, kerek arcú férfi igen nyugodt természetű volt. Az egész családja, a testvérei, a szülei, de még a nagyapja, Buel is inkább átköltözött a Toronyhoz, mintsem hogy magára hagyták volna a gyereket.

– Hát az biztos, hogy ők a legtalpraesettebbek – bólogatott Nalaam. – És az anyám sem kivétel. Persze mi, férfiak is tudunk egy-két trükköt. Másrészt pedig amióta az anyám azt a feladatot kapta, hogy épüljön be a tuatha'anok közé, az apám kénytelen volt átvenni az üzletet.

– Na, ez most már tényleg hihetetlen! – méltatlankodott savanyú képpel Canler. – Mégis ki a fene akarna beépülni a kolompárok közé?

– Az, aki meg akarja tudni a titkos receptjeiket – felelte Nalaam. – Állítólag a kolompárok olyan finom levest tudnak főzni, hogy aki megkóstolja, az azonnal felkerekedik otthonról és elvándorol velük. Ez amúgy pontosan így is van. Magam is ettem belőle, és három napig gúzsba kellett kötniük, míg el nem múlt a leves hatása.

Canler nagyot szipákolt. Rövid hallgatás után azonban a földműves még hozzátette:

– Na, szóval az anyád végül rájött a receptjükre?

Nalaam ismét mesélni kezdett. Canler és Jormeth feszült figyelemmel hallgatták. Emarin kissé arrébb állt. Jókedvűen hallgatta a történetet. A csoportban ő volt a másik katona. Nem viselt jelvényt. A gyér hajú, idős férfinak ráncok keretezték a szemét. Rövid, fehér szakállát hegyesre nyírták.

Ez a nyugodt, idős férfi igazi rejtélynek számított. Logain társaságában érkezett és soha nem beszélt a múltjáról. Előkelően viselkedett és gondosan megválogatta a szavait. Kétség sem férhetett hozzá, hogy nemesember volt. Eltérően azonban a Fekete Toronyban szolgáló többi úriembertől, Emarin nem próbálta meg a többiekre kényszeríteni feltételezett hatalmát. Számos olyan nemes akadt, akinek csak hosszú hetek során lehetett a fejébe verni azt, hogy a Fekete Torony kapuját átlépve már nem számítanak a külvilágban viselt címek. Ettől a legtöbben ingerültté és kötözködővé váltak, ám Emarin gond nélkül beilleszkedett a Torony hétköznapjaiba.

Csak egy igazán magabiztos nemesember volt képes arra, hogy panaszkodás nélkül engedelmeskedjen egy olyan közember parancsainak, aki feleannyi idős volt, mint ő. Emarin ivott egy korty vizet, megköszönte a szolgálólegénynek, majd odalépett Androl mellé. A fejével Nalaam irányába biccentett. A domani még mindig mesélt.

– Ez a legény született mutatványos.

– A sok eszével akkor kereshetne egy kis pénzt! – mordult fel Androl. – Még mindig tartozik nekem egy pár zoknival.

– Te pedig, barátom, pont olyan vagy, mint egy írnok! – nevetett Emarin. – Te soha semmit nem felejtesz el, ugye?

Androl megvonta a vállát.

– Hogy a csudába tudtad, hogy micsoda a retashi máknyos? Én eddig úgy véltem, hogy meglehetősen jól értek a különféle italokhoz, de annak soha még csak a nevét sem hallottam.

– Egyszer innom kellett belőle – magyarázta Androl. – Fogadásból.

– Világos, de hol?

– Hát Retashban, hol máshol?

– De hát azok a szigetek kint vannak a nyílt tengeren! Oda még a tengeri nép is csak ritkán látogat el.

Androl ismét megvonta a vállát. Taim talpnyalói felé pillantott. Egy falusi gyerek egész kosárnyi ennivalót hozott nekik Taimtól, bár a M'Hael azt állította, hogy nem kivételezik senkivel sem. Ha rákérdezne a dologra, akkor kiderülne, hogy a fiút állítólag elegendő ennivalóval bocsátották útjára, hogy jusson mindenkinek.

A kölök azonban vagy eltévedt, vagy elfeledkezett a feladatáról, vagy valamilyen más ártatlan hibát követet el. Taim parancsára valakit jól megkorbácsoltak volna, és az égegyadta világon semmi sem változna meg. – zavarba ejtő ez a megosztottság, barátom – suttogta Emarin. – Hogyan tudunk harcolni Sárkány nagyurunk oldalán, ha képtelenek vagyunk megbékélni egymással?

Androl megcsóválta a fejét.

Emarin folytatta:

– Azt mondják, hogy hetek óta egyetlen olyan társunk sem kapta meg a sárkányos jelvényt, akit Logain kedvelt. Sok olyan is akadt közöttünk, mint például Nalaam itt, aki már igen rég kiérdemelte a kardos jelvényt. A M'Hael azonban többször is elutasította. Az a nemzetség, amelynek a tagjai egymás ellen küzdenek a hatalomért, sohasem fog komoly kihívást jelenteni a többi ház számára.

– Bölcs szavak – bólintott Androl. – De hát mit tegyünk? Mit tehetnénk? Taim, a M'Hael és Logain még mindig nem tértek vissza.

– Lehet, hogy küldenünk kellene valakit utána – töprengett Emarin. – Vagy nyugalomra inthetnéd a többieket. Attól tartok, hogy páran már közel járnak ahhoz, hogy valami megpattanjon bennük. Ha viszont kitör az összecsapás vagy a verekedés, akkor egy percig sem kételkedem abban, hogy kit fog miatta igazán durván megbüntetni Taim.

Androl elkomorodott.

– Ez igaz, de miért pont én? Te sokkal jobban forgatod a szavakat, mint én, Emarin.

Az idős férfi elnevette magát.

– Igaz, de Logain bízik benned Androl. A többiek pedig felnéznek rád.

Hát az elég baj, gondolta Androl.

– Majdcsak eszembe jut valami.

Nalaam éppen belekezdett volna egy másik történetbe, ám Androl odaintett Jonnethnek. A társa felé nyújtotta az alkarvédőt.

– Láttam, hogy a régi megrepedt. Próbáld fel!

Jonneth arca felragyogott, amikor elvette a karvédőt.

– Hogy te aztán micsoda fickó vagy, Androl! Nem hiszem, hogy rajtad kívül bárki más észrevette volna. Butaság, tudom, de akkor is…

Szélesen elmosolyodott és odasietett a közeli fához. Oda rakták le a holmijukat. Ott volt Jonneth íja is. A folyóköziek nem szerettek eltávolodni a fegyvereiktől.

Jonneth visszatért, és felrakta a húrt az íjra. A helyére került az alkarvédő is.

– Mintha csak rám öntötték volna! – kiáltotta.

Androl önkéntelenül is elmosolyodott. Ezek az apróságok néha bizony sokat értek.

Jonneth megfeszítette az íjat, célzott, és elengedte a húrt. A nyílvessző a magasba vágódott, a húr pedig nekicsattant a karvédőnek. A vessző egészen messzire elrepült. Több mint kétszáz hossznyira telibe találta a domboldal egyik fáját.

Canler nagyot füttyentett.

– Soha az életben nem láttam még ilyen íjat, mint amilyet felétek használnak, Jonneth! Soha az életben.

Mind a ketten andoriak voltak, bár Canler városa jóval közelebb feküdt Caemlynhez.

Jonneth azonban nem volt elégedett a lövésével. Ismét megfeszítette az íjat. A húr az arcához simult. Elengedte. A nyílvessző gyorsan száguldva eltalálta ugyanazt a fát. Androl úgy vélte, hogy a két lövés között kevesebb, mint kéttenyérnyi távolság lehetett.

Canler ismét füttyentett.

– Az apám nagyon értett az ilyen íjakhoz – jegyezte meg Nalaam. – Attól a folyóközi legénytől tanulta, akit Illianben megmentett a vízbefulladástól. Emlékül megőrizte az íj húrját.

Canler kételkedve felvonta a szemöldökét, de mégis úgy tűnt, hogy elhitte a mesét. Androl elnevette magát.

– Kipróbálhatom az íjadat, Jonneth? A teari íjjal egészen jól tudok lőni, és azok valamivel hosszabbak az átlagosnál.

– Hát persze – felelte a hórihorgas legény, majd lecsatolta az alkarvédőt, és odaadta az íjat.

Androl felkötötte a karvédőt, majd megemelte a fegyvert. Fekete tiszafából készítették. A húr nem volt annyira rugalmas, mint amire számított. Jonneth adott egy nyílvesszőt is. Androl a társát utánozva egészen az arcáig húzta az ideget.

– A Fényre! – kiáltott fel, amikor megérezte az íj húzását. – Hogy a fenébe van ennyi erő abban az apró kezedben, Jonneth? Hogy voltál képes célozni vele? Én megtartani is alig tudom!

Jonneth hangosan nevetett, amikor Androl karja megremegett. A férfi végül elengedte a húrt, mert képtelen volt akár csak egy pillanatig is tovább megfeszítve tartani. A nyílvessző a célponttól igencsak messze fúródott a földbe. Androl visszaadta a fegyvert Jonnethnek.

– Nincs miért szégyenkezned! – vigasztalta Jonneth. – A legtöbb legény még csak meg se tudta volna feszíteni. Ha beállsz mellém tíz évre, akkor megtanítalak arra, hogy úgy lőj, mint egy igazi folyóközi gyerek.

– Akkor inkább megmaradok a lovassági íjamnál – ellenkezett Androl. – Egy ilyen szörnyeteggel amúgy sem lehetne lóhátról lőni.

– Nincs is okom arra, hogy nyeregből próbáljam – ellenkezett Jonneth.

– És mit csinálsz, ha üldözőbe vesznek?

– Ha ötnél kevesebben vannak – válaszolta Jonneth –, akkor sorra leterítem őket, mielőtt odaérnének hozzám. Ha viszont ötnél többen vannak, akkor meg mi értelme volna lövöldözni rájuk? Úgy elpucolnék, mintha maga a Sötét Nagyúr járna a nyomomban.

A többiek nevetni kezdtek. Androl azonban észrevette, hogy Emarin figyelmesen nézi. Bizonyára az járt az eszében, hogy ő mikor is tanulhatott meg nyeregből nyilazni. Dörzsölt fickó volt ez a nemes úr. Androl arra gondolt: jobban oda kell majd figyelnie a szájára.

– Ez meg mégis mit jelentsen?! – csattant fel egy hang. – Tényleg meg akarod tanulni hogyan kell lőni az íjjal, te kapuőr? Erre volna netán szükséged, hogy valóban meg tudd védeni magadat?

Androl összeszorította a fogát és megfordult, amikor Coteren odalépett hozzájuk. A megtermett férfi szabadon hagyta hosszú, olajos fekete haját. Mintha két oldalról sötét függöny fogta volna közre kifejezéstelen felpuffadt arcát. A szemében azonban veszélyes lángok villództak. Elmosolyodott. Az a macska vág ilyen képet, amelyik éppen játszadozni készül valamilyen kis rágcsálóval.

Androl csendben levette az alkarvédőt. Odaadta Jonnethnek. Coteren teljes rangú asha'man volt, ráadásul a M'Hael személyes barátja. Rangban jóval az összes jelenlévő fölött állt.

– A M'Hael hallani fog ám erről! – fenyegetőzött Coteren. – Te bizony semmibe vetted az ő parancsait. Nincsen szükséged teneked íjra vagy nyílvesszőre. Nincs bizony. Merthogy ölni lehet ám az Egyetlen Hatalommal!

– Mi igenis betartjuk a parancsait! – ellenkezett makacsul Nalaam.

– Csend legyen, legény! – szólt rá Androl. – Vigyázz a nyelvedre!

Coteren nevetni kezdett.

– Hallgassatok inkább a kapuőrre, mindahányan! A M'Hael hallani fog erről a fegyelemsértésről is.

Androl felé fordult.

– Ragadd meg a Forrást!

Androl vonakodva engedelmeskedett. Valósággal elöntötte a saidin édessége. Nyugtalanul oldalra pillantott. Nyomát sem látta az árnyékoknak.

– Szánalomra méltó – jelentette ki Coteren. – Zúzd szét azt a követ ottan e!

A kő túlságosan is nagy volt. Androlnak azonban már korábban is akadt dolga ilyen zsarnokokkal. Coteren a legrosszabb fajta, legveszélyesebb zsarnokok közé tartozott. Hatalommal és tekintéllyel ruházták fel. Legjobb, ha ilyenkor befogja az ember a száját. A megaláztatást viszonylag könnyen el lehetett viselni. A legtöbb zsarnok képtelen volt felfogni ezt az aránylag egyszerű tényt.

Tűzből és Földből kialakította a szükséges fonatot. Lecsapott vele a hatalmas szikladarabra. A vékony fonatba szinte minden erejét beleadta. Célba talált, de a jókora kőtömbből csupán néhány szilánk hasadt le. Coteren jókedvűen hahotázni kezdett. A közeli fa alatt falatozó avatottak is csatlakoztak hozzá.

– Vér és hamu, te aztán tényleg semmit sem érsz! – kiáltotta Coteren. – Felejtsd el, amit az előbb mondtam, kapuőr! Neked igenis kell az az íj.

Androl elengedte az Egyetlen Hatalmat. Coteren nevetett egy nagyot, és ezzel el is intézték a dolgot. Ekkor azonban Androl megérezte, hogy a háta mögött többen is megragadták az Igazi Forrást. Jonneth, Canler és Nalaam felsorakoztak mellé. Mindannyian feltöltődtek az Egyetlen Hatalommal, és csak úgy szikráztak a haragtól. A fa alatt falatozók is felálltak. Ők is kivétel nélkül megragadták a Forrást. Kétszer annyian voltak, mint Androl barátai. Coteren vigyorogni kezdett.

Androl szembefordult Canlerrel és a többiekkel.

– Ugyan már, gyerekek! – figyelmeztette őket, és nyugtatólag felemelte a kezét. – Coteren asha'man csak azt tette, amit a M'Hael megparancsolt neki. Megpróbált feldühíteni, hogy mindent beleadjak.

A két szembenálló csoport habozni kezdett. A tekintetükben lángoló harag semmivel sem maradt el a belsejüket kitöltő Egyetlen Hatalom őrjöngése mögött. Végül Jonneth elengedte a Forrást. Ezt látva Nalaam hasonlóan cselekedett. Utoljára Canler is elfordult. Coteren újra röhögni kezdett.

– Nagyon nem tetszik ez nekem – morogta Canler, amikor eltávolodtak a többiektől. Hátrapillantott a válla fölött. – A legkisebb mértékben sem tetszik. Miért állítottál meg minket, Androl?

– Mert azok hamarabb ledaráltak volna minket, mint ahogy kicsúszik egy szitokszó a szádon, Canler! – csattant fel Androl. – A Fényre, térj már észre! Az én erőm bakfittyet sem ér, Emarin egy hónapja sincs még itt, Jonneth pedig gyorsan tanul, de mindannyian tudjuk, hogy igazából még sohasem harcolt az Egyetlen Hatalommal. Coteren embereinek a fele viszont Sárkány nagyurunk oldalán csatázott. Tényleg azt hiszed, hogy te meg Nalaam elbírtatok volna tíz ellenféllel? Gyakorlatilag magatokra hagyva?

Canler továbbra is mormogott, de már nem vitatkozott.

– Makashak Na famalashten morkase! – morogta Nalaam. – Delf takaksaki mere!

Elnevette magát és vadul forgatta a szemét. Androl nem értette a szavait. Az biztos, hogy nem az ősi nyelvet használta. Lehet, hogy csak kitalálta az egészet.

A többiek csendben maradtak. Nalaam időnként halandzsázni szokott saját magának. Ha rákérdeztek, hogy mit mondott, akkor szentül esküdözött arra, hogy teljesen hétköznapi szavakat használt. A kitörése szemmel láthatólag igencsak nyugtalanná tette Emarint és Jonnethtet. Ők még sohasem voltak szemtanúi annak, hogy valamelyik barátjuk megőrült és legyilkolta maga körül az embereket. A Fény adja, hogy soha ne is lehessenek ilyesminek a tanúi! Többé már ne. Bármit is gondoljon Androl a Sárkány nagyúrról azért, mert cserbenhagyta őket, al'Thor már azzal kiérdemelte a megváltást, hogy megtisztította a saidint. A fókuszálás most már biztonságos volt.

Vagy legalábbis biztonságosabb. Az Egyetlen Hatalom alkalmazása sohasem lehet teljesen biztonságos, főleg nem abban az ütemben, amire Taim kényszerítette az embereket.

– Egyre többen és többen döntenek úgy, hogy részt vesznek Taim átkozott négyszemközti oktatásain – morogta Nalaam, miközben beértek a fák árnyékába. – Nensen sikere felbátorította az embereket. Az elmúlt pár hét alatt jó tucatnyian átálltak Taim oldalára. Nemsokára már csak mi maradunk. Már nem is igazán merek szóba állni sok olyan legénnyel sem, akiben korábban megbíztam.

– Norley megbízható – ellenkezett Canler. – Evin és Hardlin is.

– Elég rövid a névsor – mérgelődött Nalaam. – Túlságosan is.

– A folyóköziek velünk vannak – figyelmeztette Jonneth. – Az utolsó szálig.

– Akkor is kevesen vagyunk – méltatlankodott Nalaam. – És egyetlen teljes jogú asha'man sincs közöttünk.

Mindannyian Androlra néztek. A férfi Taim talpnyalóit bámulta, akik megint hangosan röhögtek.

– Na mi van, Androl? – kérdezte Nalaam. – Nem szidsz össze minket, amiért így beszélünk?

– Hogyhogy így? – kérdezte Androl, és visszafordult a barátai felé.

– Hát arról, hogy szembeszállunk velük.

– Csak azért, mert nem akarom, hogy megölessétek magatokat vagy rács mögé kerüljetek, az még nem jelenti azt, hogy nem látom itt a gondot – felelte Androl, és a másik csoport felé pillantott. – Bizony ám, nagy itt a gond! És hamarosan vihar lesz belőle.

– Akik négyszemközt tanultak Taimtól, azok túlságosan is gyorsan fejlődnek – folytatta Nalaam. – Nem is olyan régen Nensen éppen csak hogy elég erős volt ahhoz, hogy bekerüljön az avatottak közé. Mostanra viszont már megkapta az asha'man rangját. Valami nagyon furcsa dolog történik itt. És itt vannak azok az aes sedaiok is. Miért egyezett bele abba Taim, hogy megkössenek minket? Rájöttetek ti is arra, hogy kivette a kiválasztás alól az összes kedvencét? Az aes sedaiok nem választhatnak maguknak sárkányjelvényes férfit. A Fény égessen meg, nekem fogalmam sincs arról, hogy mitévő leszek, ha valamelyik engem választ! Én aztán nem fogok úgy táncolni, ahogy valami aes sedai fütyül.

A többiek egyetértően mormoltak.

– Taim emberei rémhírekkel nyugtalanítják az újoncokat – szólalt meg halkan Jonneth. – A Sárkány nagyurat rágalmazzák. Azt mondják, hogy derék emberek miatta lettek árulók. Meg azt, hogy cserbenhagyott minket. Arról beszélnek, hogy megőrült. A M'Hael nem akarja, hogy kiderüljön, ki áll a rémhírek mögött, de égjek meg a Fényben, ha nem tőle származik az összes rémhír!

– Lehet, hogy igaza van – vetette fel Canler. A többiek szúrós pillantását látva savanyú képet vágott. – Nem mondom azt, hogy mindjárt átállok Taim táborába, de hát a Sárkány nagyúr… Mit is tett ő értünk? Úgy tűnik, hogy teljesen megfeledkezett rólunk. Lehet, hogy tényleg megőrült.

– Nem őrült meg – felelte Emarin fejcsóválva. – Közvetlenül azelőtt találkoztam vele, hogy idejöttem.

A többiek meglepődve néztek rá.

– Igen nagy benyomást tett rám – folytatta Emarin. – Fiatal, de roppant erős az akarata. Megbízom benne. A Fényre! Talán csak féltucatnyi alkalommal, ha beszéltem vele, de akkor is megbízom benne.

A többiek lassan bólintottak.

– Égnék meg a Fényben! – méltatlankodott Canler. – Ha te bízol benne, az nekem éppen elég. Bárcsak hallgatna ránk! Hallottam, ahogy Logain káromkodott. Azért, mert Sárkány nagyurunk oda sem figyelt rá, amikor megpróbálta Taim miatt figyelmeztetni.

– És mi lenne, ha bizonyítékokkal állnánk elé? – kérdezte Jonneth. – Mi volna akkor, ha találnánk valamit, amivel bebizonyíthatnánk, hogy Taim rosszban sántikál.

– Valami nagyon furcsa Nensenen – bizonygatta Nalaam. – És Kash is nagyon furcsa. Honnan a fenéből került ide, és hogy a csudába lett ilyen hamar ilyen erős? Mi lenne, ha Logain visszatérésekor már tudnánk az igazat? Elmondanánk neki. Vagy magának a Sárkány nagyúrnak mondanánk el…

Mindannyian Androl felé fordultak. Miért éppen őt választották, mindannyiuk közül a leggyengébbet? Ő csak a Kapukhoz értett. Coteren éppen ezért gúnyolta kapuőrnek. Merthogy csak ahhoz értett, hogy célba vigye az üzeneteket, és átvigyen másokat a Kapun túlra.

A többiek azonban mégiscsak őt nézték. Bármi volt is az okuk, mind őt bámulták.

– Hát legyen! – szólalt meg Androl. – Lássuk, mit tudunk kideríteni! Evint, Hardlint és Norleyt beavathatjátok, de egy szót se szóljatok senki másnak! Még a többi folyóközi legénynek se! Ne szálljatok rá Taimra vagy az embereire… De ha találtatok valamit, akkor szóljatok! Én pedig megpróbálok rájönni arra, hogyan léphetünk kapcsolatban Logainnel, vagy legalábbis miként deríthetjük ki, hogy hova ment.

Kivétel nélkül komor tekintettel bólintottak.

A Fény legyen hozzánk irgalmas, ha tévedtünk, gondolta Androl, és újra Taim kedvencei felé sandított. De még inkább akkor, ha igazunk volt.

Negyvenhatodik fejezet

A tanulás kamrája

Faile türelmetlenül ült a lova nyergében. Önkéntelenül is összerezzent, amikor a Kapu belemetszett a levegőbe. A túloldalon egy megbarnult mező látszott. Gaul és a Hajadonok azonnal átosontak, hogy felderítsék a környéket.

– Biztos, hogy nem akarsz velünk jönni? – kérdezte Perrin Galadtól.

A főtiszt szálfaegyenes háttal, hátratett kézzel figyelte a menetet.

– Nem – válaszolta Galad. – Elayne-nel vacsorázva kellő alkalmam nyílott arra, hogy mindent megbeszéljünk.

– Ahogy gondolod – vonta meg a vállát Perrin. Faile felé fordult, és a Kapu irányába mutatott.

A felesége a lova véknyába nyomta a lábát. Eljött végre az a pillanat, amikor oly hosszú várakozás után találkozniuk kellett Andor királynőjével. Faile igencsak nyugtalanul várta ezt a találkozást. Perrin a felesége oldalán léptetett át az Átjárón. A túloldalt Caemlyn egészen közel feküdt. A hatalmas város fölé hegyes tornyok magasodtak. Vörös és fehér zászlók lobogtak a szélben. Középen emelkedett a királyi palota. A városfalon kívül terpeszkedő új város már önmagában is gyorsan növekvő, jelentős településnek számított.

Perrin hívei uruk nyomában léptek át a Kapun. A kíséretet úgy állították össze, hogy lenyűgöző, de mégsem fenyegető látványt keltsen. Alliandrét száz testőre kísérte. Mögöttük száz folyóközi íjász lépdelt. Húr nélküli íjukat vívóbotként tartották.

A Farkasőrséget száz harcos képviselte. Sokan közülük alacsonyabb rangú cairhieni nemesek voltak. A Fehérhídon vásárolt szövetből szabott színes kendővel díszítették egyenruhájuk derekát. És persze Gaul meg a Hajadonok.

Utolsóként Grady jött át. Élére vasalt fekete kabátot viselt. Magas gallérján fényesen ragyogott az avatottak gondosan megtisztított jelvénye. Azonnal nyugat felé, a Fekete Torony irányába fordult. Korábban Perrin engedélyével megpróbált Kaput nyitni oda. A Kapu azonban nem működött. Perrint ez meglehetősen nyugtalanította. Ki akarta vizsgálni, mi állhat a jelenség mögött. Hamarosan. Aznap éjjel, de legkésőbb másnap éjszaka.

Gaul és a Hajadonok alakzatba rendeződtek Perrin és Faile körül. A menetoszlop elindult az országúton. Arganda és a Farkasőrség egy osztaga előrevágtatott, hogy bejelentsék az érkezésüket. A többiek fejedelmi lassúsággal vonultak az úton. Caemlyn hatalmasat nőtt az elmúlt időszakban. Jóval nagyobb ütemben, mint Fehérhíd. A külváros közelében több hadsereg is táborozott. Valószínűleg azokat a nagyurakat szolgálták, akik Elayne-t támogatták a trónviszály során.

Valami zavarba ejtően más volt ezen a környéken. Caemlyn fölött nem lebegtek felhők. Mindenütt másutt annyira hétköznapinak számított már a zárt felhőtakaró, hogy Faile valósággal megdöbbent. A főváros fölött viszont meglepően szabályos köralakban eltűntek a felhők.

Arganda visszatért a Farkasőrökkel.

– Fogadni fognak minket, nagyuram, asszonyom – jelentette be.

Faile és Perrin némán ügettek, miközben az oszlop gyorsan haladt az úton. Már többtucatnyi alkalommal megbeszélték, hogy mi várható a találkozó során. Minden részletet átgondoltak. Perrin bölcs módon úgy döntött, hogy a diplomáciai tárgyalások során a feleségéé legyen a vezető szerep. A világ nem engedheti meg magának, hogy háború törjön ki Andor és a Folyóköz között. Most nem.

A városkapun keresztülhaladva Perrin és az aielek feszültebben kezdtek el figyelni. Faile némán szenvedve viselte el túlzott elővigyázatosságukat. Milyen sokáig fogja még nyomasztani a fogsága emléke? Időnként úgy érezte, Perrin még az árnyékszékre sem hajlandó kiengedni négytucatnyi testőr nélkül.

A falakon belül az utcákon valósággal nyüzsögtek az emberek. Tömeg volt az épületekben és a piactereken is. Itt is, ott is növekvő szeméthalmokat pillantottak meg, és a felnőttek között félelmetes számú utcagyerek rohangált. A kikiáltók hangos szóval hívták fel az emberek figyelmét a közeledő végzetes időkre. Néhányan alighanem a kalmárok megbízásából riogattak, mert a rémült polgárok nagy felvásárlásba kezdtek. Perrin emberei átjöttek élelmiszert venni a városba. Kaptak dolgokat, de minden drága volt. Elayne nemsokára kénytelen lesz támogatni az alapvető élelmiszerek árát. Lehet, hogy ez már meg is történt. Mennyire lehettek tele a királyi raktárak?

Keresztülhaladtak az Újvároson, majd bejutottak a belsőváros területére. A dombtetőn a palota felé vették az irányt. A palota kapui és hófehér, makulátlan falai előtt vörös és fehér zubbonyt és fényesre súrolt lemezpáncélt, alatta pedig láncinget viselő testőrök sorakoztak.

Bejutva a palotába leszálltak a nyeregből. Perrin és Faile száz kísérő élén indult el az épületbe. Valamennyi aiel velük tartott, és minden osztagból egy jelképes létszámú díszőrség. A palota folyosói ugyan szélesek voltak, de a rengeteg ember miatt Faile úgy érezte, hogy itt is hömpölyög a tömeg. Ezúttal más irányba vezették őket, mint amikor egyszer régebben eljutott a trónterembe. Miért nem a közvetlen útvonalon mentek?

Úgy tűnt, hogy a palotában viszonylag kevés dolog változott meg azóta, hogy Rand uralkodott itt. Már nem voltak itt aielek. Kivéve persze azokat, akiket Perrin hozott magával. A folyosók közepén ugyanazok a keskeny, vörös szőnyegek húzódtak. Ugyanolyan vázák álltak a sarkokon és a falakon pontosan ugyanolyan tükrök keltették a tágasabb tér látszatát.

Egy ilyen hatalmas épület évszázadokon át képes ellenállni a változásnak. A palota nem igazán törődött azzal, hogy kinek a lába tapossa a szőnyegeket, és hogy kinek az alfele melegíti a trón párnáit. Alig egyetlen esztendő leforgása alatt a királyi székhely megtapasztalhatta Morgase, az egyik Kitaszított, az Újjászületett Sárkány, végezetül pedig Elayne uralmát.

Faile félig-meddig arra számított, hogy amikor végre bekanyarodnak a trónterem bejárata felé, odabent megpillantja a Sárkánytrónon ücsörgő Randet. A fiú talán most is azt a fél lándzsát tartja a könyökhajlatában és a szemében az őrület tüze lángol. A Sárkánytrónt azonban már eltávolították, az Oroszlántrónon pedig már a királynő ült. Rand megőrizte és félretette ezt a trónust. Úgy vigyázott rá, mint egy ritka virágra, amelyikkel majd a kedvesét akarja megajándékozni.

A királynő mintha az anyja fiatalabb hasonmása lett volna.

Elayne arca persze némileg finomabb vonásokat mutatott, mint Morgase-é. A haja azonban ugyanazzal az aranyvörös fénnyel tündökölt, és ugyanolyan lenyűgözően szépnek látszott. A magas, fiatal nőt alaposabban szemügyre véve a hasán és a keblén már látszottak a terhesség jelei.

A tróntermet kellőképpen feldíszítették. A csillogó faborítást a sarokban álló karcsú oszlopok egészítették ki. Ezek valószínűleg csupán díszítésül szolgáltak. Elayne jobban ügyelt a világításra, mint Rand. A fal mentén álló lámpák ragyogtak. Morgase a trón emelvénye előtt, jobboldalt állt. Baloldalt a Királynő Gárdájának nyolc tagja sorakozott fel. A terem mindkét oldalán alacsonyabb rangú nemesek várakoztak. Feszült érdeklődéssel követték az eseményeket.

Elayne előbbre hajolt a trónján, amikor Perrin, Faile és a többiek beléptek. Faile természetesen pukedlizett, a férje pedig meghajolt. Nem vitte túlzásba, de akkor is meghajolt. Ahogy azt előre megbeszélték, Alliandre mélyebben pukedlizett, mint Faile. Elayne ezen majd elgondolkozhat. A látogatásuk hivatalos oka az volt, hogy a korona kinyilvánítsa háláját, amiért Perrin és Faile visszahozták Morgase-t. Ez persze csak porhintés volt: valójában azért jöttek ide, hogy megbeszéljék a Folyóköz jövőjét. Ez azonban eléggé kényes témának számított ahhoz, hogy kertelés nélkül egyik tárgyaló fél se akarja szóba hozni. Legalábbis nem egyből. A nyílt állásfoglalás ugyanis túlságosan is sokat elárult volna a másik oldalnak.

– Adassák mindenki tudtára – szólalt meg Elayne dallamosan csengő hangon –, hogy a trón örömmel üdvözöl téged, Zarine ni Bashere t'Aybara úrnő, téged, Alliandre Maritha Kigarin királynő, és Perrin Aybarát!

Az ifjú neve után nem hangzott el cím.

– Közhírré tétetik, hogy személyes hálámat kívánom kifejezni, amiért elősegítettétek fenséges anyám hazatérését. Ezen ügy során tanúsított helytállásotok rászolgált a korona legmélyebb elismerésére.

– Nagyon köszönjünk, felség! – válaszolta Perrin a maga szokott, kurta módján.

Faile korábban részletesen és hosszan a férje értésére adta, hogy ne próbálja meg lerövidíteni vagy siettetni a szertartást.

– A mai napot ünnepnappá nyilvánítjuk, hogy ezzel emlékezzünk meg az anyám biztonságos hazatéréséről – folytatta Elayne. – És arról, hogy… újra a magas rangjának megfelelően élhet.

Ez a rövid szünet persze azt jelentette, hogy a királynő neheztelt rájuk azért, amiért cselédként kezelték az anyját. Azzal ugyan mindenképpen tisztában volt, hogy Perrin és Faile nem tudhatták, mit is tesznek, ám királynőként minden joga megvolt arra, hogy méltatlannak találja az elmúlt időszak eseményeit. Az is elképzelhető volt, hogy ezt a rosszallást eszközként akarta felhasználni a tárgyalások során.

Lehet, hogy Faile egyszerűen csak túl sok mindent képzelt a gesztusok mögé. Képtelen volt másképp viselkedni. Számos szempontból nézve egy nemes úrnő pontosan úgy viselkedett, mint valamilyen kalmár. Őt pedig mind a két szerepre gondosan felkészítették.

– Végezetül pedig – folytatta Elayne –, térjünk rá a mai találkozó tulajdonképpeni tárgyára! Bashere úrnő, Aybara mester, milyen jutalmat adhatok nektek azért a nagy szolgálatért, amit Andornak tettetek?

Perrin a kalapácsára tette a kezét. Kérdő pillantást vetett a feleségére. Elayne szemmel láthatólag arra számított, hogy megkérik, emelje őt hivatalosan is főnemesi rangra. Vagy esetleg, hogy bocsásson meg neki azért, mert főúrként viselkedett. Ez utóbbi esetben hivatalos kegyelemre is számíthatnának. A következő megbeszélés végeredménye az előbbi lehetőségek bármelyike is lehetett.

Faile-t elfogta a kísértés, hogy a főnemesi rangot követelje. Annyira egyszerű lett volna! Talán túlságosan is egyszerű. Ám akadt itt néhány dolog, amivel tisztában kellett lenniük, mielőtt folytathatták volna a megbeszélést.

– Királyi felség – kezdte Faile óvatosan. – Nem beszélhetnénk meg zárt ajtók mögött, hogy felséged milyen kegyben részesíti a férjemet?

Elayne hosszan töprengett, mielőtt válaszolt volna. A félperces némaság valóságos örökkévalóságnak tűnt.

– Hát legyen! A fogadószobám készen áll.

Faile bólintott, egy szolga pedig kinyitotta a trónterem bal oldali falának egyik keskeny ajtaját. Perrin elindult, de aztán felemelt kézzel megállította Gault, Sulint és Argandát.

– Várjatok itt!

Majd habozni kezdett, és Gradyre pillantott.

– Te is.

Egyetlen kísérőjének sem tetszett ez a döntés, de engedelmeskedtek. Korábban már figyelmeztették őket, hogy történhet ilyesmi.

Faile nagy nehezen elleplezte az idegességét. Nem örült annak, hogy el kellett szakadniuk az asha'mantől, a menekülésük legbiztosabb zálogától. Főleg azért, mert Elayne egészen biztosan kémeket és testőröket rejtett el a fogadószobájában. Ezek azonnal előugranak, ha úgy tűnik, hogy elfajultak a dolgok. Nagyon örült volna annak, ha megtarthatták volna a kísérőiket. Egy fókuszáló férfit azonban nem vihettek magukkal, amikor a királynővel akartak tárgyalni. Nem volt más hátra, egyedül kellett belépniük. Elayne birodalmában voltak.

Vett egy mély lélegzetet, majd csatlakozott a férjéhez, Alliandréhoz és Morgase-hez az apró oldalszobában. A székeket előre odakészítették. Elayne számított erre a lehetőségre. A leüléssel egészen addig vártak, amíg a királynő is csatlakozott hozzájuk. Faile nem látta, hogy hova rejtették a testőröket.

Elayne belépett és intett a kezével. A lámpák fénye megcsillant az ujján viselt nagykígyós gyűrűn. Faile kis híján el is feledkezett arról, hogy a királynő is aes sedai. Talán akkor nem is álltak lesben gárdisták a közelben. Egy fókuszáló asszony legalább annyira veszélyes volt, mint egy tucatnyi katona.

Melyik lehetett az igaz a terhességgel kapcsolatos szóbeszédek közül? Ki lehetett Elayne gyermekének az apja? Egészen biztosan nem az az idióta testőr. Az a rémhír valószínűleg porhintés volt. Netalán Rand?

Morgase Elayne nyomán lépett a szobába. Visszafogott, mélyvörös köntöst viselt. A lánya mellé ült le. Csendben maradt és feszülten figyelt.

– Tehát akkor – szólalt meg Elayne. – Magyarázzátok el nekem, hogy miért is ne végeztesselek ki benneteket árulóként!

Faile meglepetten pislogott. Perrin azonban csak felhorkant.

– Nem hiszem, hogy Randnek nagyon tetszene ez az ötlet.

– Nem vagyok az ő alattvalója – válaszolta Elayne. – Tényleg azt hiszed, hogy el fogom hinni neked, hogy az ő felbujtására tévesztetted meg az alattvalóimat, és nevezted magad királynak?

– Királyi felség, nincs tisztában néhány ténnyel – ellenkezett Faile. – Perrin sohasem nyilvánította magát királlyá.

– És Manetheren zászlaját talán nem tűzte ki? Ahogy azt a hírszerzőim jelentették? – kérdezte Elayne.

– Kitűztem – felelte Perrin –, de a saját akaratomból le is vettem.

– Hát ez is valami – bólintott a királynő. – Lehet, hogy formálisan nem nyilvánítottad magadat királynak, de azzal, hogy kitűzted azt a zászlót, lényegében mintha ugyanezt tetted volna. De üljetek már le!

Intett a kezével. A fal melletti asztalról a magasba emelkedett egy tálca és odalebegett hozzá. Kelyhek, egy kancsó bor, valamint egy teáskanna és csészék voltak rajta.

Az Egyetlen Hatalommal vitte oda magához, gondolta Faile. Ezzel is figyelmeztetni akart az erejére. Meglehetősen szájbarágós módon.

– Ennek ellenére hajlandó vagyok megtenni mindent a birodalmam érdekében, függetlenül ennek az árától – folytatta Elayne.

– Kétlem, hogy a Folyóköz felzaklatása valóban annyira jó volna a birodalmad számára – szólalt meg habozva Alliandre. – A vezetőjük kivégzése miatt kétségtelenül nyílt lázadás törne ki abban az országrészben.

– Ami engem illet – jelentett ki Elayne, és teát töltött a csészékbe –, az az országrész már így is fellázadt.

– Minden ellenállás nélkül eljöttünk hozzád – figyelmeztette Faile. – A lázadók nem így tettek volna.

Elsőként a szokásoknak engedve Elayne kortyolt bele a teába, így illett megmutatni, hogy az ital nem volt megmérgezve.

– A Folyóközbe küldött követeimet visszafordulásra kényszerítették. Az embereitek a következő üzenettel küldték őket haza. Idézem, amit mondtak: „Aranyszemű Perrin nagyúr birtokai nem fizetnek Andornak adót. Tai'shar Manetheren!”

Alliandre elsápadt. Perrin felmordult, és a körülötte ülőknek úgy tűnt, olyan a hangja, mint egy haragos vadállaté. Faile felvette a csészéjét, és megkóstolta a teát. Menta és törpemálna. Finom volt. Az már biztos, hogy a folyóköziek igen bátor emberek.

– Olyan időket élünk, amikor az emberek könnyen elragadtatják magukat, felség – szólalt meg Faile. – Bizonyára megérted, hogy mi miatt aggódnak ezek az emberek. Az andori trón nem tulajdonított különösebb figyelmet a múltban a Folyóköznek.

– Nagyon is finoman fogalmaztál – tette hozzá Perrin. – A legtöbbünk úgy nőtt fel, hogy nem is tudtuk, a szülőföldünk Andor része. Nem törődtetek velünk.

– Nem törődtünk, mert az országrész nem lázadt fel – felelte Elayne, és ismét ivott a teából.

– Nem a lázadás az egyetlen ok arra, hogy egy királynő odafigyeljen azokra az emberekre, akiket az alattvalóinak tart – folytatta az ifjú. – Nem tudom, hallottál-e arról, de tavaly egy szál magunkban kellett kiállnunk a trallokok ellen. A koronától semmilyen segítség sem érkezett. Persze te segítettél volna, ha tudsz a bajról, de akkor is tény marad, hogy a közelben nem állomásoztak csapatok. Andor nem tudott arról, hogy milyen nagy bajba kerültünk. Ez azért jelez valamit.

A királynő nem felelt.

– A Folyóköz felfedezte a múltját – magyarázta Faile óvatosan. – Nem takarhatja el örökké a felejtés köde, most, hogy közeledik a Tarmon Gai'don. Ráadásul a Folyóköz adott otthont a gyermek Újjászületett Sárkánynak. Nem is tudom igazán eldönteni, hogy Manetherennek azért kellett-e elbuknia, hogy felemelkedhessen a Folyóköz, és így létrejöjjön az a föld, ahol felnevelik Rand al'Thort. Olyan földművesek, akiknek az ereiben konok királyok vére folyik.

– Mindez még fontosabbá teszi azt, hogy a lehető leghamarabb rendet teremtsek – válaszolta Elayne. – Felajánlottam, hogy királyi kegyben részesítelek benneteket. Kérjétek a megbocsátást! Megkegyelmezek nektek, és gondoskodom arról, hogy a csapataim megvédjék a népet. Fogadjátok el, és akkor egyből elrendeződnek a dolgok. Az élet visszatér a régi kerékvágásába.

– Nem térhetünk vissza a múltba! – ellenkezett Perrin halkan. – Mostantól már fejedelmek fognak a Folyóköz élén állni. Egy jó darabig küzdöttem ez ellen. Te is felléphetsz ellene, de attól még semmi sem fog megváltozni.

– Talán igen – válaszolta Elayne. – Azzal viszont, hogy elismerem a hatalmadat, gyakorlatilag mindenkit arra biztatnék, hogy kiáltsa ki magát valamilyen nagyúrnak, és sereget gyűjtve, makacsul ragaszkodjon a címéhez. Perrin, a sikered rettenetes példával szolgálna. Nem hiszem, hogy felfogtad, milyen kilátástalan helyzetbe kerültem miattad.

– Valahogy kikerülünk belőle – válaszolta az ifjú azon a makacs hangon, amit akkor szokott használni, ha elszánta magát az ellenállásra. – Nem engedem át a Folyóközt.

– És ezek után higgyem is el rólad, hogy elfogadod majd a fensőbbségemet?! – csattant fel Elayne.

Nem lesz ez így jó, gondolta Faile, és már nyitotta volna a száját, hogy közbeszóljon. Nagyon rossz vége lehet annak, ha ezek ketten itt egymás torkának ugranak. Mielőtt azonban meg tudott volna szólalni, valaki más vágott közbe.

– Lányom – szólalt meg Morgase halkan, majd belekortyolt a teájába. – Ha táncra akarsz perdülni egy ta'verennel, akkor nem árt, ha tisztában vagy a pontos lépésekkel. Én együtt utaztam ezzel az emberrel. Láttam, ahogy maga köré csavarta a világot. Tanúja voltam, ahogy az elkeseredett ellenségei a szövetségesei lettek. Perrinnel szembeszállni olyan kilátástalan vállalkozás, mintha egy kanál segítségével akarnád arrébb mozgatni a hegyet.

A királynő néma maradt és az anyjára nézett.

– Kérlek, bocsásd meg nekem, ha túl merész voltam! – folytatta Morgase. – De, Elayne, megígértem két vendégünknek, hogy szót emelek az érdekükben. Neked is megmondtam, hogy ez lesz. Andor erős, de nagyon tartok attól, hogy darabokra szakadhat, ha szembefordul ezzel a férfival. Azt viszont megígérhetem neked, hogy Perrin nem akarja a trónodat. A Folyóköznek pedig vezetőre van szüksége. Hát tényleg annyira szörnyű volna, ha éppen az az ember lehetne a vezetőjük, akit kiválasztottak maguknak?

Az apró szobában néma csend támadt. Elayne alaposan felmérte Perrint. Faile visszafojtott lélegzettel figyelt.

– Hát legyen! – szólalt meg végül a királynő. – Feltételezem, hogy megfogalmaztátok a követeléseiteket. Hadd halljam őket, mert akkor végre kiderül, hogy akad-e köztük olyasmi, amit valóra lehet váltani!

– Nincsenek követeléseink – ellenkezett Faile. – Csak egy ajánlatunk.

Elayne felvonta az egyik szemöldökét.

– Az anyádnak igaza van – folytatta Faile. – Perrin nem akarja a trónodat.

– Cseppet sem számít, hogy ti ketten mit akartok, ha egyszer egy gondolat beleette magát az emberek elméjébe.

Faile megcsóválta a fejét.

– Az emberek szeretik Perrint, felség. Tisztelik. Megteszik, amit mond nekik. Fel tudunk, és fel is fogunk lépni az ellen az elképzelés ellen, hogy Manetheren feltámadjon a romjaiból.

– És miért tennétek így? – kérdezte Elayne. – Pontosan tudom, milyen ütemben erősödik a Folyóköz, ahogy az a sok menekült beáramlik a hegyeken túlról. Az Utolsó Csata árnyékában nemzetek emelkedhetnek és bukhatnak el. Semmi okotok sincs arra, hogy lemondjatok a saját királyságotokról.

– Igenis jó okunk van rá! – ellenkezett Faile. – Andor erős és gazdag nemzet. Lehet, hogy a Folyóköz városai gyors növekedésnek indultak, ám az ott élők épp csak mostanában döntöttek úgy, hogy vezetőre van szükségük. A szívük mélyén egyszerű földművesek. Nem kell nekik a dicsőség. Beérik azzal, ha megmarad a termés.

Elhallgatott, majd folytatta:

– Lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy ismét a pusztulás szélén táncol a világ. Akkor viszont még inkább okunk van arra, hogy szövetségeseket gyűjtsünk. Senki sem akar polgárháborút Andorban. A folyóköziek pedig a legkevésbé.

– Akkor tehát mit javasoltok? – kérdezte a királynő.

– Csak azt kérjük, ami már amúgy is létezik – folytatta Faile. – Adj Perrinnek hivatalos rangot, és tedd meg a Folyóköz helytartójává!

– Egészen pontosan mit értesz azalatt, hogy helytartó? – kérdezte Elayne.

– Azt, hogy Perrin rangban a többi andori nemesi ház fölött áll, viszont alacsonyabban, mint a királynő.

– Kétlem, hogy a többieknek ez tetszene majd – töprengett Elayne. – Na, és mi a helyzet az adóval kapcsolatban?

– A Folyóköz nem fizet adót – válaszolta Faile. Elayne elkomorodó arcát látva gyorsan hozzátette: – Felség, a trón nemzedékeken át elfeledkezett a Folyóközről. Nem védte meg az alattvalókat a banditáktól, de még munkásokat sem küldött, hogy kijavítsák az utakat. Sem bírók, sem tanácsosok nem érkeztek a tartományba.

– Nem is volt rájuk szükségük! – ellenkezett Elayne. – Nagyon is jól elvoltak magukban.

Nem tette hozzá, hogy a folyóköziek valószínűleg kihajították volna az adószedőket, de a királyi bírákat és hivatalnokokat is. Ugyanakkor érződött, hogy tisztában van ezzel a ténnyel.

– Hát akkor ezeket a hagyományokat sem kell megváltoztatni – folytatta Faile. – A Folyóköz gondoskodik a saját igazgatásáról.

– Bevezethetnétek a vámmentes kereskedelmet – javasolta Alliandre.

– Már be is vezettem – felelte Elayne.

– Akkor megint csak nincs szükség változásra – bólintott Faile elégedetten. – Az egyetlen nagy különbség csupán az, hogy szert tehetsz egy erős, nyugati tartományra. Perrin szövetségesedként és hűbéresedként hajlandó lesz seregeket vezetni a védelmedben. Ezenfelül felsorakoztatja mögéd azokat a koronás főket, akik neki esküdtek hűséget.

Elayne ekkor Alliandre felé fordult. Morgase bizonyára már beszámolt neki arról, hogy a ghealdani uralkodónő felesküdött Perrinre, de alighanem ezt a másik királynő szájából akarta hallani.

– Hűséget esküdtem Perrin nagyúrnak – jelentette ki Alliandre. – Ghealdannak sokáig nem voltak erős szövetségesei. Ez így nem mehet tovább.

– Királyi felség! – folytatta Faile előrehajolva, miközben két tenyere közé rejtette a teáscsészét. – Perrin hosszú heteket töltött el néhány seanchan főtiszt társaságában. Olyan jelentős szövetség született, ahol több nemzet sorakozott fel egyetlen zászló mögé. Rand al'Thor ugyanezt tette. Őt nyugodtan tarthatod a barátodnak. Tear, Illian és most már talán Arad Doman is az uralma alá került. Olyan időket élünk, amikor a nemzetek inkább egyesülnek, és nem darabokra szakadnak. Andor óráról órára kisebbnek látszik.

– Pontosan ezért tettem azt, amit tettem – magyarázta Alliandre.

Ami azt illeti, Faile nagyon is úgy gondolta, hogy a ghealdani nőt egyszerűen magával ragadta a ta'veren örvénylő lendülete. Nem nagyon előzte meg bármilyen tervezés a döntését. Persze lehet, hogy Alliandre másképp látta az eseményeket.

– Felséged igen sokat nyerhet – folytatta Faile. – Mivel Perrin felesége vagyok, Andort erős szál közi Saldaeához. Alliandre hűségesküje miatt felséged mögé felsorakozik Ghealdan is. Berelain is Perrin követői közé tartozik. Az úrnő gyakran emlegette azt, hogy Mayene-nek erős szövetségesekre van szüksége. Ha beszélnénk vele, nagyon is úgy vélem, hogy Berelain is hajlandó lenne szövetségre lépni velünk. Létrehozhatnánk a saját szövetségi rendszerünket. Felsorakozhatna öt nemzet, ha hajlandó vagy önálló nemzetnek tekinteni a Folyóközt. Sőt, valójában hat, ha elfoglalod a Naptrónt, amire a szóbeszéd szerint készülsz. Nem mi vagyunk a legerősebb nemzetek, de sokan erősebbek lehetünk bárki másnál. És a szövetség vezetője te lennél.

Elayne arcáról már szinte teljesen eltűnt az ellenségesség.

– Saldaeában hányadik is vagy az örökösödési rangsorban?

– A második – ismerte be Faile, hiszen Elayne valószínűleg tisztában volt ezzel a ténnyel.

Perrin mocorogni kezdett. A felesége pontosan tudta, hogy a fiatalembert erősen nyugtalanította ez. Hát a férjura kénytelen lesz hozzászokni a gondolathoz.

– A második hely túl közel áll a koronához – figyelmeztette Elayne. – Mi történik akkor, ha te leszel Saldaea királynője? Ilyen módon egy másik ország kezébe kerülne a Folyóköz.

– Ezen igen könnyen segíthetünk – szólt közbe Alliandre. – Ha a korona Faile fejére kerülne, akkor egyik gyermekük továbbra is a Folyóköz ura lehetne. A másik pedig örökölhetné Saldaea trónját. Ha ezt írásban rögzítjük, akkor senki sem fenyegetheti Andor érdekeit.

– Számomra elfogadható lenne egy ilyen megoldás – jelentette ki Elayne.

– Nem látok benne semmi kivetnivalót – bólintott Faile és Perrinre nézett.

– Hát miért is ne?

– Szeretném az egyik gyereketeket – szólalt meg Elayne töprengve. – Úgy értem azért, hogy beházasodjon az andori királyi családba. Ha megvalósul mindaz, amiről beszéltünk, akkor a Folyóköz helytartója igen hatalmas úr lesz. Azt akarom, hogy a trón vérrokona legyen.

– Ezt nem ígérhetem meg! – ellenkezett Perrin. – A gyermekeim szabadon dönthetnek a sorsukról.

– A nemesség szokásai már csak ilyenek – figyelmeztette Elayne. – Talán szokatlan, de távolról sem hallatlan dolog volna, ha a gyermekek már a születésük pillanatától kezdve egymás jegyesei volnának.

– Márpedig a Folyóközben semmi ilyesmit nem szoktunk csinálni – ellenkezett Perrin konokul. – Soha.

Faile megvonta a vállát.

– Persze, bátoríthatjuk őket a házasságkötésre, felség.

Elayne habozott, de aztán beleegyezően bólintott.

– Ez megint csak elfogadható. A többi főúri háznak azonban nem fog tetszeni, hogy valakiből egy tartomány helytartója lehet. Valahogy be kell adnunk nekik a keserű pirulát…

– Add a Folyóközt az Újjászületett Sárkánynak! – szólalt meg Morgase.

A lánya szeme felragyogott.

– Igen! Ez a jó megoldás. Nekiadom azt a tartományt, hogy a szülőföldje legyen az andori székhelye…

Faile már nyitotta volna a száját, ám Elayne egy kézmozdulattal elhallgattatta.

– Erről nem vitatkozunk. Valahogy csak meg kell győznöm a többi főnemest arról, hogy teljesen jogosan ruháztam fel a Folyóközt ilyen nagy önállósággal. Hogy ha azokat a földeket felajánljuk az Újjászületett Sárkánynak, aki andori főnemesi címet is kap, és attól kezdve a Folyóköz lesz a hűbéri birtoka, akkor senki sem tiltakozhat az ellen, hogy ezt a területet egészen különleges módon kezeljük.

Az andori főnemesek pedig el fogják fogadni ezt a döntést, hiszen Rand épp hogy a Folyóközből jött közénk. Andor pedig az Újjászületett Sárkány adósa. Utána pedig Perrin leszármazottait megtesszük Rand kormányzóivá. Így nemhogy nem kell meghátrálnom egy lázadó tartomány pártütő hadura előtt, hanem éppenséggel lehetővé teszem, hogy az Újjászületett Sárkány, a férfi, akit szeretek, megjutalmazhassa az egyik legjobb barátját. Ez a megoldás akár az előbb említett szövetséget is ellensúlyozni tudja Illian és Tear között. Ez a két ország ugyanis egészen biztosan arra fog hivatkozni, hogy Rand szövetségeseként jogot nyertek a területük megnövelésére.

Elayne töprengő arcot vágott, és az ujjával megkocogtatta a csészéje peremét.

– Ez elfogadhatónak tűnik – bólintott Perrin. – A Folyóköz kormányzója. Egész jól hangzik.

– Hát, meglehetősen – bólintott Faile. – Azt hiszem, akkor a dolgot le is zárhatjuk.

– Itt vannak még az adók – folytatta Elayne, mintha nem is hallotta volna a közbeszólást. – A beszedésükért és felhasználásukért Perrin és az utódai felelnek majd. Erre az jogosítja fel őket, hogy mindezzel a Sárkányt szolgálják, ha ő valaha is visszatér és igényt tart a bevételekre. Igen. Így jogosan tehetünk kivételt azzal az országrésszel. Perrin természetesen felhasználhatja ezt a bevételt arra, hogy javítsa a folyóközi lakók életfeltételeit. Utakat építhet, élelmiszert tárolhat és pénzt költhet a tartomány védelmére.

A királynő Faile szemébe nézett, elmosolyodott, majd nagyot kortyolt a teájából.

– Kezdem azt hinni, hogy mégiscsak jó ötlet volt nem kivégeztetni benneteket.

– Micsoda megkönnyebbülés! – szólalt meg mosolyogva Alliandre.

Az új szövetség leggyengébb tagjaként ő nyerhette a legtöbbet.

– Királyi felség… – szólalt meg Faile.

– Szólíts nyugodtan Elayne-nek – javasolta a királynő, és bort töltött Faile kupájába.

– Ahogy parancsolod, Elayne – bólintott Faile, majd elmosolyodott, lerakta a teáscsészét és átvette a bort. – Egy dolgot azonban meg kell kérdeznem: tudod, hogy mi történik most az Újjászületett Sárkánnyal?

– Az az ostoba, esetlen fajankó! – csattant fel Elayne, és megrázta a fejét. – Volt képe ahhoz, hogy halálosan felidegesítse Egwene-t.

– Egwene-t? – kérdezte Perrin.

– Végre ő az amyrlin – jelentette ki Elayne, mintha ez a tény egyszerűen elkerülhetetlen lett volna.

Az ifjú bólintott, míg Faile-t őszintén meglepte az újdonság. Hát ez meg hogy történhetett, és Perrin miért nem lepődött meg miatta?

– És egészen pontosan mit is csinált Rand? – kérdezte az ifjú.

– Azt mondta, hogy eltávolítja a Sötét Nagyúr tömlöcéről az utolsó megmaradt pecséteket is – válaszolta Elayne elkomorodva. – Természetesen meg kell állítanunk. Micsoda ostoba terv! Ti is segíthetnétek ebben. Egwene nagy erőket gyűjt, hogy meggyőzze Randet.

– Azt hiszem, hogy én segíthetnék – bólintott Perrin.

– És azt tudod, hogy mostanában merre jár? – kérdezte Faile.

A látomásai miatt az ifjú viszonylag pontosan sejtette, hogy merre lehet Rand, ám a felesége arra volt kíváncsi, hogy mennyit tud Elayne.

– Azt nem tudom – felelte Andor királynője. – Azzal viszont tisztában vagyok, hogy nemsokára hol lesz …

Fortuona Athaem Devi Paendrag, a dicső Seanchan birodalom uralkodónője határozott léptekkel bevonult a tanulókamrájába. A legelőkelőbb birodalmi divatnak megfelelő, lenyűgöző aranyszínben tündöklő köntöst viselt. Ruhája szoknyarészén csupán a térde alatt kezdődött a hasíték, viszont a ruhadarab két szára olyan hosszan nyúlott hátra, hogy öt da'covale kellett ahhoz, hogy a finom szövet ne érjen le a földre.

A császárnő gyönyörűen megmunkált fejdíszt viselt. Az aranyszínű és borvörös selyemfejfedőt lenyűgöző szépségű selyemszárnyak díszítették. Ezek alakja egy magasba emelkedő bagolyra hasonlított. A császárnő mindkét karján tizenhárom karkötő ragyogott. Minden egyes ékszert másfajta drágakövek kombinációjával ékesítették. Egy hosszú zsinóron csodálatos szépségű kristálydarab lógott a felséges nyakból. Előző éjjel bagoly huhogását hallotta az ablaka előtt. A madár akkor sem repült el, amikor a birodalom úrnője kinézett az ablakon. Ez az előjel világosan mutatta, hogy igen óvatosan kell viselkednie. A következő napok során fontos döntésre kerül majd sor. Egy ilyen előjel után elengedhetetlen lépésnek tűnt, hogy nagy erejű jelképekkel díszített ékszereket öltsön magára.

Amikor belépett a csarnokba, a benn lévők azonnal leborultak a földre. Egyedül a Halottvirrasztó Gárda tagjai, ezek a vérvörös és mélyzöld vértezetet viselő harcosok maradtak állva. Meghajoltak, ám a tekintetükkel továbbra is a környéket fürkészték és a lehetséges veszélyekre figyeltek.

A hatalmas csarnoknak egyetlen ablaka sem volt. Az egyik fal mellett halomba rakott cserépedények sorakoztak. A damanek itt tudták gyakorolni a pusztító fonatokat. A padlót fonott matracok borították. A makacs damanekat itt büntették meg. Nem lett volna helyénvaló, ha a fizikai sérülések is érik ezeket a nőket, miközben rájuk zúdul a kiszabott büntetés iszonyatos kínja. A birodalom fegyvertárában igen előkelő helyen szerepeltek a damanek.

Sokkal többet értek, mint a lovak, vagy a rakenek. A jó gazda nem öli meg a jószágot csak azért, mert az lassan tanul. Addig bünteti, míg az végre felfogja, hogy mi a feladata.

Fortuona keresztülhaladt a termen a túloldalon felállított császári trónszék felé. Gyakran lejött ide, hogy tanúja legyen a damanek kiképzésének vagy betörésének. Megnyugtatta ez a látvány. A trón egy parányi emelvény tetején kapott helyet. A fiatal nő felsietett a lépcsőn. Ruhája szárnya hangosan sustorgott a da'covalek kezében. A császárnő megfordult, és a teremre nézett. A szolgái közben elrendezték a ruháját: óvatosan megragadták a karját, és a levegőbe emelve leültették a trónra. Közben a hosszú, aranyszínű szoknyát előrehúzták, míg a csillogó szövet úgy fedte be az emelvényt és a lépcsőt, mint valami drága szőnyeg.

A szoknyába belehímezték a birodalom legfontosabb tanításait: A császárnő AZONOS Seanchannal. A császárnő ÖRÖKKÉ fog élni. MINDENKI engedelmességgel tartozik a császárnőnek. A birodalom első asszonya eleven zászlóként ült a trónuson.

Selucia elfoglalta a helyét az emelvény egyik alsóbb lépcsőjén. Ezt látva az udvaroncok felkeltek a földről. A damanek természetesen lent maradtak. Ebben a pillanatban tíz tartózkodott közülük a teremben. Lehajtott fejjel térdeltek. Sul'damjaik a kezükben tartották a nyakörv szíját. Néhányuk odaadással simogatta a gondjaira bízott damane fejét.

Beslan király is belépett a terembe. A feje nagy részéről leborotváltatta a haját. Csupán legfelül maradt egy sötét csík. Hét ujján színesre lakkozták a körmöket. Az óceán innenső partján senkinek sem lehetett ilyen sok kilakkozott körme. Kivéve persze magát Fortuonát. A férfi még mindig zöld és fehér színű altarai egyenruhát viselt, nem pedig seanchan köntöst. Fortuona nem erőltette az átöltözést.

Az uralkodónő tudomása szerint, előléptetése óta Beslan még semmilyen kísérletet sem tett az ő meggyilkolására. Figyelemre méltó. Ebben a helyzetben a seanchanok kivétel nélkül ármánykodni kezdtek volna. Néhányan megkíséreltek volna megszervezni egy orgyilkosságot. Mások beérték volna egy merénylet terveinek a kidolgozásával, miközben persze támogatták volna azt, aki elvégzi a fontos feladatot. Kivétel nélkül valamennyien megfontolták volna Fortuona meggyilkolását.

Az óceán innenső partján nagyon sokan azonban másként gondolkodtak. A császárnő ezt képtelen lett volna elhinni, ha korábban nem töltött volna el egy kevés időt Matrim társaságában. Nyilvánvaló, hogy ez volt az egyik oka annak, hogy ő kénytelen volt csatlakozni a fiatalemberhez. Bárcsak hamarabb megértette volna az előjelek üzenetét!

Beslan után Lunal Galgan hadseregtábornok és az alacsonyabb Vér néhány tagja is belépett. Galgan jól megtermett, széles vállú fickó volt. A feje tetején meghagyott egy kevés ősz hajat. A Vér többi tagja alázatosan viselkedett a főtiszttel. Tudták, hogy élvezi a császárnő bizalmát. Ha jól mennek ideát a dolgok, és sikeresen halad Seanchan visszaszerzése, akkor igen nagy az esélye annak, hogy Fortuona felemeli Galgant a császári család tagjai közé. Hiszen az uralkodó családja erősen megfogyatkozott, és az üres helyeket új arcokkal kell majd feltölteni, ha Fortuona hazatér és helyreállítja a rendet. Ahhoz kétség sem fért, hogy sok mindenkit meggyilkoltak vagy kivégeztek. Galgan értékes szövetségesnek számított. Nem csupán nyíltan szembefordult Surothtal, de éppenséggel ő javasolta, hogy támadják meg a Fehér Tornyot. A támadás igencsak sikeresnek bizonyult. Nagyon is sikeresnek.

Melitene, Fortuona der'sul'damja előrelépett, és ismét meghajolt. A zömök, ősz hajú asszony sötétbarna hajú, véreres szemű damanet vezetett. Úgy tűnt, ez a jószág gyakran sírt.

Melitene nem is titkolta el mélységes szégyenét a damane sírása miatt. Egészen mélyen meghajolt. Fortuona úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a damane cseppet sem kielégítő viselkedéséről. Ez a jószág igen értékes fogásnak számított annak ellenére, hogy nagyon nehezen lehetett kezelni.

Fortuona kézjelek sorozatával adta Selucia tudtára, hogy mit is kell mondania. A nő feszülten figyelte az üzenetet. A fél fejét mindaddig kendő takarta, míg azon a helyen meg nem nőtt a haja. A feje másik felét kopaszra borotválta. Fortuona tudta: előbb-utóbb kénytelen lesz egy másik Hangot választani magának, hiszen Selucia most már Igazmondóként szolgálta.

– Mutasd meg nekünk, mire képes ez a nő! – öntötte szavakba Selucia az uralkodónő jeleit.

Melitene megsimogatta a damane fejét.

– Suffa most megmutatja a császárnőnek – örökké éljen! –, hogyan kell belemetszeni a levegőbe.

– Könyörgök! – szólalt meg Suffa, és esdeklően fordult Fortuona felé. – Könyörgök, hallgassatok meg! Én vagyok az Amyrlin-trón.

Melitene felszisszent. Suffa szeme tágra nyílt. Az a'damen keresztül bizonyára erős kín mart bele. A damane ennek ellenére tovább folytatta.

– Hatalmas váltságdíjat tudok ajánlani, nagy hatalmú császárnő. Ha szabadon engedtek, tíz asszonyt adok neked saját magam helyet. Húszat! A Fehér Torony legerősebb fóku…

Elakadt a szava, vinnyogni kezdett és a földre zuhant.

Melitene arcát elöntötte az izzadság. Selucia szemébe nézett és gyorsan, idegesen magyarázkodni kezdett:

– Kérlek, mondd el a nagy hatalmú császárnőnknek – örökké éljen! –, hogy megszégyenülten lesütöm a szememet, amiért nem képeztem ki megfelelő módon ezt a jószágot! Suffa elképesztően makacs, ugyanakkor viszont rengeteget sír és igen nagyvonalúan ígérgeti azt, hogy más nőkkel váltja ki magát.

Fortuona egy pillanatig mozdulatlanul maradt. Kicsit rá akart ijeszteni Melitene-re. Végül jelezte Seluciának, hogy megszólalhat.

– A császárnő nem neheztel rád – öntötte szavakba az Igazmondó az úrnője akaratát. – A magukat aes sedainak nevező marath'damanek kivétel nélkül igen makacsnak bizonyultak.

– Kérlek, jelezd legcsodálatosabb úrnőnknek mélységes hálámat! – válaszolta megkönnyebbülten fellélegezve Melitene. – Ha ő, akinek a szemei a magasba tekintenek, úgy akarja, akkor rá tudom venni Suffát arra, hogy bemutassa a tudását. Sajnos további kitörései várhatóak.

– Folytathatod – engedélyezte Selucia.

Melitene letérdelt Suffa mellé. Először haragosan beszélt vele, aztán vigasztalni kezdte. Kevesen értettek hozzá hasonló módon az egykori marath'damanek idomításához. Természetesen Fortuona saját magáról is úgy vélte, hogy tehetségesen bánik a damanekkal. Legalább annyira élvezte, ha betörhetett egy-egy marath'damanet, mint a fivére, Halvate, ha megtörhette egy vad grolm ellenállását. A császárnő nagyon is sajnálta, hogy a fiatalember merénylet áldozatául esett. A fivérei közül ő volt az egyetlen, akit valaha is kedvelt.

Suffa végül újra feltérdelt. Fortuona kíváncsian előrébb hajolt. Suffa lehajtotta a fejét és egy vakítóan tiszta fénycsík hasított előtte a levegőbe. A vonal egy központi tengely mentén oldalra fordult, és pontosan a császárnő trónjával szemben jókora nyílás tárult fel a semmiben. A túlsó oldalon fák susogtak. Fortuona elakadó lélegzettel figyelte, ahogy egy fehér fejű sólyom szállt fel a magasba az Átjáró közeléből. Igen fontos előjel! Selucia hétköznapi körülmények között igen visszafogottan szokott viselkedni, ám ekkor neki is elakadt a lélegzete. Persze az uralkodónő azt nem tudta volna megmondani, hogy Seluciát a különös Átjáró, vagy inkább az előjel lepte meg ennyire.

A császárnő gondosan leplezte a saját meglepődését. Tehát akkor igaz volt. Az Utazás nem legenda vagy valamilyen rémhír. Hanem valóság. Ez pedig gyökeresen megváltoztatta a hadviselés művészetét.

Beslan elindult az uralkodónő felé. Meghajolt és habozni látszott. Fortuona intett, hogy a férfi Galgannal együtt jöjjön át az ő oldalára. Csak onnan lehetett látni a résen keresztül az erdős ligetet. Beslan megdöbbent a látványtól. Majdnem hogy leesett az álla.

Galgan összefonta a kezét a háta mögött. Meglehetősen kíváncsi alaknak számított. Találkozott a városban orgyilkosokkal, és megtudakolta tőlük, hogy milyen árat kérnének Fortuona meggyilkolásáért. Utána pedig az összes olyan orgyilkost kivégeztette, aki árat adott a merényletre. Cselekedete igen figyelemreméltó lépés volt. Galgan egyértelműen jelezte vele, hogy a császárnő nyugodtan tekintheti fenyegetésnek. Nem ijed meg attól, hogy orgyilkosokkal találkozzon. Ugyanakkor viszont a hűségéről is tanúbizonyságot tett. Egyelőre engedelmeskedem neked, de szemmel tartalak, és nagy terveim vannak. A tettével ezt is Fortuona tudomására hozta.

Bizonyos szempontból nézve a hadseregtábornok óvatos helyezkedése sokkal jobban megnyugtatta Fortuonát, mint Beslan szemmel láthatóan megingathatatlan hűsége. Az előbbivel tudott mit kezdeni. A másodikkal… Hát, egyelőre nem nagyon tudott mire menni vele. Vajon Matrim ugyanennyire hűséges lesz? Milyen lenne, ha egy olyan Hollók Hercegével kellene együtt uralkodnia, aki ellen nem kellene összeesküvéseket szőnie? Csak nehezen tudta volna elhinni, hogy az ilyesmi lehetséges. Úgy hangzott, mint a közrendű emberek gyerekeinek szánt tündérmese. Egy olyan történet, amit meghallgatva a gyerekek egy csodálatos házasságról álmodozhattak.

– Hát ez hihetetlen! – kiáltott fel Beslan. – Leghatalmasabb úrnő, ezzel a képességgel…

Magas rangja miatt azok közé a kiválasztottak közé tartozott, akik közvetlenül szólhattak az uralkodónőhöz.

– A császárnő tudni kívánja – fordította Selucia Fortuona kézjeleit –, hogy az elfogott marath'damanek közül bárki is beszélt-e a fegyverről?

– Közöld legfelségesebb császárnőnkkel – örökké éljen! –, hogy nem beszéltek róla! – válaszolta aggódó hangon Melitele. – És ha lehetnék annyira vakmerő, hogy hangot adjak a véleményemnek, akkor én bizony úgy vélem, hogy nem is hazudtak. Úgy tűnik, hogy az a robbanás egyedülálló baleset lehetett. Valaki helytelen módon használt valamilyen ismeretlen ter'angrealt. Lehet, hogy nem is létezik az a fegyver.

Ez bizony lehetségesnek tűnt. Fortuona már maga is kezdett kételkedni a szóbeszédekben. A robbanásra még azelőtt került sor, hogy megérkezett volna Ebou Darba. A részletek meglehetősen bizonytalannak tűntek. Lehetséges, hogy ez az egész csupán Suroth vagy az ellenségei cselszövései volt.

– Hadseregtábornok! – folytatta Selucia. – Legfelségesebb úrnőnk tudni kívánja, hogy mire használnád fel ezt a képességet? Azt, hogy Utazhatnál.

– Az attól függ – válaszolta Galgan, és megdörzsölte az állát. – Milyen távolságot tud áthidalni? Mekkora lehet egy ilyen bejáró? Minden damane képes rá? Van valamilyen korlátozás abból a szempontból, hogy hol lehet ilyen lyukat nyitni? Ha legfelségesebb úrnőnk is úgy akarja, akkor beszélek majd a damanekkal, és választ szerzek a kérdéseimre.

– A császárnő így akarja – fordította Selucia.

– Ez bizony zavarba ejtő dolog – szólalt meg Beslan. – Bármikor támadhatnak a harcvonalaink mögött. Így akár még a császárnő – örökké éljen! – saját lakosztályába is bejáratot nyithatnak. Ezzel… A háború többé már soha nem lesz olyan, mint amilyennek megismertük.

A Halottvirrasztó Gárda tagjai mocorogni kezdtek. Ez a váratlan jel elárulta, hogy mennyire felzaklatta őket a felfedezés. Csupán Furyk Karede nem moccant. Ha ez egyáltalán lehetséges volt, az arckifejezése még keményebbé vált. Fortuona tudta, hogy Karede nemsokára előáll majd egy javaslattal. Például azzal, hogy mostantól minden éjjel másutt feküdjön le aludni.

A császárnő egy pillanatig töprengett, miközben a levegőbe mart nyílást bámulta. Az a nyílás belehasított magába a valóságba is. Ekkor minden hagyomány dacára felállt az emelvényen. Szerencsére Beslan is ott volt mellette. Hozzá közvetítők nélkül is szólhatott, és így a többiek is hallhatták a parancsait.

– A jelentések szerint – jelentette ki – még mindig sok száz marath'damane tartózkodik a Fehér Toronynak nevezett helyen. Ők jelentik Seanchan visszafoglalásának a kulcsát. A segítségükkel megtarthatjuk ezeket a földeket és felkészülhetünk az Utolsó Csatára. Az Újjászületett Sárkány szolgálni fogja a Kristálytrónt.

Feltárult előttünk a támadás útja. Adassék tudtára a hadseregtábornoknak, hogy gyűjtse maga köré a legkiválóbb katonáit! A kezünkben lévő valamennyi damanet vissza kell hozni a városba. Kiképezzük őket az ilyenfajta Utazásra. Utána pedig nagy erővel lecsapunk a Fehér Toronyra. Az előző alkalommal csupán egy tű hegyével böktük meg őket. Most majd kitapasztalhatják, hogy mennyire erős a kardunk. Pórázra kell fogni az összes marath'damanet.

Visszaült a trónjára. A teremben halotti csönd támadt. A császárnő csak a legritkább esetben tett ilyen közvetlen bejelentést. De hát ebben a korszakban szükség volt a vakmerőségre.

– Nem engedhető meg, hogy elterjedjen ennek a híre! – fordult Selucia határozott hangon Fortuona felé. Ezúttal a császárnő Igazmondójaként beszélt. Hát igen. Ki kell választani valaki mást, hogy a Hangja lehessen. – Bolond lennél, ha bárkinek is megengednéd, hogy megtudja, megismertük az ilyen Utazás titkát.

Fortuona vett egy mély lélegzetet. Ez bizony igaz volt. Gondoskodik arról, hogy a csarnokban lévők kivétel nélkül megőrizzék a titkot. Ha azonban már elfoglalták a Fehér Tornyot, a jelenlevők beszámolnak a császári nyilatkozatról, és a győzelmének előjeleiről értesülni fog maga az égbolt és az egész világ is.

Gyorsan le kell csapnunk rájuk, jelezte Selucia.

Igen, válaszolta kézjelekkel Fortuona. Az előző támadásunk miatt elkezdtek fegyverkezni.

Akkor legközelebb döntő csapást kell mérnünk rájuk, mutogatta Selucia. Gondolkozzunk! Sok ezer katonát kell eljuttatnunk a Fehér Toronyba egy elrejtett földszinti helyiségen keresztül. Olyan erővel kell lecsapnunk, ahogy ezer kalapács sújt le ezer üllőre!

A császárnő bólintott.

A Fehér Torony bukása elkerülhetetlenné vált.

– Na, szóval nagyjából egészből ennyi volt a történetünk, Perrin – fejezte be a szavait Thom, és hátradőlt a székében. Hosszú szárú pipájából dohányfüst emelkedett a magasba. Elég meleg volt az éjszaka ahhoz, hogy ne kelljen begyújtani a kandallóban. Az asztalon csupán néhány gyertya égett a kenyér, a sajt és egy kancsó sör mellett.

Perrin beszívta a saját pipája füstjét. Csupán ő, Thom és Mat ültek a szobában. Gaul és Grady az ivóban várakoztak. Mat a pokolba kívánta Perrint azért, hogy magával hozta azt a két alakot. Az aiel és az asha'man igencsak feltűnő látványt nyújtott. Perrin azonban sokkal nagyobb biztonságban érezte magát kettejük társaságában, mintha egy egész századnyi katona elkísérte volna.

Először ő számolt be arról Matnek és Thomnak, hogy mi történt vele. Beszélt Maldenről, a prófétáról, Alliandréról és Galadról. Utána a társai mondták el mindazt, amiről nem tudott. Perrin döbbenten hallgatta, hogy milyen rengeteg minden történt azóta, hogy búcsút vettek egymástól.

– A seanchanok császárnője, igaz? – kérdezte, és nézte, ahogy a magasban a füst lassan szertefoszlik a félhomályban.

– A Kilenc Hold Leánya – ellenkezett Mat. – Nagy különbség!

– Te pedig megnősültél – vigyorgott Perrin. – Matrim Cauthon. Megnősült.

– Azt a részt nyugodtan kihagyhattad volna – fordult Mat Thom felé.

– Ó, éppen ellenkezőleg! Biztosíthatlak arról, hogy szükség volt rá.

– Mutatványos létedre feltűnő ám, hogy elfeledkeztél hősies cselekedeteim legnagyobb részéről! – méltatlankodott Mat. – Viszont legalább a kalapról nem feledkeztél el.

Perrin jólesően elmosolyodott. Csak most jött rá arra, hogy mennyire hiányzott neki az, hogy így, a barátai társaságában, szépen nyugodtan átbeszélgessen egy estét. Az ablak előtt lógó faragott facégért eláztatta a zuhogó eső. A cégér különös kalapot viselő, szélesen vigyorgó arcokat mutatott. A Vidám Társaság róluk kapta a nevét. Bizonyára oka volt annak, hogy így nevezték el a fogadót.

A három jó barát a fogadó egyik külön szobájában ült. Mat fizetett a helyért. Behoztak maguknak három jókora, kényelmes széket. Nem fértek ugyan oda az asztal mellé, de akkor is igen jólesett rajtuk ülni. Mat kényelmesen elhelyezkedett, és felrakta a lábát az asztalra. Elvett egy darab juhsajtot, beleharapott, és a maradékot a szék karfájára állította.

– Figyelj csak, Mat! – szólalt meg Perrin. – A feleségednek nagyon nem fog ám tetszeni, ha nem tanulsz meg illedelmesen viselkedni az asztalnál!

– Sokan próbáltak már megtanítani rá – válaszolta Mat. – De nem sokra mentek vele.

– Szívesen találkoznék vele – folytatta Perrin.

– Nagyon érdekes ifjú hölgy – bólintott Thom.

– Érdekes – nézett fel Mat. – Hát, igen.

A szemében vágyakozás csillogott.

– Na, szóval a lényeget most már te is ismered, Perrin. Az az átokverte Barna nővér hozott ide minket. Akinek már több mint két hete nyomát sem láttam.

– Láthatom azt a levelet? – kérdezte Perrin.

Mat turkálni kezdett a zsebeiben. Végül előhalászott egy apró, fehér papírdarabot. Az irományt összehajtották, mint egy levelet, és piros viasszal pecsételték le. Odadobta az asztalra. A papiros gyűrött és igencsak koszos volt, de még nem nyitották fel. Matrim Cauthon állta a szavát, feltéve, ha valaki előtte képes volt rákényszeríteni arra, hogy erre esküt tegyen.

Perrin felemelte a levelet. Enyhe parfümillat áradt belőle. Megforgatta az ujjai közt, majd a gyertya elé tartotta.

– Nem működik – legyintett Mat. Perrin felmordult.

– Mit gondolsz, mi van benne?

– Fogalmam sincs róla – felelte a barátja. – Feneette bolond aes sedai! Mondjuk, egyik se egészen normális. Ennek a Verinnek viszont teljesen elment az esze. Nem hallottál esetleg valamit róla?

– Semmit.

– Remélem, hogy nincs bajban! – folytatta Mat. – Mintha aggódott volna azért, hogy valami kellemetlenség érheti.

Magához vette a levelet és megütögette vele az asztal lapját.

– Felbontod végre?

Mat megcsóválta a fejét.

– Kinyitom, ha majd visszajöttem. Ugyanis…

Kopogás hallatszott, majd résnyire kinyílt az ajtó. Maga a fogadós, egy Denezel nevű fiatalember állt ott. A magas, beesett arcú férfi kopaszra borotválta a fejét. Ez a fickó bizony az Újjászületett Sárkány elszánt hívei közé tartozott. Perrin figyelmét az sem kerülte el, hogy Denezel arcképet festetett Randről és kiakasztotta az ivó falára. Az a kép egész élethű volt.

– Bocsánatukat kérem, Bíbor mester! – szólalt meg Denezel –, de Arany mester embere ragaszkodik ahhoz, hogy beszélniük kell.

– Semmi baj – válaszolta Perrin.

Amikor felbukkant Grady viharvert ábrázata, Denezel gyorsan távozott.

– Nahát, Grady! – kiáltotta Mat lelkesen integetve. – Robbantottál fel mostanában bármilyen érdekesebb alakot?

A napbarnított arcú asha'man elkomorodott, és Perrin felé fordult.

– Nagyuram, Faile úrnő megkért arra, hogy emlékeztessem, ha éjfélt üt az óra.

– Na látod, ezért hagytam a feleségemet egy másik királyságban – füttyentett Mat.

Az asha'man még savanyúbb képet vágott.

– Köszönöm, Grady! – válaszolta Perrin nagyon sóhajtva. – Nem is vettem észre, hogy már ennyire későre jár. Nemsokára indulunk.

Az asha'man bólintott, és távozott.

– Ó, hogy a Fény égetné meg a fickót! – méltatlankodott Mat. – Darabokra repedne tán az arca, ha elmosolyodna? Éppen elég nekem, hogy ilyen átkozott komor égbolt borul fölém, és erre ez a gazfickó a komorságával nem átallja utánozni.

– Úgy tűnik, fiam, hogy mostanában akadnak olyanok is, akik nem igazán tartják mulatságos helynek a világunkat – legyintett Thom, és töltött magának egy kis sört.

– Micsoda ostobaság! – méltatlankodott Mat. – A nagyvilág valósággal az oldalát fogja a kacagástól. Mostanában meg ez az egész átkozott város rajtam röhög. Én mondom neked, Perrin, amíg mindenkinél ott vannak a rólunk készült képek, addig nagyon nem ártana csendben meghúznod magadat.

– Már hogy a csudában tudnám csendben meghúznom magamat – ellenkezett Perrin, – amikor egy egész sereget kell irányítanom, és rengeteg ember függ tőlem?

– Azt hiszem, te nem veszed egészen komolyan Verin figyelmeztetését – szólalt meg fejcsóválva Thom. – Hallottál valaha is Banath népéről?

– Nem – válaszolta Perrin, és Matre sandított.

– Valamikor régen ők is az Almoth-alföldön vándoroló vademberek közé tartoztak – magyarázta Thom. – Tudok róluk néhány remek dalt. Szóval a hozzájuk tartozó törzsek mindig tűzpirosra festették a vezérük bőrét, hogy feltűnőbb legyen.

Mat nagyot harapott a sajtjából.

– Ostoba bolondok! Kifestették pirosra a vezérüket? De hiszen akkor a csatatéren minden katona rá vadászott volna!

– Pontosan ez volt az egész lényege – vágta rá Thom. – Kihívás a javából. Hát nem érted? Különben hogy a csudában találhatták volna meg az ellenségei, hogy összemérjék az erejüket vele?

Mat felhorkant.

– Én pár katonámat pirosra festettem volna, hogy elterelje az ellenség figyelmét rólam, az íjászaimnak meg megparancsoltam volna, hogy a nyilaikkal lőjék szitává az ellenség vezetőjét, miközben a túloldalon mindenki csak azzal foglalkozott, hogy fülön csípje azokat a cimborákat, akikről azt hitték, ők vezetik a seregemet.

– Na most az a nagy helyzet – válaszolta Thom, miután belekortyolt a sörébe –, hogy Vérontó Villiam is pontosan ezt tette a banathok elleni első és egyben utolsó csatája során. Erről szól a Száz nap legendája című dal. Zseniális hadicsel volt. Igencsak megleptél azzal, hogy ismered ezt a dalt. Kevesen hallották. Az a csata pedig olyan régen történt, hogy a legtöbb történelemkönyv még csak meg sem említi.

Valami oknál fogva Mat illata elárulta, hogy hirtelen nyugtalanná vált.

– Azt akarod mondani, hogy célpontokká váltunk? – szólalt meg Perrin.

– Amit mondani akarok, az nem más, mint hogy egyre nehezebb elrejteni benneteket, fiúk – felelte Thom. – Bárhova mentek, ott zászlók jelzik az érkezéseteket. Az emberek rólatok beszélnek. Félig-meddig még azt is le merném fogadni, hogy mind ez idáig csupán azért maradtatok életben, mert a Kitaszítottak nem tudták, hogy hol találnak benneteket.

Perrin bólintott. Eszébe jutott a kelepce, amelyik kis híján végzetesnek bizonyult a hadserege számára. Közeledett az éjszakai orgyilkosok ideje.

– Akkor mitévő legyek?

– Mat minden éjjel másik sátorban alszik – magyarázta Thom. – Néha pedig bent a városban. Valami hasonlót kéne tenned. Grady ugye tud Kapukat csinálni? Mi lenne, ha minden éjszaka nyitnátok egyet a sátrad belsejéből? Kiosonnátok rajta, és valahol másutt aludnátok. Reggel persze visszatérnétek. Mindenki más azt hinné, hogy bent alszol a sátorban. Ha az orgyilkosok lecsapnak, te nem vagy odabent.

Perrin töprengve bólintott.

– Még ennél is jobb volna, ha bent hagynék öt vagy hat feszülten figyelő aielt. Hogy ott várjanak.

– Perrin, ez aztán a körmönfont gondolkodás! – biccentett Mat elismerően. Valósággal ragyogott. – Sokat javultál, drága barátom.

– Megpróbálom dicséretnek tekinteni a megjegyzésedet – felelte Perrin. Rövid szünet után hozzátette: – Elég nehéz lesz.

Thom nevetni kezdett.

– Amúgy Matnek igaza van. Tényleg megváltoztál. Mi történt azzal a halk szavú, bizonytalan fiúval, akinek segítettem megszökni a Folyóközből?

– Átgázolt a kovácsműhely parazsán – felelte Perrin halkan.

Thom bólintott. Úgy tűnt, hogy értette.

– Na, és mi legyen veled, Mat? – kérdezte Perrin. – Hogyan segíthetnék neked? Mi lenne, ha a sátrak között Utazhatnál?

– Nem kell. Jól vagyok én így is.

– Hogyan fogod megvédeni magadat?

– A rengeteg eszemmel.

– Micsoda? Már észt is árulnak a városban? – csodálkozott Perrin. – Éppen ideje, hogy bevásárolj.

– Miért van az, hogy mostanában mindenki kétségbe vonja a képességeimet? – méltatlankodott Mat. – Bízzál bennem, nem lesz semmi bajom! Alkalomadtán emlékeztess arra, hogy meséljem el, mi történt azon az éjszakán, amikor rájöttem, hogy bármilyen kockajátékot meg tudok nyerni, ha akarom. Nagyon jó kis történet. Vannak benne hidak. Meg nagy esések. Egy híd minimum.

– Mi lenne, ha most mesélnéd el? – kérdezte Perrin.

– Ez nem a megfelelő időpont. Egyébként se nagyon számít. Na figyelj, nemsokára indulnom kell!

Thom szagába izgalom vegyült.

– Perrin, ugye tudsz kölcsönadni egy Kaput? – kérdezte Mat. – Annyira rossz, hogy itt kell hagyni a seregemet. Egyszerűen vigasztalhatatlanok lesznek nélkülem. Viszont legalább lesznek sárkányaik, hogy felrobbantsák a dolgokat.

– De hova is mész tulajdonképpen? – kérdezte Perrin.

– Azt hiszem, ideje erről is beszámolnunk – felelte Mat. – Ugyanis pontosan ezért akartam találkozni veled, eltekintve persze attól, hogy igen nagy élvezetet jelentett számomra meghallgatni a kalandjaidat. Hát persze.

Közelebb hajolt a barátjához.

– Perrin, Moiraine életben van.

– Micsoda?

– Így igaz – erősködött Mat. – Vagy legalábbis ezt gondoljuk. Levelet küldött Thomnak. Azt állítja, hogy előre látta: meg kell küzdenie Lanfearral, és azt is tudta, hogy… Na szóval, lényeg a lényeg, van az a torony innen nyugatra, az Arinelle-folyó partján. Fémből készítették az egészet. Úgy hívják, hogy…

– A Ghenjei-torony – vágott a szavába Perrin halkan. – Igen, tudok róla.

Mat nagyot pislogott.

– Tényleg? Égjek meg a Fényben! Mikor jártál iskolába?

– Csak pár dolgot hallottam róla. Mat, az a hely gonosz.

– Na szóval, Moiraine ott van bent – legyintett a barátja. – Fogoly. Én meg ki akarom hozni. Le kell győznöm a kígyókat és a rókákat. Szemét, csaló banda.

– A kígyókat és a rókákat? – kérdezte Perrin.

Thom bólintott.

– A gyerekek társasjátékát a toronyban élő lényekről nevezték el. Legalábbis azt hisszük.

– Találkoztam velük – szólalt meg Mat. – És akkor… na, mindegy. Most tényleg nincs időnk erről mesélni.

– Ha odamentek, hogy megmentsétek – nézett rá Perrin –, akkor talán nekem is mennem kéne. Vagy legalábbis veletek küldenem az egyik asha'mant.

– Örömmel elfogadom a felajánlott Kaput! – vágta rá Mat. – Te viszont nem jöhetsz, Perrin. Moiraine ezt világosan leírta a levelében. Csak hárman mehetnek, és már meg is van, ki lesz az a három.

Elhallgatott.

– Tudod, Olver amúgy is ki fog belezni, amiért nem viszem el magammal.

– Mat! – szólalt meg Perrin fejcsóválva. – Tisztára összevissza beszélsz.

A barátja nagyot sóhajtott.

– Na, akkor most el fogom mondani neked az egész történetet.

A söröskancsó felé fordult.

– Amihez viszont jóval több innivalóra lesz szükségünk, és nem árt, ha szólsz Gradynek, hogy még maradsz egy darabig…

Negyvenhetedik fejezet

Az Avendesora közelében

Még egy utolsó lépés, és Aviendha már ki is ért az üvegoszlopok erdejéből. Mélyen beszívta a levegőt, és hátrapillantott. Az útra, amin végigjött.

Rhuidean központi tere lélegzetelállító látványt nyújtott. A tér kellős közepétől eltekintve tükörsima, fehér kőtömbök sora borította az egész területet. Középen hatalmas fa tornyosult az égre. Hosszú ágait széttárta, mintha csak magához akarta volna ölelni a napot. Az óriási fa makulátlansága egyszerűen megmagyarázhatatlannak tűnt. A maga természetes módján tökéletesen szimmetrikus volt. Egyetlen ága sem hiányzott, és a lombozatában sehol sem tátongott nyílás. A látvány azért pedig különösen megragadó volt, mert amikor Aviendha utoljára látta a fát, az egy megfeketedett, összeégett csonknak tűnt csupán.

Miközben szerte a világban a többi növény magyarázat nélkül haldoklott, ez itt meggyógyult, és sokkal hamarabb magára talált, mint ahogy azt bárki is lehetségesnek gondolta volna. A levelei megnyugtatóan susogtak a szélben. Bütykös gyökerei úgy simultak a talajra, mint egy bölcs öregember ráncos ujjai. Aviendha legszívesebben letelepedett volna, hogy sokáig élvezze a pillanat egyszerű békességét.

Úgy tűnt, mintha ez a fa szolgált volna minden más fa mintaképéül. Mintha csak róla mintázták volna az összes ilyen felséges növényt. A legendák az Avendesora néven emlegették. Ez az elnevezés annyit jelentett, hogy „az Élet Fája”.

Minden oldalról üvegoszlopok vették körül. A sok száz oszlop koncentrikus gyűrűket formált. A vékony, karcsú hengerek egészen magasra felnyúltak az ég irányába. Amíg a középen álló Avendesora teljesen és tisztán természetesnek tűnt, addig ezek az oszlopok legalább ugyanilyen mértékben természetellenesnek látszottak. Annyira vékonyak és magasak voltak, hogy az ember azt várta volna, az első széllökés a porba dönti őket. Ugyanakkor viszont nem tűntek torz tákolmányoknak, csupán sugárzott belőlük, hogy mesterségesen hozták létre valamennyit.

Amikor Aviendha napokkal korábban először lépett a térre, számos fehér ruhás gai'saint pillantott meg, akik nagy gonddal összeszedték a lehullott faleveleket és ágakat. A lányt meglátva azonnal távoztak. Lehet, hogy Rhuidean átalakulása óta ő volt az első, aki végig akart menni az üvegoszlopok között? A saját törzse senkit sem küldött ide, és azt is biztosra vette, hogy hallott volna arról, ha valamelyik másik törzs képviselője látogatott volna el Rhuideanba. Kivéve persze a shaidókat, ám ők elutasították mindazt, amit Rand eléjük tárt az aielek múltjáról. Aviendha úgy vélte, hogy az esetleg ide látogató shaidók nem tudták volna elviselni azt, amit megmutattak nekik. Eljutottak volna az üvegoszlopok középpontjába, ahonnan soha többé nem tértek volna vissza.

Ő elkerülte ezt a sorsot. Életben maradt. Pontosan azokat a dolgokat látta, amire számított. Szinte már csalódott is volt emiatt.

Nagyot sóhajtott és odalépett az Avendesora törzséhez. Felpillantott a magasba, az ágak szövevényére.

Valamikor ezen a téren halomban álltak a ter'angeralok. Rand először itt fedezte fel azt a kulcsot, amivel azután megtisztította a saidint. A rengeteg ter'angreal már rég eltűnt. Közülük számosat Moiraine lefoglalt a Fehér Torony számára. A maradékot pedig alighanem a környéken élő aielek vitték el. Csupán a fa maradt itt, az oszlopok, meg a három gyűrű, amin keresztülmentek az ide érkező nők. Azok, akik a tudós asszonyok tanítványai akartak lenni.

Aviendha részben emlékezett, hogy miket tapasztalt, miközben keresztülhaladt a gyűrűkön. Megismerhette az életét. Számos lehetséges életet. Az emlékezete azonban csupán emlékfoszlányokat és darabkákat őrzött meg. Azt, hogy szeretni fogja Randet, és hogy asszonytársai lesznek. Arra is emlékezett, hogy egyszer majd visszatér ide, Rhuideanba. Ezzel mindig is tisztában volt, míg más emléktöredékei csak akkor keltek ismét életre az elméje mélyén, amikor újra kilépett a tér köveire.

Keresztbe tett lábbal ült a fa két hatalmas gyökere között. A lágy szél megnyugtatóan zúgott. A száraz levegő és a Háromszoros Föld ismerős, poros illata felidézte a gyermekkora emlékeit.

Nagyon is figyelemre méltó utat tett meg az oszlopok között. Számított arra, hogy feltárulnak majd előtte az aielek örökségének a titkai. Talán még annak a napnak is a szemtanúja lehet, amikor a népe úgy döntött, hogy megragadja a lándzsát és harcolni fog. Arra számított, hogy átélheti a nemes döntést, amelyik lehetővé tette az alacsonyabb rangú Levél Útjánál sokkal nemesebb életmód kialakulását.

Nagyon is meglepődött azon, hogy milyen hétköznapi, szinte már véletlen módon került sor a nagy eseményre. Az első döntés nem volt valami lenyűgöző. Egy olyan férfi hozta meg, aki nem akarta megengedni, hogy legyilkolják a családját. Dicsőséget jelent, ha valaki meg akarja védeni a többieket. Ez a férfi azonban nem a dicsőségre vágyva hozta meg a döntését.

Aviendha hátradőlt és a fejét megtámasztotta a fa törzsével. Az aielek kiérdemelték a Háromszoros Földön rájuk mért büntetést. Nemzetként igenis tohhal tartoztak az aes sedaioknak. Útja során mindent látott, amire számított. Mégis számos olyan dolog nem tárult a szeme elé, amelyeket a reményei szerint látnia kellett volna. Az aielek a jövőben is évszázadokon át el fognak jönni erre a helyre. Ugyanúgy, ahogy az elmúlt századok során tették. Mindegyikük olyan dolgokról fog értesülni, amit ma már egyszerűen mindenki tudott.

Ez a gondolat mélységes nyugtalansággal töltötte el.

A magasba pillantott. Az ágak remegni kezdtek a szellőben és több falevél is aláhullott. Lassan felé lebegtek. Az egyik falevél végigsimította az arcát, mielőtt megpihent volna a kendőjén.

Most már nem volt igazi kihívás, ha valaki végigment az üvegoszlopok között. Eredetileg ez a ter'angreal igazi megmérettetésnek bizonyult. Kiderült, hogy a lehetséges vezető valóban képes-e megismerni és elfogadni az aielek legsötétebb titkát. Hajadonként Aviendhának be kellett bizonyítania, hogy erős és kitartó. A tudós asszonyok kiválasztása során a jelölt érzelmeit és elméjét tették próbára. A hosszú folyamatra Rhuidean tette fel a koronát. Itt került sor a végső megmérettetésre. A kitartás próbájára. Ez a próba azonban mára már semmivé foszlott.

Egyre inkább megbizonyosodott arról, hogy ostobaság csak azért ragaszkodni a hagyományokhoz, mert azok hagyományok. A jó hagyományok – az erős aiel hagyományok – megtanították a ji'e'toh útjait. Megtanították, hogyan maradhat életben az ember.

Felsóhajtott és felkelt. Az oszlopok erdeje úgy nézett ki, mint a megfagyott víz furcsa vonalai, amelyeket az előző télen odaát a vízföldeken látott. Elayne jégcsapoknak nevezte őket. Ezek az oszlopok azonban alulról növekedtek fölfelé. Csodálatos alakjuk az ég felé mutatott. Igazi hatalom áradt belőlük. Szomorú lesz, ahogy majd elveszítik minden jelentőségüket.

Ekkor azonban valami az eszébe jutott. Mielőtt eljött volna Caemlynből, Elayne társaságában figyelemre méltó felfedezést tett: egészen különleges képességről tett tanúbizonyságot. Ennek segítségével azonosítani tudta a ter'angrealokat. Akkor talán most azt is meg tudná állapítani, hogy mi volt ezeknek az üvegoszlopoknak a céljuk? Csak nem az aielek kedvéért készítették őket, ugye? A különösen hatalmas dolgok legtöbbje az idők legmélyén, az ősi korokban keletkezett. Az oszlopokat valószínűleg még a legendák korában alkották meg. Itt pusztán arra használták őket, hogy megmutassák az aieleknek az igazi múltjukat.

Csupán egészen keveset tudhattak a ter'angrealokról. Az ősi aes sedaiok vajon tényleg úgy értették ezeket a különös tárgyakat, ahogy ő is tisztában volt azzal, pontosan miként működik az íj vagy a lándzsa? Vagy esetleg magukat az ősi mestereket is lenyűgözte a megalkotott tárgyak csodája? Az Egyetlen Hatalom sok csodát, sok titkot ígért. Aviendha még akkor is gyermekded lelkesedést érzett, ha olyan fonatokat hozott létre, melyeket korábban rengetegszer elgyakorolt.

Odalépett a legközelebbi üvegoszlophoz. Gondosan figyelt arra, hogy ne lépjen be a gyűrű belsejébe. Ha megérintené az egyik rudat, akkor talán a képessége segítségével megtudhatna valamit róluk. Veszedelmes dolognak számított a ter'angrealokkal kísérletezni, ám ő már keresztüljutott rajtuk, és megúszta károsodás nélkül.

Habozva előrehajolt, és az ujjával megérintette az egyik karcsú, üvegesen csillogó tárgy felszínét. Nagyjából egylábnyi átmérőjű lehetett. A lány becsukta a szemét, és megpróbálta megérteni, hogy mi is volt valójában a tárgy feladata.

Megérezte az oszlop erőteljes auráját. Sokkal nagyobb erő lüktetett benne, mint bármilyen olyan ter'angrealban, amelyeket Elayne társaságában vett kézbe. Ezek az oszlopok mintha valósággal… valahogy éltek volna. Mintha ő képes lett volna megérezni általuk egy tudatot.

Libabőrös lett. Akkor most ő érintette meg az oszlopot, vagy az oszlop érintette meg őt?

Megpróbálta felmérni a te'angrealt ugyanúgy, ahogy azt korábban már számos alkalommal tette. Ez azonban lenyűgözően hatalmas volt. Érthetetlen, mint maga az Egyetlen Hatalom. Aviendha hörögve beszívta a levegőt. Kezdte elveszíteni a tájékozódó képességét, mert olyan hatalmas súlyt érzett. Mintha csak váratlanul belezuhant volna egy mély, sötét verembe.

Kinyitotta a szemét és elrántotta a kezét. A tenyere remegett. Ez a feladat meghaladta az erejét. Olyan volt, mint egy rovar, amelyik megpróbálta felmérni egy hegység tömegét. Vett egy mély lélegzetet, hogy visszanyerje az önuralmát, aztán megcsóválta a fejét. Itt már nem akadt más tennivalója.

Elfordult az üvegoszlopoktól és lépett egyet.

Malidra volt. A tizennyolc éves lány annyira véznának tűnt, mintha jóval fiatalabb lett volna a saját koránál. Hason kúszott a sötétben. Óvatosan. Csendben. Nagyon veszélyes volt ennyire megközelíteni a fénygyújtókat. Az éhség azonban vakmerővé tette. Ahogy mindig is.

Hideg éjszaka borult a kietlen tájra. Malidra hallott arról, hogy a távoli hegyek mögött a föld mindig zöld és mindenütt megterem az étel. Nem hitte el ezeket a hazugságokat. A hegyek csupán szaggatott vonalnak tűntek a látóhatáron. Éles fogaknak. Ki tudna felmászni olyan magasra?

Talán a fénygyújtók. Hiszen többnyire abból az irányból jöttek. A táboruk ott feküdt a lány előtt. Valósággal ragyogott a sötétben. A fény túl egyenletes volt ahhoz, hogy tűz lehetett volna. Azokból a labdákból áradt, amelyeket mindig magukkal hordtak. Malidra lekuporodva, szinte négykézláb folytatta az útját. Mezítláb volt. Csupán a Nép néhány tagja tartott vele. Férfiak és nők. Mocskos arcú, kócos hajú alakok. A férfiak szakálla is kócos volt.

Nem akadt rajtuk két egyforma ruhadarab. Rongyos nadrágok és szövetfoszlányok, amelyek valamikor talán ingek lehettek. Bármit hajlandóak lettek volna magukra venni, hogy távol tartsák a nap sugarait. Mert a nap gyilkolt, egész gyakran. Malidra három nővére már nem élt. Kettőjükkel a nap és az éhség végzett, a harmadikkal pedig egy kígyó marása.

Malidra azonban életben maradt. Remegett, de akkor is élt. Rájött, hogy az lesz a legjobb, ha a fénygyújtók nyomában jár. Ez igencsak veszélyes volt, ám eltompult elméje már nem nagyon figyelt fel a veszélyre. Ennek pedig az volt az oka, hogy a környezetében gyakorlatilag bármi a halálát okozhatta.

Elosont egy bokor mellett. Szemmel tartotta a fénygyújtók őreit. A két őrszem hosszú, pálcára emlékeztető fegyvert tartott a kezében. Malidra egyszer talált egy hasonlót a holttest mellett, de képtelen volt rávenni arra, hogy a rúd bármit is tegyen. A fénygyújtók igazi varázslók voltak. A varázserejüknek köszönhették az ételüket és a fényeiket. Ez a mágia tartotta őket melegen a metsző éjszakai hidegben.

A két férfi furcsa öltözéket viselt. A nadrágjuk túlságosan jól illett rájuk. A kabátjukat zsebek és csillogó fémdarabok borították. Mind a kettőjüknek volt kalapja, bár az egyik hátravetette a hátára a sajátját. A fejfedőt vékony bőrszíj tartotta. Beszélgettek. Nem olyan volt a szakálluk, mint a Nép fiainak. Sötétebb volt a szőrük.

A Nép egyik tagja túl közel merészkedett, Malidra pedig rásziszegett. Az asszony gyilkos pillantással válaszolt, de azért arrébb mászott. Malidra a fény peremén maradt. A fénygyújtók nem látják majd meg. A furcsa, ragyogó gömbjeik miatt rosszul láttak a sötétben.

Megkerülte a hatalmas szekerüket. Nem volt szükségük lovakra. Csak a szekérre. Ez is elég nagy volt ahhoz, hogy egy tucatnyi ember elférjen benne. Egészen hatalmas kerekeken gördült, amelyek majdnem olyan szélesek voltak, mint amilyen magasra Malidra megnőtt. Nappal a varázserő hajtotta őket. A lány hallotta – a halkan, szűkszavúan beszélgető társaitól, a Nép tagjaitól –, hogy keleten a fénygyújtók hatalmas országutat építenek. Átszelik vele a pusztát. Különös fémdarabokat fektettek hozzá a talajra. Ezek túl nagyok voltak ahhoz, hogy felemeljék őket. Igaz, Jorshem megmutatta azt a hatalmas szöget, amit a közelükben talált. A segítségével le tudta kaparni a húst a csontról.

Nagyon régóta nem evett rendesen. Azóta nem lakott jól, hogy két évvel korábban sikerült álmában meggyilkolniuk azt a kereskedőt. Még mindig emlékezett a csodálatos lakomára. Felzabálták az áldozatuk összes készletét. Annyit ettek, hogy megfájdult a hasuk. Az volt ám a különös érzés! Csodálatos, de egyben fájdalmas.

A legtöbb fénygyújtó túl óvatos volt ahhoz, hogy Malidra végezhessen velük, amikor aludtak. Amikor ébren voltak, nem mert rájuk támadni. Egyetlen pillantásuk elég volt ahhoz, hogy egy hozzá hasonló gyenge lány egyszerűen semmivé váljon.

Nyugtalanul megkerülte a hatalmas szekeret. A nép néhány tagja követte. Hátulról közelítették meg a tábort. És valóban, a fénygyújtók ide dobták azt a maradékot, amit meghagytak az előző étkezésükből. Malidra sietve odakúszott. Turkálni kezdett a szemétben. Húscafatokat és zsíros darabkákat is talált. Mohón lecsapott rájuk. Gyorsan a szájába tömte a kincset, mielőtt a többiek észrevehették volna. A fogai között megcsikordult a mocsok és a föld, de a hús akkor is étel volt. Sietve tovább turkált a szemétben.

Vakító fény csapott le rá. Megdermedt. A keze félúton volt a szája felé. Két társa kiáltozni kezdett és elrohant. Ő is menekülni próbált, de elbotlott. Hangos sziszegést hallott. A fénygyújtók fegyverének ilyen a hangja. Valami hátba vágta. Úgy érezte, mintha megdobták volna egy kisebb szikladarabbal.

Összeesett és váratlanul elborította az éles kín. A fény némileg elhalványult. Pislogni kezdett, miközben érezte, hogy az élete lassan kicsöpög, kifolyik a testéből.

– Mondtam neked! – méltatlankodott egy hang.

Két árnyék jelent meg a fény előtt. El kell menekülnie! Megpróbált felemelkedni, de csak gyenge rángatózásra futotta az erejéből.

– Vér és korom, Flern! – hallatszott egy másik hang. Az árnyalak letérdelt Malidra mellé. – A kis szerencsétlen. Hiszen csak egy gyerek. Semmi rosszat nem csinált.

Flern felhorkant.

– Semmi rosszat? Egyszer a saját szememmel láttam, hogy ezek a férgek megpróbálták elvágni egy alvó nyakát. Azért, hogy megszerezzék a szemetét. Rohadt élősködők!

A másik viszont a lányra nézett. Malidra megpillantotta a komor arcot. A szeme csillogott. Mint két csillag. A férfi felsóhajtott és felkelt.

– Legközelebb elássuk a szemetet.

Elindult vissza, a fény irányába.

A másik férfi, Flern némán figyelte őt. Mi borította be a kezét? Csak nem a vére? Olyan meleg volt, mint a víz, amelyre túl sokáig tűzött a nap fénye.

A halál nem lepte meg túlságosan. Élete tizennyolc évét leginkább azzal töltötte, hogy a pusztulásra készült.

– Mocskos aiel! – morogta Flern, amikor a lány előtt elsötétedett a világ.

Aviendha lába nagyot csattant a tér kockakövén. Döbbenten felpillantott. A nap már egészen más helyen volt az égen, mint az előbb. Órák teltek el.

Mi történhetett? A látomás elképesztően életszerűnek tűnt. Pont olyan volt, mint amikor tanúja lehetett a népe múltjának. Nem értette az egészet. Lehet, hogy még jobban hátrajutott a múltban? Talán a legendák korában járt volna? Erre utaltak azok a különös gépek, ruhák és fegyverek. Ugyanakkor viszont a Háromszoros Földet látta.

Halványan még emlékezett arra, hogy Malidra volt. Nem felejtette el az éhezés, a dögevés, a gyűlölet és a félelem éveit. A fénygyújtókat. Emlékezett a halálára. A borzalomra. A tehetetlenségre és a vérzésre. A kezét borító meleg vérre… Rosszullét környékezte. A tenyerét a homlokára tette. Nem a halál miatt lett rosszul, nem azért vált nyugtalanná. Egyszer mindenki felébred az álomból, és bár ő nem vágyott az ébredésre, ugyanakkor nem is félt tőle. Nem. Ez a látomás azért volt annyira iszonyatos, mert teljes mértékben hiányzott belőle az önérzet és a becsület. Éjszaka embert ölni, hogy élelmiszert szerezzenek? Félig megrágott húsdarabokat kikaparni a mocsokból? Rongyokat hordani? Az a lány jobban hasonlított egy állatra, mint egy emberre!

Akkor már inkább a halál. Lehetetlen, hogy ilyenek lettek volna az aielek távoli, régi ősei! A legendák korának aielei békés, köztiszteletnek örvendő szolgák voltak. Hogy a pokolba lehettek akkor korábban ilyen dögevők?

Lehet, hogy csupán az aielek parányi töredéke élt így. Vagy talán az az ismeretlen férfi tévedett. Egyetlen látomásból lehetetlen lett volna megtudni az igazat. De miért látta mindezt?

Habozva ellépett az üvegoszlopoktól. Semmi sem történt. Nem támadt újabb látomása. Elbizonytalanodott és elindult kifelé.

Pár lépés után azonban megállt.

Tétován megfordult. Az alkonyi fényben csendesen és elhagyottan sorakoztak az oszlopok. Mintha csak valamilyen láthatatlan energia zsibongott volna bennük.

Vagy talán valami más is?

A legutóbbi látomás mintha semmiben sem kapcsolódott volna azokhoz, amelyeket korábban átélt. Ha ismét besétálna az oszlopok közé, akkor azok még egyszer bemutatnák mindazt, amit korábban látott? Vagy… lehet, hogy esetleg valamit megváltoztatott a képességével?

A Rhuidean megalapítása óta eltelt évszázadok során azok az oszlopok megmutatták az aieleknek azt, amit tudniuk kellett önmagukról. Az aes sedaioknak megvolt a maguk oka arra, hogy itt helyezzék el őket. Vagy talán nem? Lehet, hogy egyszerűen lerakták a ter'angrealt, és hagyták, hogy azt tegyen, amit csak akar? Tisztában voltak azzal, hogy bölcsebbé teszi azokat, akik belépnek az oszlopsorok közé?

Aviendha fülét betöltötte a falevelek suttogása. Azok az oszlopok ugyanolyan kihívás elé állították, mint a lándzsáját szorító ellenséges harcos. Ha újra belépne közéjük, akkor talán sohasem jöhetne elő. Ezt a ter'angrealt senki sem használhatta kétszer. Tilos volt. Egyszer keresztül lehetett menni a gyűrűkön, egyszer pedig az oszlopok között.

Ő azonban azért jött, hogy megismerje az igazságot. Nem távozhat nélküle. Megfordult és mély lélegzetet véve odament az oszlopsor pereméhez.

Aztán pedig belépett.

Norlesh volt. A melléhez szorította legkisebb gyermekét. Száraz szél rángatta a kendőjét. A csecsemő, Garlvan nyöszörögni kezdett, ám ő elcsitította, amíg a férje a külvilágiakkal beszélt.

Egész közel álltak a külvilágiak egyik falujához. A kunyhókat a hegyek lábánál építették fel. Az idegenek színes ruhát, furcsa szabású nadrágot és gombokkal zárható inget viseltek. Az érc miatt jöttek. Hogy a csudába tarthatták annyira értékesnek a köveket, hogy átjöttek miatta a hegyek innenső oldalára? Miért hagyták ott ételben és vízben gazdag, csodálatos földjüket? Miért jöttek ide, ahol nincsenek gyertyák nélkül is ragyogó, fényárban úszó épületek, és lovak nélkül is gyorsan mozgó szekerek?

A vállkendő megcsúszott, mire ő megragadta és a helyére húzta. Új kendőre volt szüksége. A régi nem egyszerűen tönkrement, de már a cérnája is elfogyott, nem tudta megfoltozni. Garlvan halkan vinnyogott az ölelésében. A másik életben maradt gyermeke, Meise a szoknyáját fogta. A kislány hónapok óta nem szólalt meg. Azóta, hogy a bátyjával végzett a kimerültség.

– Könyörgök! – hallotta a férje, Metalan hangját.

Három külvilági állt előtte. A két férfi ugyanúgy nadrágot viselt, mint a nő. Keménykötésű alakok voltak, nem úgy, mint azok a finom arcvonású, túlságosan is puha selymekbe burkolózó többiek. Nem olyanok, mint azok, akik néha megvilágosultaknak nevezték magukat. Ezek hárman közönséges emberek voltak.

– Könyörgök! – ismételte meg Metalan. – A családom…

A férje jó ember volt. Legalábbis valamikor, amikor még erős volt és kitartó. Mostanra mintha csak az egykori fiatalember halvány árnyéka lett volna. Lesoványodott. Egykor szikrázóan kék szeme egyre többször meredt a semmibe. Rémálmok gyötörték. Azóta, hogy alig másfél év alatt tehetetlenül végig kellett néznie három gyermeke pusztulását. Bár Metalan jó fejjel magasabb volt a külvilágiaknál, mégis meghunyászkodott előttük.

A külvilágiak vezetője, a bozontos szakállú, becsületes arcú férfi megrázta a fejét. Visszaadta Metalannak a kövekkel teli zsákját.

– A Hollók Császárnője – járja át tüdejét örökké az élet levegője! – megtiltotta. Tilos kereskedni az aielekkel. Már azért is elveszíthetjük az engedélyünket, mert szóba álltunk veled.

– Nincs mit ennünk! – könyörgött Metalan. – A gyerekeim éheznek. Ezekben a kövekben ott van az érc. Tudom, hogy pontosan az a fajta, mint ami nektek is kell. Heteken át gyűjtöttem őket. Csak egy kis ételt adjatok! Valami keveset! Könyörgök!

– Sajnálom, barátom! – felelte a külvilágiak szószólója. – Nem éri meg azt, hogy összetűzzünk miatta a hollókkal. Menjetek az utatokra! Nem akarunk semmi bajt.

A hátuk mögül további külvilágiak bukkantak fel. Az egyiknél bárd volt, kettőnél pedig sziszegő rúd.

A férje valósággal összeomlott. Napokon át utaztak ide, és előtte heteken át gyűjtötte a köveket. Most pedig semmi. Megfordult és elindult vissza Norlesh felé. A messzeségben lassan lenyugodott a nap. Amikor odaért melléjük, a nő és a kislány is felzárkózott mellé. Távolodni kezdtek a külvilágiak táborától.

Meise halkan vinnyogni kezdett, de egyik felnőtt sem tudta rászánni magát arra, hogy felvegye a kislányt. Egy jó órányira a külvilágiak táborától a férje talált egy kisebb mélyedést a szikla árnyékában. Bebújtak oda, de nem gyújtottak tüzet. Nem volt mit meggyújtaniuk.

Norlesh sírni akart. Csak hát… nehezére esett bármit is érezni.

– Annyira éhes vagyok! – suttogta.

– Reggel majd csapdába ejtek valamit – ígérte a férj, és felnézett a csillagokra.

– Napok óta semmit sem fogtunk – figyelmeztette az asszony.

A férfi nem válaszolt.

– Most akkor hogyan tovább? – suttogta Norlesh. – Tava nagyanyám ideje óta földönfutók vagyunk. Az egész népünk. Ha összegyűlünk, megtámadnak. Ha elindulunk a pusztába, akkor meg meghalunk. Nem kereskednek velünk. Nem engednek át a hegyek túlsó oldalára. Most akkor mitévők legyünk?

A férje válaszul lefeküdt a földre és hátat fordított.

Ekkor végre már tudott sírni. Csendben és keveset. A könnyek végigcsorogtak az arcán, amikor kioldozta az ingét, hogy megetesse Garlvant. Igazából már nem volt teje, amivel megszoptathatta volna.

A kisfiú mozdulatlan maradt. Nem kezdett el szopni. Az anyja megemelte a parányi testet és rájött, hogy a fia már nem lélegzik. Útközben a gyerek meghalt, és ő nem vette észre.

A legrémisztőbb mégis az volt az egészben, hogy csak a legnagyobb nehézség árán sikerült rávennie magát arra, hogy szomorú legyen a gyerek halála miatt.

Aviendha lába a kockakövön csattant. Körülötte az üvegoszlopok a szivárvány minden színében tündököltek. Úgy tűnt, mintha csak egy illuminátor tűzijátéka ragyogta volna körbe. A nap magasan tündökölt az égen. A felhőtakaró figyelemre méltó módon eltűnt.

Aviendha legszívesebben örökre hátat fordított volna ennek a térnek. Készen állt arra a tudásra, hogy az aielek valamikor a Levél Útját követték. Az a tudás nem volt különösebben zavarba ejtő. Nemsokára megfizetik a tartozásukat.

De hát ez? Ezek a szétszórt és lepusztult fattyúk? Hát miért nem védik meg magukat? Miért koldulnak? Miért nem tudják, hogyan lehet megélni a földjük adományaiból? Alig bírta elviselni a gondolatot, hogy ilyen alantas teremtések voltak az ősei. Nagyon, de nagyon jó volt, hogy Rand al'Thor ezt a múltat nem fedte fel az aielek előtt.

Elmenekülhetne innen? Elfuthatna a térről, hogy ne legyen több látomása? Ha még ennél is szörnyűbb dolgokat lát, akkor majd nem tud megbirkózni a szégyennel. Sajnos azonban nagyon is pontosan tudta, csak egyetlen irányba vezet a kiút. Hiszen már elindult rajta.

Összeszorította a fogát és előbbre lépett.

Tava volt. Tizennégy évesen, sikítva rohant ki az éjszakába a lángban álló házból. Tűzbe borult az egész völgy. A hatalmas, meredek falú szakadék. A lassan növekvő település valamennyi házát felgyújtották. Az éjszakai sötétben a rémálmokból szabadult, kígyózó nyakú, széles szárnyú szörnyetegek repkedtek. A hátukon ülő lovasok íjat, lándzsát és azokat a különös, sziszegve gyilkoló új fegyvereket tartották a kezükben.

Tava sírni kezdett. A családját kereste, de az otthonukban mindent elsodort a zűrzavar és a káosz. Néhány aiel harcos ellenállt, ám ha valaki felemelte a lándzsáját, pillanatokkal később máris holtan zuhant a földre, mert átütötte egy nyílvessző vagy az újfajta fegyverek egyik láthatatlan lövedéke.

A kislány előtt összerogyott egy férfi. A holtteste a mélybe gurult. Tadvishm a Kőkutyák közé tartozott. Már csak néhány harcostársaságnak sikerült fennmaradnia. A legtöbb harcos nem csatlakozott egyetlen társasághoz sem. Azok voltak a fivéreik és a nővéreik, akikkel együtt táboroztak. Ezek a táborok viszont túlságosan is gyakran szétszóródtak.

Ez a falu nagyban különbözött a többitől. Titokban, a pusztaság mélyén építették fel. Hogyan találták meg őket az ellenségeik?

Egy alig kétéves gyerek kezdett el sírni. Tava odarohant hozzá, és felkapta a lángok közeléből. Az összes otthon égett. A fát a legnagyobb nehézség árán szerezték a pusztaság keleti peremén tornyosuló hegyekből.

Szorosan magához ölelte a kisfiút, és továbbrohant a szakadék mélyebb része irányába. Hol lehetett az apja? Hatalmas szárnyak suhogása hallatszott. A következő pillanatban előtte ért földet az egyik hatalmas, pokoli teremtmény. A szárnyai felkavarták a levegőt és Tava szoknyája meglebbent. A szörnyeteg hátán egy félelmetes harcos trónolt. A sisakja olyan volt, mint egy rovar feje. Éles, görbe csáprágók emelkedtek ki belőle. Sziszegő botját a kislány felé fordította. Tava felsikoltott, magához ölelte a kisfiút és becsukta a szemét.

A sziszegő hang elmaradt. Hangos nyögés hallatszott és a kígyófejű bestia felrikoltott. Amikor a kislány kinyitotta a szemét, megpillantotta a külvilági harcossal küszködő alakot. A tűz fénye megvillant az apja arcán. Az ősi hagyományoknak felelően simára borotválták. A szörnyeteg elveszítette az egyensúlyát a két férfi súlya alatt. Mindkettőjüket ledobta a porba.

Néhány pillanattal később csak az apja kelt fel. Az ellenség kardját tartotta a kezében. A fémdarabot sötét folyadék borította. Az ellenség nem mozdult. A hátuk mögött a szörnyeteg vonyítva felemelkedett a levegőbe. Tava a tekintetével követte. Jól látta, hogy az állat a társai nyomába ered. A támadók visszavonultak. Megnyomorított embereket és lángban álló házakat hagytak maguk után.

Végignézett a falun. Valósággal görcsbe rándult a borzalomtól. Rengeteg, többtucatnyi holttest feküdt a földön. Úgy tűnt, hogy az ellenség közül egyedül az halt meg, akivel az apja végzett.

– Hozzatok homokot! – kiabálta az apja, Rowahn. – Oltsátok el a lángokat!

A férfi még a többi aiel között is magasnak számított. Ragyogóan vörös haja volt. Régimódi barna és homokszínű ruhát viselt. Csizmáját egészen a térdéig befűzve viselte. Az ilyen öltözék egyértelművé tette, hogy a viselője aiel. Sokan éppen ezért mondtak le róla. Ha valakiről kiderült, hogy aiel, az a halálát jelentette.

Az apjára még a nagyapja hagyta ezt a ruhát. Feladatot is kapott hozzá. „Járj tovább a régi úton! Emlékezz a ji'e'tohra. Harcolj, és ügyelj a becsületre!” Bár csak pár napja volt itt a völgyben, a többiek mégis engedelmeskedni kezdtek, amikor rájuk üvöltött, hogy oltsák el a tüzeket. Tava visszaadta a kisgyereket a hálás anyjának, és ment, hogy segítsen homokot és földet gyűjteni.

Néhány órával később fáradt, véres emberek gyűltek össze a szakadék közepén. Üvegesen csillogó tekintettel bámulták, hogy mi maradt hónapok megfeszített munkájából. Egyetlen éjszaka alatt elpusztították őket. Tava apjánál még mindig ott volt a kard. Azzal irányította az embereket. Az öregek közül néhányan rászóltak, hogy a kard balszerencsét hoz. Miért mondtak ilyesmit? A kard is csak egy fegyver.

– Újjá kell építenünk a házakat – jelentette ki az apja, ahogy végignézett a romokon.

– Újjáépíteni? – kérdezte egy kormos képű férfi. – Elsőként a magtárat gyújtották fel! Nincs mit ennünk!

– Életben maradunk – felelte az apja. – Mélyebbre megyünk a pusztába.

– Már sehová sem mehetünk! – kiáltott fel egy másik. – A Hollók Birodalma üzenetet küldött a távoli országnak. Most már ők is vadásznak ránk a keleti határvidéken.

– Megtalálnak minket, ha bárhol is gyülekezni kezdünk! – kiáltotta a harmadik férfi.

– Ez a büntetés! – magyarázta az apja. – Ki kell tartanunk.

Az emberek némán bámulták. Aztán kettesével, vagy kisebb csoportokban hátat fordítottak és elindultak.

– Várjatok! – kiabálta az apja, és magasba emelte a karját. – Együtt kell maradnunk. Harcolunk! A törzs…

– Nem vagyunk törzs – felelte neki a hamuval borított arcú. – Egyedül több esélyem van az életben maradásra. Elég volt a harcból. Legyőznek, ha szembeszállunk velük.

Az apja leengedte a kardot. A hegye belefúródott a talajba. Tava odaállt mellé. Ijedten figyelte, ahogy a többiek egymás után eltűnnek az éjszakában. A levegőben még mindig sűrű füst gomolygott. A távozó aielek árnyakká váltak. Elnyelte őket a sötét, felkavart porként szétfújta őket a szél. Nem törődtek azzal sem, hogy eltemessék a halottakat.

Az apja lehajtotta a fejét, és elengedte a kardot. A fegyver a hamuval borított földre borult.

Aviendha szeme megtelt könnyekkel. Nem kellett szégyenkeznie azért, hogy elsírta magát a szörnyűség miatt. Félt az igazságtól, és most már nem tagadhatta tovább.

Seanchan portyázókat látott. Rakenek hátán érkeztek. A Hollók Birodalma és az előző látomásokban látott fénygyújtók is seanchanok voltak. Ők azonban csupán a jelenlegi korszak közepe óta léteztek. Azóta, hogy Sasszárny Artur seregei átszelték az óceánt.

Nem a népe régmúltja tárult a szeme elé. A jövőjüket látta.

Amikor először végighaladt az oszlopok között, minden egyes lépéssel mélyebb jutott a múltba. Hátrafelé haladt, a legendák kora felé. Most viszont úgy tűnt, hogy a látomások a jövő egy távoli pillanatában kezdődtek, ahonnan lassan haladt visszafelé a saját korába. Minden egyes látomás egy, vagy két nemzedékkel előzte meg az előzőt.

Könnyáztatta arccal lépett egy nagyot.

Negyvennyolcadik fejezet

A Napudvar

Ladalin volt, a taardad aielek tudós asszonya. Annyira szerette volna megtanulni a fókuszálás művészetét! Kicsit szégyellte, hogy olyasmire vágyott, amihez nem volt meg a képessége. Ennek ellenére sem tagadhatta, hogy mennyire vágyott az Egyetlen Hatalomra.

Bánatosan ült a sátorban. Ha képes lett volna fókuszálni, talán többet is segíthetett volna a sebesülteken. Fiatal maradt volna, hogy vezesse a nemzetségét. Talán még a csontjai sem fájtak volna ennyire. Az öregség iszonyúan elkeserítő, ha az embernek még olyan sok tennivalója akadt.

A sátor falai megmozdultak, ahogy helyet foglaltak a megmaradt nemzetségek főnökei. Ladalinon kívül csupán egyetlen tudós asszony volt idebent, a goshien Mora. Ő sem tudott fókuszálni. A seanchanok rendkívüli elszántsággal minden olyan aielt megöltek vagy elfogtak, aki akár csak a legcsekélyebb mértékben is képes volt megérinteni az Egyetlen Hatalmat. Nem számított, hogy a célpontjuk nő-e vagy férfi.

Szánalomra méltó társaság ült a sátorban. A belépő félkarú fiatal harcos izzó faszénnel teli serpenyőt rakott középre, majd távozott. Ladalin anyja sokat mesélt azokról a napokról, amikor még léteztek a gai'shainok. Az ilyesmi az ő feladatuk volt. Hihetetlennek tűnt, hogy volt korszak, amikor nem volt szükség minden egyes aielre, férfira vagy hajadonra a seanchanok elleni háborúhoz.

Ladalin előrehajolt, hogy göcsörtös ujjait megmelegítse a széndarabok izzásában. Ez a kéz fiatal korában lándzsát markolt. A legtöbb nő harcolt, mielőtt férjhez ment volna. Hogyan maradhatott volna akár csak egyikük is hátra, amikor a seanchanok olyan elképesztő hatékonysággal vetették be a harcosnőiket és a damaneiket?

Nem igazán tudta elhinni az anyja és a nagyanyja koráról szóló történeteket. Az ő egész életében tartott a háború. Kisgyerek korának első emléke az Almoth-alföld elleni támadások voltak. Utána a kiképzés hosszú évei következtek. Sokat harcolt azon a földön, amelyet egykor Tearnek hívtak.

Majd férjhez ment, felnevelte a gyerekeit, de minden idegszálával az összecsapásra összpontosított. Vagy az aielek, vagy a seanchanok győznek. Mind a két fél pontosan tudta, hogy a végén csak az egyikőjük maradhat meg.

Egyre inkább úgy látszott, hogy az aieleknek kell meghátrálniuk. Ez megint csak egy jelentős különbség volt az anyja korszakához képest. Az anyja sohasem beszélt kudarcról. Ladalin élete viszont másból sem állt, mint visszavonulásból és hátrálásból.

A többiek csendben bámultak maguk elé. Három nemzetségfő és két tudós asszony. Ennyien maradtak a Huszonkettek Tanácsából. A fennsík szele megrángatta a sátor oldalát és megdermesztette az öregasszony hátát. Utoljára Tamaav érkezett. Olyan vénségnek tűnt, mint amilyennek Ladalin érezte magát. Az arcát sebhelyek borították, az egyik szemét harcban veszítette el. Leült egy sziklára. Az aielek már rég nem hordtak magukkal szőnyegeket vagy párnákat. Csak a legszükségesebb dolgok szállítására jutott erejük.

– A Fehér Torony elesett – jelentette be. – A felderítőim alig egy órája értesítettek. Megbízom a szavukban.

Tamaav mindig is lényegre törően viselkedett. Jó barátja volt Ladalin évekkel korábban harcban elesett férjének.

– Akkor pedig semmivé foszlott az utolsó reményünk is – szólalt meg Takai, a nemzetségfők legfiatalabbika. Három év leforgása alatt ő volt a miagomák harmadik főnöke.

– Ne beszélj így! – figyelmeztette Ladalin. – Mindig van remény.

– Hátraszorítottak minket ezekhez az átkozott hegyekhez! – ellenkezett Takai. – A siandék és a darynék megsemmisültek. Már csak öt nemzetség maradt, és azok közül az egyik széthullott és szétszóródott. Legyőztek minket, Ladalin.

Tamaav felsóhajtott. Ladalin menyasszonyi koszorút rakott volna a férfi lába elé, ha mind a ketten fiatalabbak lettek és egy másik korszakban éltek volna. A nemzetségének főnökre volt szüksége. A fia még mindig úgy vélte, hogy egyszer ő lesz a vezető, ám amióta a seanchanok elfoglalták Rhuideant, a törzsek nem igazán tudták, hogyan válasszák ki az új vezetőiket.

– Vissza kell vonulnunk a Háromszoros Földre – szólalt meg halkan, anyáskodó hangon Mora. – Bűnhődnünk kell a bűneink miatt.

– Milyen bűnökről beszélsz? – csattant fel Takai.

– A Sárkány békét akart – figyelmeztette a nő.

– A Sárkány magunkra hagyott minket! – ellenkezett Takai.

– Nem vagyok hajlandó egy olyan ember emlékét követni, akit a dédapáim alig ismertek. Nem tettünk esküt arra, hogy betartjuk azt az ostoba megállapodást. Hiszen…

– Béke, Takai – szólalt meg Jorshem.

A harmadik nemzetség vezetője alacsony, sasorrú férfi volt. A nagyapja révén egy kevés andori vér is csörgött az ereiben.

– Most már csak a Háromszoros Földben reménykedhetünk. Elveszítettük a hollók elleni háborút.

A sátorban csend lett.

– Azt mondták, hogy a nyomunkban maradnak – figyelmeztette Takai. – Amikor megadást követeltek, figyelmeztettek minket, hogy ne vonuljunk vissza. Ezt te is tudod. Megfogadták, hogy elpusztítanak minden olyan helyet, ahol csak három aiel is összejön.

– Nem fogjuk megadni magunkat! – jelentette ki Ladalin határozottan. Ha őszinte akart volna lenni magához, akkor kénytelen lett volna beismerni, hogy valójában nem volt ennyire határozott.

– A megadás gai'shainná tenne minket – figyelmeztette Tamaav is a többieket. A férfi ezzel a szóval olyan emberekről beszélt, akik elveszítették a becsületüket. Ladalin anyjának a szájából még egészen mást jelentett ez a kifejezés. – Ladalin, mit tanácsolsz?

Mind a négyen ránéztek. Ladalin a Sárkány véréből származott. Az utolsó vérvonal tagja volt. A másik három vérvonalat kiirtották.

– Ha a seanchanok rabszolgái leszünk, akkor az az aiel nemzet végét jelenti – válaszolta. – Győzni nem győzhetünk, ezért vissza kell vonulnunk. Visszatérünk a Háromszoros Földre, és megerősödünk. Talán a gyermekeink majd harcolhatnak ott, ahol mi nem tudunk.

Újra csönd támadt. Mindannyian tudták, hogy az idős nő túlzott derűlátással beszélt. Az évtizedek óta tartó háború után az aielek egykori létszámának csupán a töredéke maradt meg.

A seanchan fókuszálók könyörtelen hatékonysággal vetették be az erejüket. Bár a tudós asszonyok és a Sárkányvérek is az Egyetlen Hatalom segítségével csatáztak, nem volt elegendő az erőfeszítésük. Azok az átkozott a'damek! Minden egyes elfogott aiel fókuszálót egy idő múlva a saját népe ellen fordítottak.

A háború igazi fordulópontját az jelentette, amikor a többi nemzet is bekapcsolódott. Utána már a seanchanok az irányításuk alá vehették a vízföldi népeket és még több fókuszálót toborozhattak a soraikból. A hollók megállíthatatlannak bizonyultak. Tar Valon bukása után a vízföldek valamennyi birodalma behódolt a seanchanoknak. Már csak a Fekete Torony küzdött ellenük. Az asha'manek azonban csak titokban harcoltak, miután az erődjük évekkel korábban elesett.

Az aielek nem tudtak titokban harcolni. Az árnyékból lecsapni nélkülözött minden tisztességet. Jó kérdés persze, hogy mennyit is ért manapság a tisztesség? Amikor százezrével veszítették el a harcosokat. Cairhien felgyújtása és Illian felprédálása után. A seanchanok húsz évvel korábban szerezték meg az andori harci gépeket. Az aielek évtizedek óta sodródtak a vereség felé. Csupán elképesztően harcias természetüknek köszönhették azt, hogy az ellenállásuk ilyen sokáig eltartott.

– Az egész az ő hibája – jelentette ki még mindig duzzogva Takai. – A car'a'carnnak a dicsőség felé kellett volna vezetni minket, de ő cserbenhagyott.

– Az ő bűne? – kérdezte Ladalin, és életében talán először megértette, hogy miért volt teljesen és tökéletesen hibás ez a vád. – Nem. Csak az aielek felelősek önmagukért. A mi bűnünk, nem pedig a távoli dédapáinké. Elfeledkeztünk arról, hogy kik vagyunk. Nem maradt bennünk tisztesség.

– Elvették tőlünk a tisztességünket – felelte Takai, és nagyot nyögve felállt. – Még hogy a Sárkány népe! Mi jó van abban, hogy az ő népe vagyunk? Lándzsát kovácsoltak belőlünk, legalábbis a legendák szerint. Fegyverré edzettek minket a Háromszoros Földön. A Sárkány aztán felhasznált minket, és utána eldobott. Mit csináljon egy félrehajított lándzsa? Csak a háborút választhatja.

Hát igen, gondolta Ladalin. A Sárkány azt akarta, hogy béke legyen. Úgy vélte, hogy akkor majd boldogok lesznek az aielek. De hogyan lehettek volna boldogok, ha azok a fényverte seanchanok is itt voltak? Ladalin mélyen és elszántan gyűlölte a megszállókat.

Talán ez a gyűlölet pusztította el az aieleket. A szél vonyítani kezdett, amikor Takai kilépett a sátorból. Másnap az aielek visszatérnek a Háromszoros Földre. Ha nem fogadják el maguktól a békét, akkor majd kénytelenek lesznek elfogadni, ha más kényszeríti rájuk.

Aviendha újabb lépést tett előre. Már majdnem eljutott az oszlopok középpontjába. Körülötte fényszikrák ragyogtak.

Ekkor már nyíltan zokogott. Úgy érezte magát, mintha kisgyerek lett volna. Ladalin élményei voltak a legszörnyűbbek, ugyanis meglátta bennük az egykori aiel hagyományok elkorcsosult maradványait. Mintha csak gúnyt űztek volna az ősi utakból. Ez a nő a háborúnak élt, és úgy vélte, hogy a harc azonos a tisztességgel. Képtelen volt felfogni, hogy mi is az igazi tisztesség. Nem voltak gai'shainjaik? Visszavonultak? Egyetlen szóval sem említették a tohot. Teljesen értelmetlen, kilátástalan küzdelmet folytattak.

Miért is harcoltak? Ladalin azért, mert gyűlölte a seanchanokat. Azért háborúztak, mert csak a háborút ismerték.

De hogyan? Hogyan történhetett mindez az aielekkel?

Aviendha újra előrelépett.

Oncala volt, a Lándzsa Hajadonja. Egyszer majd feladja a lándzsát és megházasodik, ugyanúgy, ahogy azt az anyja és az anyjának az anyja tette. Most azonban még tartott a küzdelem ideje.

Caemlyn utcáin haladtak. A vérnővére kezében tartott sárkányos zászló mutatta a leszármazásukat. Oncala mellett haladt az a férfi, akinek a kedvéért valószínűleg majd szívesen feladja a lándzsáját. Hehyal, a Hajnalfutár több seanchant ölt meg, mint bárki más a társaságából. Igen sok jit gyűjtött. Az előző évben engedélyt kapott arra, hogy elutazzon Rhuideanba. Azért, hogy egy törzs vezetője lehessen.

Rhuidean. A várost ostromgyűrűbe zárták a seanchanok. Oncala arca elsötétedett. A seanchanok nem ismerik a tisztességet. Világosan megmondták nekik, hogy Rhuidean a béke városa. Az aielek sem támadták meg Ebou Darban a palotát. A seanchanoknak sem lett volna szabad megtámadniuk Rhuiedant.

Igazi gyíkok voltak. Oncalát mélységesen elkeserítette az, hogy az évtizedes háború után a frontvonalak majdnem hogy teljesen ugyanott húzódtak, ahol akkor is voltak, amikor a nagyapja elment Shayol Ghulba.

A lányt és Hehyalt kétezer lándzsából álló díszőrség kísérte. Talana királynő számított az érkezésükre, így a fehér andori palota kapui nyitva álltak. Hehyal intésére ötven, előre gondosan kiválogatott lándzsa szegődött kettejük nyomába, hogy velük menjenek a ragyogó csarnokokba. A palotában minden annyira fényűző volt. Oncala személyes sértésnek érzett minden egyes faliszőnyeget, vázát és aranyozott képkeretet. Negyven éve tartott a háború, és Andornak haja szála sem görbült. Kényelmesen élvezte a jólétet, amit az aielek védelmének köszönhetett.

Hát, ideje, hogy Andor felébredjen. A hosszú harc alatt az aielek még erősebbek lettek. Valamikor valósággal legendákat meséltek a harciasságukról. Most már még hatalmasabbak! Ha majd megsemmisítik a seanchanokat, akkor az egész világ megismeri az erejüket. A vízföldi uralkodók akkor végre belátják, hogy nagyvonalúbbak is lehettek volna.

A trónterem ajtajai nyitva álltak. Oncala és Hehyal belépett. A kísérőik kint maradtak. Vendéglátóik zászlaját is a sárkány díszítette, emlékeztetőül arra, hogy az andori uralkodóház is a car'a'carn vérét hordozza magában. Még egy okkal több arra, hogy Oncala gyűlölje őket. Az andori nemesség egyenrangúnak tartotta magát vele. Talana királynő középkorú, ragyogó sötétvörös hajú nő volt. Nem kifejezetten csinos, de annál inkább fejedelmi. Csendben beszélt az egyik tanácsadójával. Egy intéssel jelezte az aieleknek, hogy várjanak. Szándékos sértés. Oncala elkomorult.

Végre az Oroszlántrón elé járulhattak. Talana bátyja, a királynő védelmezője udvari ruhában – mellényben és kabátban – állt az asszony mögött. A keze megpihent a kardja markolatán. Oncala a legkisebb erőfeszítés nélkül meg tudta volna ölni.

– Ó, hát ismét a taardad aielek – szólalt meg Talana királynő. – Még mindig lándzsa van a kezedben, Oncala?

Oncala összefonta a karját a mellén, de csendben maradt. Tudta magáról, hogy nehezen ért szót az emberekkel. Ha kinyitja a száját, akkor sokan hamar megsértődnek. Hadd beszéljen inkább a nemzetség vezetője.

– Úgy vélem, azért jöttetek, hogy már megint segítségért könyörögjetek – folytatta Talana.

Hehyal elvörösödött, és Oncala egy pillanatra azt kívánta, hogy bárcsak ne kellett volna kint hagynia a lándzsáját.

– Hoztunk nektek valamit – válaszolta Hehyal, és az irattartót a királynő egyik testőre felé nyújtotta.

A férfi kinyitotta és átvizsgálta benne a papírokat. Újabb sértés. Miért kellett úgy bánniuk velük, mintha orgyilkosok lettek volna? Oncala ugyan nem szerette a királynőt, ám ennek ellenére a családja és Talana családja szövetségi esküt kötöttek. Hiszen a nagyanyáik anyavérek voltak.

A katona átadta a papírokat a királynőnek. Talana szemügyre vette a dokumentumokat, és az arca egyre jobban elkomorult.

Andor királynője, akárcsak a Sárkány békéjét betartó többi uralkodó, erősen aggódott a seanchanok miatt. A Hollók Birodalma egyre jobban értett az Egyetlen Hatalom felhasználásához és formálásához. Az aielek egyelőre sakkban tartották őket. Egyelőre. De mi történik, ha a seanchanok nyernek? Betartják majd az esküvéseiket?

Mennyire lehetett megbízni a seanchanokban? Hehyal ügynökei az elmúlt évtized során rendkívül komoly erőfeszítéseket tettek azért, hogy a kétely magvai gyökeret verjenek a jelentősebb királyságok udvaraiban. Hehyal bölcs férfinak bizonyult. Már jóval azelőtt felismerte, hogy ezt a háborút az aielek egyedül nem nyerhetik meg, hogy főnökké választották volna. Szükségük volt az elpuhult vízföldiekre.

És ez volt az utolsó oka annak, hogy Oncala gyűlölte őket.

– Honnan szereztétek ezeket? – kérdezte Talana.

– A seanchanok palotájából – felelte Hehyal. – Nem kellett volna megtámadniuk Rhuideant. A becsület megkövetelte, hogy visszavágjunk nekik. Mi csendben csaptunk le rájuk, hogy megszerezzük ezeket. Már régóta sejtettem, hogy hol vigyáztak rájuk, és csak a tisztességem tartott vissza attól, hogy kezet emeljek a seanchanok szent palotájára.

Talana összeszorította a száját.

– Biztos vagy abban, hogy ezek valódiak?

– Kétségbe vonnád a szavamat? – kérdezte Hehyal.

A királynő zavart arccal megrázta a fejét. Pontosan tudta, hogy az aielek nem hazudnak.

– Türelmesek voltunk veled – folytatta Hehyal. – Eljöttünk hozzád és elmagyaráztuk, hogy mi fog történni, ha már nem tudjuk visszatartani a seanchanokat.

– A Sárkány békéje…

– Érdekli is őket a Sárkány! – vágott közbe Hehyal. – Ezek a megszállók arra kényszerítették, hogy hajoljon meg a császárnőjük előtt. Magasabb rendűnek tartották nála az uralkodójukat. Nem tartják be az olyan ígéreteket, amelyeket egy alacsonyabb rangúnak tettek.

Talana királynő újra a papírokra pillantott. A seanchanok gondosan kidolgozták az Andor elleni támadás tervét. Ugyanilyen figyelmet szenteltek a királynő elleni merénylet végrehajtásának. Alatta pedig hasonló tervek feküdtek. Halál várt Tear, a Folyóköz és Illian uraira is.

– Időre van szükségem ahhoz, hogy megbeszéljem mindezt a tanácsadóimmal – szólalt meg végül a királynő.

Sikerül lépre csalnunk, gondolta magában mosolyogva Oncala. Már is meg tudta volna mondani, hogy mi lesz a királynő válasza. Csupán az volt a nehéz, hogy rávegyék a cselekvésre.

Hehyal bólintott, és a két aiel távozott. Oncala csak a legnagyobb nehézség árán állta meg, hogy ne kezdjen el diadalmasan ujjongani. Ha Andor hadba lép, akkor a többi nemzet is követi majd a példáját. Különösen a Griff Szövetség és a Napudvar tagjai. Ezek az országok úgy tekintettek Andor királynőjére, ahogy a legtöbb aiel nemzetség felnézett Oncalára. Rand al'Thor vérének igen nagy volt a tekintélye.

– Helyesen cselekedtünk? – kérdezte Hehyal, miközben kifelé vonultak.

Lándzsások vették körül kettőjüket. Senki nem hallgathatta ki a szavaikat.

– Hiszen a te terved volt! – csattant fel döbbenten Oncala.

A férfi komor arccal bólintott.

Az utolsó szóig igaz volt minden, amit a királynőnek mondott, így nem is esett folt a becsületükön. Hehyal azonban egy fontos dokumentumot nem hozott el erre a találkozóra. Azt a papírt, amelyik jelezte, hogy mindezek a tervek csupán az ellencsapás részletei voltak.

A seanchanok azért készítettek részletes jelentést Andor katonai erejéről, azért határozták meg, hogy hogyan kell használniuk Kapukat és sárkányokat Caemlyn elfoglalására, mert attól tartottak, hogy Andor belép a háborúba. Talana királynőt is csak akkor akarták meggyilkolni, ha először ő döntött a harc mellett. A bemutatott dokumentumsor nem egy támadás kidolgozott haditerve, hanem a lehetséges ellenfél gondos feltérképezése volt.

Ami nagyjából-egészéből ugyanazt jelentette. A seanchanok kígyók voltak. Egy napon majd megtámadják Andort, és lehet, hogy akkor az aielek már nem tudnak segíteni. Ha ez a háború rosszul alakul, akkor Oncala népe kénytelen lesz visszatérni a Háromszoros Földre és engedni, hogy leigázzák ezeket az ostoba vízföldieket. A seanchanoknak esélyük sem lesz arra, hogy a szülőföldjükön legyőzzék az aieleket.

Akkor már sokkal jobb, ha Talana királynő most lép be a háborúba. A saját érdekében el kellett kerülni azt, hogy Caemlyn úrnője valaha is meglássa a kihagyott papírt.

– Elvégeztetett – szólalt meg Hehyal. – Már nincs értelme további kérdéseknek.

Oncala bólintott. A seanchanokra a bukás vár majd, és az aielek elfoglalhatják az őket megillető helyet. Hiszen az Újjászületett Sárkány vére folyt az ereiben! Kiérdemelte azt, hogy uralkodjon.

A küzdelmük végén nem a Hollók Birodalma aratja le a diadalt, hanem a Sárkányé.

– Nem akarok továbbmenni! – kiáltotta Aviendha a kihalt üvegerdőnek.

Már a szellő sem fújt. A kifakadására a csend válaszolt. A könnyei nedves foltokat hagytak a földet borító porban. Olyan volt, mintha eső hullott volna a lába elé.

– Az a… szörnyeteg nem tudja, hogy mi az a tisztesség! – szólalt meg a lány. – Tönkretett minket.

Az egészben mégis az volt a legszörnyűbb, ahogy az a nőszemély – Oncala – az anyjának az anyjára gondolt. A nagyanyjára. Oncala elméjében azonnal megjelent egy arc, amikor erre az idős nőre gondolt. Aviendha felismerte az arcot.

Felismerte saját magát.

Még mindig sírt, amikor becsukta a szemét és megtette az utolsó lépést a hosszú oszlopsorok kellős közepére.

Padra volt, az Újjászületett Sárkány leánya, a Lándzsa büszke Hajadonja. Kirántotta a lándzsáját a haldokló seanchan torkából és elnézte, ahogy a többiek elmenekülnek a Kapujukon át.

A Fény verné meg azt, aki megtanította Utazni a seanchanokat! gondolta. Még akkor is, ha nem tudtak igazán elegáns fonatokat szőni.

Az ifjú nő szilárd meggyőződése szerint senki nem értette úgy az Egyetlen Hatalmat, mint ő és a testvérei. Egészen kisgyerek kora óta tudott fonatokat szőni, akárcsak a fivérei és a nővére. Számukra mindez teljesen természetes dolognak tűnt. Ha önmagukkal hasonlították össze a többi fókuszálót, akkor azok igencsak esetleneknek tűntek.

Padra nagyon is odafigyelt arra, hogy ne hangoztassa nyíltan ezt a véleményét. Az aes sedaiok és a tudós asszonyok nem szerették azt, ha valaki felhívta a figyelmet a gyenge pontjaikra. Ennek ellenére ez volt az igazság.

Csatlakozott harcos nővéreihez. Egyik társnőjük holtan feküdt a fűben. Padra meggyászolta Tarrát, a taardad aielek leányát. Emlékezni fog rá. A dicsőség azonban mégiscsak őket illette meg, mert nyolc seanchan katonával végeztek.

Létrehozott egy Kaput. Olyan könnyen ment, mintha csak rágondolt volna valamire. Állandóan magában tartotta az Egyetlen Hatalmat, még akkor is, amikor aludt. El sem tudta volna képzelni, milyen érzés lehet az, ha valaki nem érezheti az elméje legmélyén a Hatalom megnyugtató, erőteljes érintését. Mások arról beszéltek, hogy félnek, mert az iszonyatos erő elemésztheti őket. Ez meg hogy lett volna lehetséges? A saidar ugyanúgy az ő része volt, mint a karja vagy a lába. Hogyan emészthetne el valakit a saját húsa, csontja és vére?

A Kapu egy távoli országban felállított aiel táborba vezetett. Az országot Arad Domannak hívták. A tábor persze nem volt város. Az aieleknek nincsenek városaik. Ugyanakkor ez a szálláshely igencsak nagyra nőtt, és közel egy évtizede nem mozdult el erről a helyről. Padra keresztüllépdelt a füvön. A cadin'sort viselő aielek tisztelettel köszöntötték. Ő és a testvérei, a Sárkány gyermekei igen sokat jelentettek az aielek számára.

Nem voltak persze nagyurak. A lány már ennek a puszta gondolatától is rosszul lett. Ugyanakkor jóval többre tartották egy egyszerű algai'd'siswainál. A törzsek vezetői gyakran fordultak tanácsért hozzá és a testvéreihez. A tudós asszonyok pedig igen nagy gonddal figyeltek rájuk. Megengedték neki is, hogy fókuszáljon, pedig nem tartozott közéjük. A fókuszálást ugyanúgy nem tudta volna abbahagyni, mint a lélegzést.

Útjára bocsátotta harcos nővéreit, és elindult egyenesen Ronam sátra felé. A törzs vezetője, Rhuarc fia azonnal meghallhatja a jelentését. A sátorba lépve azonban meglepődve látta, hogy Ronam nincs egyedül. Több férfi is ült a szőnyegen. Kivétel nélkül a törzsek főnökei. A testvérei is ott ültek mellettük.

– Ó, Padra! – szólalt meg Ronam. – Hát visszatértél.

– Visszajöhetek később, Ronam – felelte a lány.

– Nem, itt a helyed ezen a megbeszélésen. Ülj le, és oszd meg velem az árnyékomat!

Padra főhajtással köszönte meg a törzsfő megtisztelő gesztusát. A két fivére, Alarch és Janduin közé ült le. Bár négyes ikrekként látták meg a napvilágot, cseppet sem hasonlítottak egymásra. Alarchon erősen kiütközött vízföldi származásuk. Sötét volt a haja, ellentétben a magas Janduin szőkeségével. Mellettük Marinna foglalt helyet. A kerek képű lány alacsonyabb volt a többieknél.

– Jelentenem kell – fordult Padra Ronam felé –, hogy a seanchan őrjárat pontosan ott volt, ahol számítottunk rá. Harcba szálltunk velük.

Bejelentését zavart zsongás követte.

– A Sárkány békéje nem tiltotta meg számukra, hogy Arad Doman földjére lépjenek – figyelmeztette Tavalad, a goshien aielek törzsfője.

– Ahogy minket sem akadályoz meg abban, hogy megöljük őket, ha túl közel jönnek, törzsfő – válaszolta Padra. – Az aieleket nem köti a Sárkány békéje. Ha a seanchanok hajlandók kockázatot vállalni csak azért, hogy megtekintsék a táborunkat, akkor nem árt, ha tisztában vannak a kockázat árával.

A szavait hallva a jelenlevők közül többen is bólintottak. Többen, mint amire számított. Janduinra sandított. A fiú kérdően felvonta az egyik szemöldökét. Ő feltűnés nélkül felmutatta két ujját. Két seanchannal végzett a lándzsája. Szívesen elfogta volna őket, de a seanchanok nem érdemelték meg, hogy gai'shain legyen belőlük. Ráadásul iszonyúan nehezen viselték a fogságot. Akkor már jobbnak tűnt megkímélni őket a szégyentől és hagyni, hogy meghaljanak.

– Mondjuk ki hát azt, amit kimondani eljöttünk ide! – szólalt meg Alalved, a tomanelle aielek vezetője.

Padra gyorsan megszámolta a jelenlévőket. Mind a tizenegy törzsfő itt ült körülötte. Még azok is, akik vérbosszút esküdtek egymás ellen. Évek óta nem került sor ilyen nagygyűlésre. Azóta nem, hogy az apja felkészült az Utolsó Csatára.

– És mit akarunk kimondani, miért jöttünk ide? – kérdezte az egyik főnök.

Alalved indulatosan megrázta a fejét.

– Nyugtalanná váltak a lándzsák. Az aielek nem hízhatnak el ezeken a dús földeken. Nem válhatnak földművessé. Harcosok vagyunk.

– A Sárkány békét kért – válaszolta Tavalad.

– A Sárkány a többiektől kért békét! – ellenkezett Alalved. – Kihagyta belőle az aieleket.

– Ez így igaz – erősítette meg Darvin, a reynek vezetője.

– Akkor kezdődjenek meg újra a portyázások? Támadjanak megint egymásra a törzsek? Hiszen évekkel ezelőtt félretettük a vérbosszúkat – mondta Ronam halkan.

Rendkívül tehetséges vezetőnek bizonyult. Az apjára, Rhuarcra hasonlított. Ez a bölcs harcos azonban nem félt a csatától.

– Annak meg mi értelme volna? – kérdezte Shedren, a daryne aielek főnöke.

Erre többen is bólintottak. Ezen a ponton viszont megkerülhetetlenné vált az a kérdés, amiről Padra anyja olyan sokat beszélt. Mitől aiel az aiel? Most, hogy már eleget tettek a kötelességüknek, Népük már nem tartozott tohhal. Megtisztultak.

– Hát meddig tűrhetjük azt, hogy aiel nőket tartanak fogságban azokkal a nyakörveikkel? – kérdezte Alalved. – Évek teltek el, és továbbra is csökönyösen elutasítják a felajánlott váltságdíjat. Cserélni sem hajlandóak. Udvarias ajánlatainkat durvasággal és sértésekkel viszonozzák.

– Nem kellene itt kuncsorognunk! – csattant fel az idős Bruan. – Az aielek nemsokára olyanok lesznek, mint az elpuhult vízföldiek.

Szavait meghallva mindenki bólintott. Bölcs Bruan az Utolsó Csata egyik túlélője volt.

– Bárcsak a seanchan császárnő…! – Ronam elhallgatott, és megcsóválta a fejét.

Padra pontosan tudta, hogy mire gondolt a főnök. Ronam apja becsületes asszonynak tartotta a régi császárnőt. Azt, aki az Utolsó Csata idején ült a trónon. Vele állítólag kis híján sikerült is megegyezésre jutni. Az ő ideje azonban már réges-régen lejárt.

– A lándzsák összecsapnak. Népeink között kirobban a harc, valahányszor találkozunk – folytatta Ronam. – Ilyen a természetünk. Ha a seanchanok nem hallgatnak az értelmes szóra, akkor mégis mire mehetünk velük?

– A Sárkány békéje amúgy sem tart már sokáig – figyelmeztette Alalved. – A nemzetek között mind gyakoribbak a villongások, bár senki sem beszél róluk. Az uralkodók esküt tettek a car'a'carnnak, de nincsen, aki az eskük betartására kényszerítené őket. Számos vízföldi nem igazán ura a szájának. Attól félek, hogy a seanchanok felzabálják őket, miközben egymással civakodnak.

Sokan bólogattak. Csupán Darvint és Tavaladot nem sikerült meggyőznie.

Padra alig mert levegőt venni. Tudták, hogy egyszer eljön majd ez a nap is. A seanchanok elleni állandó portyák és a nyugtalanná váló törzsek korszaka. Ugyanúgy álmodozott erről a napról, mint ahogy félt is tőle. Az anyja igen nagy jit gyűjtött a csatatéren. Neki eddig nem nagyon nyílott alkalma arra, hogy bebizonyítsa, mennyit is ér.

Ha háború törne ki a seanchanok ellen… már a puszta gondolattól is felvillanyozódott. A nagy küzdelem azonban rettenetesen sok halállal járt volna.

– Mit mondanak a Sárkány gyermekei? – kérdezte Ronam a négy fiatal felé fordulva.

Padra még mindig furcsán érezte magát, amiért az idős harcosok kikérték a véleményét. Végigsimította az elméje mélyén áramló saidart és erőt merített belőle. Mitévő lett volna nélküle?

– Azt mondom, hogy vissza kell szereznünk a mieinket. Azokat, akik a seanchanok foglyai – felelte Marinna. Már javában tartott a kiképzése, hogy tudós asszony legyen.

Alarch bizonytalannak tűnt. Janduin felé pillantott. Gyakran hajlott a bátyja szavára.

– Kell, hogy legyen valami cél az aielek előtt – bólintott Janduin. – A mostani helyzetünkben haszontalanok vagyunk. Nem tettünk ígéretet arra, hogy nem fogunk támadni. Csak a türelmünket bizonyítja, és azt, hogy mennyire tiszteljük az apámat, hogy ilyen sokáig vártunk.

Mindenki Padra felé fordult.

– A seanchanok az ellenségeink – szólalt meg a lány.

A tanácssátorban ülő férfiak egymás után bólintottak. Meglepő volt, hogy ilyen egyszerű gesztussal ér véget a hosszú évek várakozása.

– Induljatok a törzseitekhez! – állt fel Ronam. – Készítsétek fel őket!

Padra ülve maradt, miközben a többiek elköszöntek. Némelyikük komornak tűnt, míg másik izgatottak voltak. Az aielek tizenhét hosszú éven át nem háborúztak. Túl hosszú ideig.

Nemsokára már csak ő tartózkodott a sátorban. Némán ült és a szőnyeget bámulta. Háború. Részben izgalom fogta el, ám a lénye egy része komor maradt. Úgy érezte, hogy olyan útra indította el a törzseket, ami mindent örökre meg fog változtatni.

– Padra? – kérdezte valaki.

Ő megfordult, és Ronamot pillantotta meg a sátor bejáratában. Elpirult és felkelt. Bár a férfi tíz évvel idősebb volt nála, azért egész jól nézett ki. Padra természetesen soha nem fogja feladni a lándzsát, de ha mégis ezt tenné…

– Gondterheltnek látszol – állapította meg a törzsfő.

– Csak gondolkoztam.

– A seanchanokról?

– Az apámról – felelte a lány.

– Hát igen – bólintott Ronam. – Emlékszem arra a napra, amikor megérkezett a Hideg Szikla faluba. Nagyon fiatal voltam.

– Milyennek találtad?

– Lenyűgöző volt – válaszolta a férfi.

– Ez minden?

A férfi megcsóválta a fejét.

– Sajnálom, Padra! Nem igazán tölthettem el túl sok időt a társaságában. Az utam más irányba vezetett. De azért… hallottam dolgokat. Az apámtól.

A lány kissé félrehajtotta a fejét.

Ronam elfordult, és kinézett a sátor bejáratán. A zöld fűvel borított síkságot bámulta.

– Az apám okos embernek és nagyszerű vezetőnek tartotta Rand al'Thort. Úgy vélte azonban róla, hogy nem tudja, mihez is kezdjen az aielekkel. Arról is beszélt, hogy amikor a car'a'carn ott járt közöttünk, akkor nem olyan volt, mintha valóban közénk tartozott volna. Mintha csak zavarba hoztuk volna.

Ronam megcsóválta a fejét.

– Gondosan eltervezték, hogy kivel mi történjen, de az aieleket kifelejtették.

– Van, aki szerint vissza kellett volna térnünk a Háromszoros Földre – mondta a lány.

– Nem – ellenkezett Ronam. – Az a pusztulásunkkal járt volna. Az atyáink semmit sem tudtak a gőzlovakról vagy a sárkánycsövekről. Ha az aielek visszatérnének a pusztába, akkor jelentéktelenné válnának. A világ elhaladna mellettünk, és mi lassan elfogynánk.

– De hát háborúzzunk? – kérdezte Padra. – Helyes dolog ezt tenni?

– Nem tudom – válaszolta Ronam halkan. – Aielek vagyunk. Csak ehhez értünk.

Padra bólintott. Már nem volt annyira bizonytalan.

Az aielek újra harcba szállnak. Nagy dicsőség vár rájuk.

Aviendha pislogni kezdett. Az égbolt sötétbe borult.

Alig állt a lábán. Valósággal kifacsarták az elméjét és felszakították a szívét. Mintha minden egyes szívveréssel kipréselődött volna az életereje. Leült a lassan elsötétedő oszlopok közé. A… gyermekei. Emlékezett az arcukra. Akkor látta meg őket, amikor először eljutott Rhuideanba. Ezt viszont nem látta. Vagy legalábbis nem emlékezett rá.

– Így van megírva? – kérdezte. – Vagy megváltoztathatjuk?

Természetesen nem kapott választ.

Elapadtak a könnyei. Mégis, mit érezhetne az ember, ha szemtanúja lesz a saját népe pusztulásának, vagyis inkább a visszafordíthatatlan megromlásának. Minden egyes lépés teljesen helyénvalónak tűnt a döntéshozók számára. Az aielek viszont így lépésről lépésre a végzetük felé haladtak.

Miért kellene bárkinek is elviselnie az iszonyatos látomásokat? Bárcsak ne lépett volna vissza az oszlopok erdejébe! Vajon csak önmagát okolhatta azért, ami történt? Hiszen az ő leszármazottai taszítják a pusztulásba a népüket.

Mert ezúttal nem olyan eseményeknek lehetett a szemtanúja, mint amilyeneket akkor látott, amikor az első rhuideani útja idején keresztülment a gyűrűkön. Akkor lehetőségek tárultak fel előtte. A jelenlegi látomások viszont sokkal inkább valódiaknak tűntek. Szinte biztosra vette, hogy mindaz, amit átélt, nem egyszerűen csak számos lehetőség egyikét jelentette. Amit látott, az meg fog történni. A népe lépésről lépésre megfeledkezik a becsületéről. A büszke aielek fokozatosan elnyomorodnak.

Nem lehet, hogy csak ez minden! Dühösen felállt, és lépett egyet. Semmi sem történt. Egészen az oszlopok pereméig lépdelt el. Ott dühöngve megfordult.

– Mutassatok ennél többet! – üvöltött az oszlopokra. – Mutassátok meg nekem, hogy mivel okoztam mindezt! Hiszen az én leszármazottaim hozzák ránk a bajt! Milyen szerepet játszok benne?

Ismét elindult az oszlopok között.

Semmi. Mintha csak halottak lettek volna. Aviendha kinyújtotta a kezét, megérintette az egyiket, de abban nyoma sem maradt az életnek. Az oszlop nem zümmögött, és ő nem érezte úgy, hogy tele lett volna erővel. Becsukta a szemét, és letörölt egy-egy könnycseppet. A könnyek elindultak lefelé az arcán. Hideg, nedves csíkot hagytak maguk után.

– Meg tudom változtatni? – kérdezte.

Ha pedig nem, akkor ez majd abbahagyatja velem a próbálkozást? gondolta.

A válasz annyira egyszerű volt: nem. Képtelen volna úgy élni, hogy ne próbálná meg valahogy elhárítani ezt a végzetet. Az igazságot keresve jött Rhuideanba. Hát most megtalálta. Jóval többet annál, mint amennyit szeretett volna.

Kinyitotta a szemét és összeszorította a fogát. Az aielek nem ijednek meg a felelősségtől. Harcolnak. Büszkék és tisztességesek. Ha pedig egyes-egyedül csak ő van tisztában azzal, hogy milyen szörnyűségeket rejtegetett a jövőjük, akkor – tudós asszonyként – az ő kötelessége, hogy cselekedjen. Meg fogja menteni a népét.

Elindult az oszlopok között. Rövid idő múlva futni kezdett. Vissza kellett térnie a többiekhez, hogy a többi tudós asszony tanácsát kérje. Mindenekelőtt azonban nyugalomra volt szüksége. A Háromszoros Föld nyugalmára. Időre, hogy gondolkodni tudjon.

Negyvenkilencedik fejezet

Az ellenségek kiválasztása

Elayne izgatottan ült. A két kezét az ölébe ejtette, és a távoli dübörgésre figyelt. Szándékosan választotta a tróntermet, nem pedig valamelyik kevésbé káprázatos fogadószobát. Ezen a napon mindenkinek látnia kell, hogy ő a királynő.

A trónterem lenyűgöző látványt nyújtott. A fejedelmi oszlopok között, a szemkápráztató díszítések háttere előtt, a csarnoknyi méretű terem falai mellett aranyból készült állólámpások kettős sora világított. A lámpások előtt csak úgy csillogott a fehér és vörös egyenruhát viselő testőrök fényesre csiszolt mellvértje. A márványoszlopok színe mintha visszatükröződött volna a csillogó kövezetet borító vastag, borvörös szőnyegen. A szőnyeg közepére aranyszínnel Andor oroszlánját szőtték. A szőnyegen haladva a Rózsakoronát viselő királynő elé lehetett járulni. Öltözéke nem felelt meg a legújabb udvari divatnak. Figyelemre méltóan régimódinak tűnt. A ruhaujjakat annyira szélesre szabták, mintha csak hatalmas selyemtölcséreket viselt volna a kezén. A szövetet gazdag aranyhímzés díszítette.

Ugyanez a minta ismétlődött meg az öltözék mellrészén is. A kivágás nem volt annyira mély, hogy erkölcstelennek tűnhessen, de mégis kellőképpen kihangsúlyozta viselője vonalait ahhoz, hogy a teremben gyülekezők egyértelműen tudják, egy csinos asszonyt látnak. Mégpedig egy hajadont. Elayne anyja uralkodása kezdetén Cairhienből választott férjet magának. Néhány szemlélőben egészen biztosan felmerül majd a kérdés, hogy esetleg ő is hasonló módon kívánja megszilárdítani odalent a hatalmát.

Újabb távoli dörrenés. A tüzelő sárkányok hangja kezdett hétköznapivá válni. Dörgésük nem egészen olyan volt, mint a mennydörgés. Halkabb, hétköznapibb zajnak tűnt.

Elayne megtanulta hogyan kell elfednie az idegességét. Erre tanították a magántanárai, később pedig az aes sedaiok. Bármit is gondoltak róla az emberek, ő igenis képes volt uralkodni az érzelmein, ha úgy hozta a szükség. A keze továbbra is az ölében pihent, és ő sem kezdett el idegesen fecserészni. Az idegesség kimutatása sokkal súlyosabb hiba volt, mintha utat engedett volna a haragjának.

Dyelin a trón közelében, egy karosszékben ült. A terebélyes asszonyság nem fogta össze kontyba aranyló haját. A legnagyobb lelki nyugalommal egy abroncsra feszített szövetdarabot hímzett. Dyelin arról beszélt, hogy a hímzés megnyugtatja, és valamit a kezével is tud tenni, miközben az elméje szorgalmasan dolgozik. Elayne anyja távol maradt az eseményektől. Aznap túlságosan is elvonta volna az emberek figyelmét.

Elayne nem engedhette meg magának, hogy Dyelin módjára kapcsolódjon ki. Mindenkinek látnia kellett, hogy ő irányítja az eseményeket. Sajnálatos módon ez ebben a pillanatban nem jelentett mást, mint hogy határozott arckifejezéssel, egyenes háttal üljön a trónon. Az ifjú királynőből csak úgy sugárzott az elszántság és a határozottság. Mozdulatlanul várakozott. Véget ért már vajon a hatásbemutató?

Újabb dörrenés. Ezek szerint nem.

Elayne nagyon is jól hallotta a szomszédos tanácsteremből a halk hangokat. A még mindig Caemlynben tartózkodó főnemesi családok képviselői királyi meghívót kaptak, hogy vegyenek részt uralkodónőjük társaságában egy igen fontos megbeszélésen, melyen rendezni kívánják mindazon tömegek közegészségügyi ellátásának a kérdését, akik a város falain kívül táboroztak. Az érdekfeszítőnek ígérkező megbeszélés ugyan csak öt órakor kezdődött, ám a meghívó szövege diszkréten a főnemesek értésére adta, hogy alighanem személyes érdekükben állna, ha példának okáért jó két órával hamarabb már ott-tartózkodnának a tanácsteremben.

Ennél világosabban nem is lehetett volna megfogalmazni az üzenetet. Elayne valamilyen rendkívül fontos döntésre készült a nap folyamán, és azért hívta meg a főúri nemzetségek tagjait, hogy azok törvényes keretek között, ám mintegy véletlenül fültanúi lehessenek a jelentős eseménynek. A tanácsteremben kellő mennyiségű italt, ételt és gyümölcsöt szolgáltak fel nekik. Ebben a pillanatban alighanem azon törték a fejüket, hogy mégis mire készülhetett ifjú uralkodónőjük.

No hiszen, ha tudnák! Elayne továbbra is nyugodtan ült. Dyelin erőteljes összpontosítással folytatta a hímzést. Csak akkor vágott savanyú képet, amikor tévedésből egy rossz öltést bontott meg.

A szinte kibírhatatlannak tűnő várakozás után végre csak elhallgatott a sárkányok hangja. Elayne érezte, hogy Birgitte visszatért a palotába. Az őrzőjét éppen azért küldte el a csoport társaságában, hogy pontosan tisztában lehessen visszatérésük idejével. Rendkívül fontos volt a pontos időzítés. Mélyen beszívta, majd lassan kifújta a levegőt. Megpróbált megnyugodni. Hát igen. Birgitte már egész biztosan bent járt a palotában.

Elayne odabiccentett Guybon kapitánynak. Elérkezett a foglyok ideje.

A következő pillanatban beléptek a testőrök. Három megviselt alakot kísértek. A fogság ellenére a savanyú képű Arymilla sikeresen megőrizte telt alakját. Az idősebb asszonyt csinosnak is lehetett volna tartani, ha nem csupán rongyok borították volna a testét. Hatalmas, barna szeme még nagyobbra nyílt a félelemtől. Mintha csak az járt volna a fejében, hogy Elayne eldöntötte a kivégeztetésüket.

Elenia sokkal jobban tartotta magát. A többiekhez hasonlóan tőle is elvették finom ruháit, és csupán egy rongyos köntöst viselt. Odafigyelt arra, hogy lemossa az arcát, aranyszőke haját pedig kontyban fogta össze. Elayne nem éheztette és nem is sanyargatta a foglyait. Az ellenfelei pontosan ezzel vádolták. Ezek az ellenfelek nem akarták belátni, hogy elárulták Andort.

Elenia alaposan megnézte magának Elayne-t. Az asszony ravasz képe elárulta, hogy lázasan töri a fejét. Vajon tudta, hogy hová tűnt el a férje hadserege? Az a haderő olyan volt, mint egy elrejtett kés. Bármikor lecsaphatott Elayne hátára. A királynő felderítői egyszerűen képtelenek voltak rábukkanni. A Fényre! Nehézségek nehézségek hátán.

Az utolsó fogoly Naean Arawn volt. A karcsú, sápadt asszony fekete haja már nem csillogott annyira, mint a fogsága kezdetén. Úgy tűnt, hogy ő már azelőtt megtört, mielőtt Elayne elfogatta volna. Igyekezett lemaradni a másik két fogolytól.

Az őrök a trónszéket tartó emelvény lábához taszigálták a foglyaikat. Térdre kényszerítették a három nőt. A folyosóról jól hallatszott a sárkányok hatásbemutatójáról visszatérő cairhieni nemesek hangos beszéde. Azt fogják hinni, hogy csupán véletlenül lehetnek szemtanúi Elayne ítéletének.

– A korona tudomásul veszi Naean Arawn, Elenia Sarand és Arymilla Marne jelenlétét – jelentette ki Elayne határozott hangon. Odakint egy csapásra csend lett. A tanácsteremben várakozó andori főnemesek ugyanúgy elhallgattak, mint a folyosón megdermedő cairhieni előkelőségek.

A három megszólított közül egyedül Elenia mert felnézni. Elayne dermesztő jeges pillantással nézett a fogoly szemébe. Kőkemény arcát látva Elenia elpirult és lehajtotta a fejét. Dyelin eltette a hímzést, és feszülten figyelte az eseményeket.

– A korona komolyan megfontolta, hogy mi történjen hármótokkal – folytatta Elayne. – A Trakand-ház ellen folytatott értelmetlen háborútok koldusbotra juttatott benneteket. Az örököseitek és rokonaitok elutasították az ajánlatunkat, és nem fizették meg a váltságdíjat. A saját nemzetségetek is cserbenhagyott benneteket.

A királynő hangjától valósággal zengett a hatalmas trónterem. A három térdelő nő még jobban lehajtotta a fejét.

– Komoly fejtörést okoztok a koronának! – förmedt rájuk Elayne. – Puszta létezésetekkel is próbára teszitek királyi türelmünket. Egy más királynő talán a börtönben hagyott volna benneteket, én azonban úgy vélem, hogy emiatt azt gondolhatnák rólam, bizonytalan vagyok. Az őrzésetek pénzbe kerül, és sokan törnék a fejüket azon, hogyan lehetne kiszabadítani benneteket.

A teremben már halotti csend uralkodott. Jól hallatszott a három fogoly ziháló légzése.

– Ez a korona azonban képes határozottan dönteni – jelentette be Elayne. – A mai napon a Sarand, a Marne és az Arawn nemesi ház megfosztatik címétől és birtokaitól. Elkövetett nagy bűneik miatt birtokaik visszaszállnak a koronára.

Elenia majdnem feljajdult. A királynőre nézett. Arymilla nyöszörögni kezdett, és leborult az oroszlánnal díszített szőnyegre. Naean semmi jelét sem adta annak, hogy hallotta a szavakat. Mintha csak megbénult volna.

Ezzel szemben igen nagy lárma támadt a szomszédos tanácsteremben. A főnemesek pontosan tudták, hogy szörnyűbb dolognak voltak fültanúi, mintha halálra ítélték volna a három foglyot. A kivégzett főnemesek a vérpadon is megtarthatták a rangjukat. A hóhér mintegy elismerte, hogy tiszteletre méltó ellenségnek tartják őket. Címük és birtokaik az örökösükre szálltak, így a nemzetségük megmaradt.

Ez azonban… Nagyon kevés királynőben lett volna meg a bátorság, hogy ilyesmit merészeljen. Ha a főnemesek úgy vélnék, hogy Elayne a trón nevében elkezdte rátenni a kezét a nagyurak birtokaira és pénzére, akkor bizony szembefordulnának vele. A királynő nagyon is jól tudta, hogy miről suttogtak a szomszédos teremben. A hatalma nem állt túl erős lábakon. Azok a szövetségesei, akik már az ostrom előtt felsorakoztak mögötte, és ezzel azt kockáztatták meg, hogy vereség esetén halál vár rájuk, most talán elkezdenek kételkedni döntésük helyes voltában.

Ilyenkor nem szabad habozni. Az intésére a testőrök felrángatták a három foglyot, és a trónterem oldalára tuszkolták őket. Még a harcias Elenia is döbbentnek látszott. Ez az ítélet felért egy kivégzéssel. A három főnemes asszony valószínűleg a lehető leghamarabb öngyilkosságot követ el, mintsem találkoznia kelljen földönfutóvá vált rokonságával.

Birgitte pontosan tudta, hogy most ő következik. Egy jókora csoport cairhieni nemes élén lépett a terembe. Ezeket az előkelőségeket azért hívták meg, hogy megtekintsék Andor új fegyvereit, melyekkel „az Árnyék ellen fognak védekezni”. A hűségük legalábbis megkérdőjelezhető volt. A jelenlevők közül alighanem Bertome Saighan vagy Lorstrum Aesnan volt a legfontosabb.

Az alacsony Bertome-ot a maga módján még jóképűnek is lehetett volna tartani, bár Elayne nem igazán kedvelte azt, ahogy a cairhieniek leborotválták és hintőporozták homlokuk fölött a fejüket. A férfi övéről hosszú kés lógott. A királynő társaságában senki sem viselhetett kardot. A nagyúr igencsak ingerültté vált, látván, hogyan bánt el Elayne a foglyokkal, amire minden oka meg is volt. Az unokatestvére, Colavaere hasonló büntetést kapott Randtől, bár az nem sújtott le az egész nemzetségére. A főnemes asszony azonban még így is felakasztotta magát, mintsem elviselje a szégyent.

Colavaere halála Bertome-ot emelte a nemzetség élére. A férfi túl óvatos volt ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt szót emeljen Rand uralma ellen, ám Elayne megbízható forrásokból arról értesült, hogy éppenséggel ő Rand egyik legjelentősebb bírálója Cairhienben.

Lorstrum Aesnan hátratett kézzel, maga elé meredve jött be. A csöndes, sovány férfi a többiekhez hasonlóan sötét színű cairhieni öltözéket viselt. Kabátját a nemzetsége színeivel megegyező csíkokkal díszítették. Azután vált jelentős politikai tényezővé, hogy Rand eltűnt Cairhienből. Az ilyen nehéz időszakban sokra vihetik a vakmerő emberek. Aesnan ugyan nem állt ki nyíltan a Sárkány ellen, ugyanakkor viszont nem is kereste a szövetségét.

El nem kötelezettként igencsak megnőtt a befolyása. A pletykák egy része arról szólt, hogy megfontolta a trón megszerzését.

Kettőjüktől eltekintve egyetlen cairhieni vendég sem jelentett komoly politikai erőt. Ailil Riatin nem volt ugyan a nemzetsége vezetője, ám a bátyja eltűnése után magához ragadta a hatalmat. Egyre inkább úgy tűnt, hogy a fivére nem egyszerűen csak köddé vált, de valószínűleg már nem is élt. A Riatin-ház hatalmas nemzetségnek számított. A karcsú, középkorú asszony magasabb volt az átlagos cairhienieknél. Sötétkék ruháján jól látszottak a családja színei. Ruhája felső része elegáns hullámokban folyt abroncsos szoknyájára. A közelmúltban az ő családja ült a Naptrónon. Igaz, csak rövid ideig, és Aililről tudni lehetett, hogy határozottan támogatta Elayne-t.

Osiellin nagyúr és úrnő, Chuliandred nagyúr és úrnő, Hamarashle nagyúr és úrnő, valamint Mavabwin nagyúr a befolyásosabb honfitársaik háta mögött ácsorgott. Mindannyian közepesen befolyásos nemzetségeket képviseltek. Különféle okokból számítani lehetett arra, hogy akadályozni fogják Elayne terveit. Elegánsan, a legutóbbi divatnak megfelelően öltözködtek. A férfiak behintőporozták a homlokukat, a nők gondosan befonták a hajukat, és a ruháikat legalább annyi csipke díszítette, mint férjeik kabátját.

– Nagyurak és úrnők – szólalt meg Elayne, miután előtte név szerint köszöntötte a vendégszeretetét élvező főnemeseket. – Élveztétek Andor bemutatóját?

– Egészen pontosan ez történt, királyi felség – válaszolta hórihorgas Lorstrum, miközben könnyedén meghajtotta a fejét. – Azok a fegyverek kifejezetten… figyelemre méltóak.

A főúr egyértelműen szeretett volna többet is megtudni a fegyverekről. Elayne magában hálát adott egykori tanítóinak azért, hogy ilyen jól megértette a Házak Játékát.

– Mindannyian tudjuk, hogy közeledik az Utolsó Csata – mondta. – Úgy véltem, hogy Cairhien kiérdemelte azt, hogy megismerhesse legerősebb és legközelebbi szövetségesének valós erejét. A közeli jövőben olyan idők várnak ránk, amikor szükségünk lesz a másik támogatására.

– Ahogy felséged mondja – bólintott Lorstrum.

– Királyi felség? – szólalt meg Bertome előbbre lépve. Az alacsony férfi összefonta a karját a mellén. – Biztosíthatom arról, Cairhien ujjongva örvend azért, hogy Andor ennyire erős és szilárd.

Elayne felmérte a főnemest. Talán így akarta jelezni, hogy felajánlja a támogatását? De nem. Valószínűbbnek látszott, hogy Bertome is csak puhatolódzott. Ki akarta deríteni, hogy ő elszánta-e magát a Naptrón megszerzésére. Ez a szándéka mostanra már eléggé egyértelmű volt. Sokatmondó lépésnek számított, hogy a vörösök egy jelentős osztagát átküldte Cairhienbe. Ez a lépése talán túl sok is volt az érzékeny cairhieniek számára.

– Bárcsak Cairhienben is ugyanilyen rend uralkodhatna! – felelte Elayne óvatosan.

A főnemesek közül többen is bólintottak. Kétségtelenül abban reménykedtek, hogy a királynő esetleg éppen közülük választ ki valakit a trónra. Ha Andor úgy dönt, hogy támogatja az egyik főnemest, akkor az illető nagyúr vagy hölgy biztos lehet a győzelemben. Elayne pedig viszonzásképpen nyer egy baráti királyt vagy királynőt.

Bárki más ezen az úton indult volna el. Elayne azonban mást akart. Ő fog a trónra ülni.

– A trón elfoglalása igen kényes dolog – magyarázta Lorstrum. – A múltban… veszélyes vállalkozásnak bizonyult. Nagyon sokan bizonytalanok.

– Így igaz – bólogatott Elayne. – Nem is irigylem Cairhient az elmúlt hónapok során tapasztalt bizonytalanságért.

És ezzel eljött a döntő pillanat. Vett egy mély lélegzetet.

– Látván Andor erejét, az emberben felmerül a gondolat, hogy elérkezett az erős szövetségek ideje. És valóban. A korona éppen most tett szert nem is jelentéktelen földbirtokokra. Én bizony úgy látom, hogy ezeknek a birtokoknak nincsenek gazdáik.

Halotti csend támadt. A szomszéd teremben megdermedtek a főnemesek. Tényleg jól hallották? Elayne valóban külföldieknek ajánlotta fel az andori földbirtokokat?

A királynő csak nehezen leplezte a mosolyát. A vendégei közül néhányan már is kezdték megérteni az ajánlatot. Lorstrum leheletnyit elmosolyodott és hajszálnyira megbiccentette a fejét.

– Cairhien és Andor igen régóta jó barátok – töprengett hangosan Elayne, mint akinek csupán ebben a pillanatban támadt egy kiváló ötlete. – Nagyuraink a ti nemes kisasszonyaitokat vették feleségül, és úrhölgyeink közül sokan a cairhieni nagyurak oldalán találták meg a boldogságot. Számtalan kötelék fűz össze minket. A vér és a vonzalom köteléke. Úgy vélem, hogy néhány cairhieni főúr bölcsessége lényegesen gazdagabbá tenné az udvaromat, és talán én magam is jobban megérthetném néhai atyám örökségét.

A tekintete valósággal Lorstrum szemébe fúródott. Bekapja a csalit? Lorstrumnak viszonylag kis birtokai voltak Cairhienben. Jelenleg aránytalanul nagy befolyásnak örvendett, ám ez hamar megváltozhatott. Ezzel szemben a három fogolytól elkobzott birtok Andor legirigyeltebb földterületei közé tartozott.

Lorstrum be fogja látni: ha Elayne fegyveres erővel ragadja meg Cairhien trónját, akkor a nép és a nemesség egyaránt fellázad ellene. Ez persze részben Lorstrum hibája volt, amennyiben Elayne gyanúi valós alapokon nyugodtak.

De mi van akkor, ha néhány cairhieni nemes Andorban kap birtokot? Ha a királynő így épít hidakat a két ország közé? Mi van akkor, ha bebizonyítja, hogy nem akarja elorozni a cairhieniek címeit? Éppen ellenkezőleg. Bőkezű birtokadományokkal teszi őket még erősebbekké. Ezzel talán nem azt bizonyítja, hogy esze ágában sincsen elvenni a cairhieni nemesség földjeit csak azért, hogy szétoszthassa a hívei között? Ettől talán nem enyhül az aggodalmuk?

Lorstrum a királynő szemébe nézett.

– Egy sokat ígérő szövetség képe bontakozik ki előttem.

Bertome határozottan bólogatott.

– Magam is úgy vélem, hogy ez bizony kivitelezhető.

Egyikőjüknek sem kell feladni az otthoni birtokait. Még szép, hogy nem. Mind a ketten azt tervezték, hogy nagy uradalmakat szereznek Andorban. Gazdag birtokokat.

A többi főnemes összenézett. Osiellni úrnő és Mavabwin nagyúr kapott észbe legelőször. Egyszerre nyitották ki a szájukat, egyszerre ajánlották fel a szövetségüket.

Elayne megpróbált nem törődni hevesen dobogó szívével. Hátradőlt a trónján.

– Nincs több odaadható birtokom – sajnálkozott. – De ezek olyan hatalmasak, hogy könnyedén fel lehet őket osztani.

Földeket fog adni Aililnek is. Így jutalmazza meg a támogatását. Most pedig következhetett a terv második része.

– Sarand úrnő! – kiáltotta a trónterem hátsó része felé.

A rongyokba burkolt Elenia előbbre lépett.

– A korona nem könyörtelen – nézett rá Elayne. – Ám Andor nem bocsáthatja meg neked azt a kínt és szenvedést, amit okoztál. Más országokban azonban nem él ilyen rossz emlék rólad. Éppen ezért azt kérdezem tőled: ha a korona lehetőséget nyújtana számodra arra, hogy új birtokon kezdjél új életet, akkor élnél ezzel a lehetőséggel?

– Új birtokok, királyi felség? – kérdezte Elenia. – Milyen birtokokról is beszélünk?

– Andor és Cairhien egysége számos új lehetőséggel kecsegtet – magyarázta Elayne. – Talán már hallottál arról, hogy a korona szövetséget kötött Ghealdannal. Esetleg arról is értesültél, hogy birodalmunk nyugati fertályában visszatért az élet egy jelentős tartományba. A nagy lehetőségek korszakát éljük. Ha találnék számodra és a férjed számára Cairhienben egy birtokot, ahol megtelepedhetnétek, akkor elfogadnád, amit adok?

– Én… egészen bizonyosan megfontolnám a dolgot, királyi felség – válaszolta Elenia, és a szemében felvillant a remény szikrája.

Elayne ekkor visszafordult Cairhien nagyurai felé.

– Ahhoz azonban, hogy mindezt valóra válthassuk, elengedhetetlen, hogy én irányítsam Andort és Cairhient – jelentette ki. – Mit gondoltok? Mennyi időbe telne az, hogy kialakulhasson ez a helyzet?

– Juttass haza az egyik ilyen különös Átjárón keresztül! – felelte Lorstrum. – És egyetlen óra elég lesz.

– Nekem csupán fél órára van szükségem, királyi felség – lépett előre Bertome, és a szeme sarkából Lorstrumra pillantott.

– Egyetlen óra – bólintott Elayne, és magasra emelte mindkét kezét. – Gondosan készüljetek fel!

– Na, most akkor! – csattant fel Birgitte, amikor bezáródott a kisebbik tárgyalóterem ajtaja. – A Sötét Úr rohadt bal kezére mondom, mégis mi a fene történt itt?

Elayne leült. Bevált a tervem! Vagy legalábbis nagyon úgy tűnt, hogy siker fogja koronázni. A kényelmes fotel valóságos felüdülést jelentett a kemény Oroszlántrón után. A királynőtől jobbra Dyelin foglalt helyet. Morgase a bal oldalon ült.

– Hogy mi történt? – kérdezte az utóbbi. – Hát csak annyi, hogy a lányom lenyűgöző volt.

A királynő hálásan elmosolyodott. Birgitte viszont valósággal fújtatott. Elayne nagyon is jól érezte a zavarát; egyedül Birgitte kísérte el őket az apró helyiségbe. Egy egész órán át kellett várakozniuk, hogy kiderüljön, milyen valódi eredményeket hozott a terve.

– Egy részét értem – méltatlankodott Birgitte. – Egy jókora andori földbirtokot cairhieni nemeseknek adtál.

– Lekenyerezted őket – biccentett Dyelin. Ő távolról sem volt olyan lelkes, mint Morgase. – Merész ötlet, felség, de ugyanakkor nagyon is veszélyes.

– Veszélyes?! – méltatlankodott Birgitte. – Vér és hamu! Volna szíves valaki leereszkedni ehhez a szőke hajú idiótához itt, és elmagyarázná nekem, hogy mitől is lenyűgöző és merész a vesztegetés? Nem Elayne az, aki először élt ezzel a módszerrel.

– Ez az adomány nem puszta ajándék – magyarázta Morgase. Az egykori királynő meglepő módon felkelt és teát töltött a többieknek. Elayne soha életében nem látta még azt, hogy az anyja teát tölt másoknak. – A cairhieni trón megszerzésének az volt a legnagyobb akadálya, hogy az ottaniak hódítónak tekintik Elayne-t.

– Igen, és? – kérdezte Birgitte.

– Ő azonban erős hidakat vert a két nemzet közé – magyarázta Dyelin, és elvett egy csésze tremalkingi fekete teát Morgase-től. – Amikor andori birtokokat osztogatott közöttük, azzal egyértelműen megmutatta, hogy nem fogja semmibe venni vagy kisemmizni az ottani nemeseket.

– Ezenfelül – folytatta Morgase –, létrehozza a nemesség új rétegét. A trón elfoglalása után egyedül Elayne-nek lettek volna földbirtokai mind a két országban. Így viszont csupán egy lesz a sok közül.

– Ugyanakkor veszélyes ez a játék – ismételte meg Dyelin. – Lorstrum nem azért állt az oldaladra, mert megvesztegetted.

– Nem azért? – csodálkozott Birgitte. – De hát…

– Dyelin nem téved – bólintott Elayne, és belekortyolt a teájába. – Azért állt mögém, mert megértette, hogy így esélyessé teszem mindkét trón megszerzésére.

A szobácska csendbe borult.

– Fényverte hamu! – csattant fel végül Birgitte káromkodása.

Dyelin bólintott.

– Olyan ellenségeket teremtettél, akik esetleg megdönthetik a hatalmadat, Elayne. Ha valami történne veled, akkor igen jó az esélye annak, hogy Lorstrum vagy Bertome megpróbálja megszerezni magának mindkét országot.

– Számítok is erre – bólintott a királynő. – Ebben a pillanatban ők Cairhien legerősebb nemesei, főleg, mivel Dobraine még mindig nem tért vissza onnan, ahová Rand elvitte. Ha ezek támogatják a két ország közös uralkodóját, akkor a végén még sikerülhet is a tervünk.

– Csakis azért támogatnak téged, mert látják, hogy ily módon nekik maguknak is esélyük nyílhat mindkét trón megszerzésére! – figyelmeztette Dyelin.

– Inkább én választom ki az ellenfeleimet, mint hogy ne tudjam, kik is azok – válaszolta Elayne. – Gyakorlatilag leszűkítettem a vetélkedést. Látták a sárkányokat, és ez felkeltette az irigységüket. Mire én nem egyszerűen felajánlottam nekik azt, hogy hozzáférhetnek az új fegyverekhez, hanem azt is, hogy megduplázhatják a vagyonukat. Ezenfelül pedig elültettem bennük annak a gondolatnak a magvát, hogy egy szép napon talán ők maguk is felülhetnek a trónra.

– Így aztán majd szépen megpróbálnak meggyilkolni – vágta rá Birgitte savanyúan.

– Talán igen – ismerte be Elayne. – Bár valószínű, hogy inkább aláássák az uralmamat. Erre azonban csak hosszú évek múlva kerül sor. Ha jól sejtem, egy évtized is eltelhet addig. Ha annál hamarabb lecsapnának, az azzal a veszéllyel járna, hogy a két nemzet elválik egymástól. Jó ideig eltart majd, amíg megszilárdítják a helyzetüket és élvezik a vagyonukat. Csak akkor lépnek tovább, ha úgy vélik, hogy az uralmuk megszilárdult. Meg persze ha úgy sejtik, hogy kezdek elpuhulni. Szerencsére két főnemesről beszélünk. Ki fogom tudni játszani őket egymás ellen. Egyelőre azonban két megbízható szövetségesre tettünk szert. Az érdekeik azt diktálják, hogy engem támogassanak. Nekik is jó, ha megszerzem a Naptrónt. Egyszerűen a kezembe nyomják a koronát.

– Mi lesz a foglyokkal? – kérdezte Dyelin. – Mi történik Eleniával és a másik kettővel? Tényleg adsz nekik birtokot?

– Pontosan – felelte Elayne. – Nagyon is könyörületes voltam velük szemben. A korona magára vállalja a tartozásaikat és új életet kezdhetnek Cairhienben, ha minden jól alakul. Előnyökkel jár, ha az andori nemesség is földet kap odaát, bár valószínűleg a saját cairhieni birtokaim egy részét kell majd szétosztanom közöttük.

– Mindenütt ellenségek fognak körülvenni – csóválta meg a fejét Birgitte.

– Ahogy ez mindig is lenni szokott – válaszolta Elayne. – Szerencsére itt vagy nekem te, aki majd vigyázni fog rám.

Rámosolygott az őrzőjére, de tudta, hogy Birgitte nagyon is jól érzi a nyugtalanságát. Hosszú, nagyon hosszú óra várt mindannyiukra.

Ötvenedik fejezet

A próbatétel

Min nyakán felállt a szőr, amikor megmarkolta a kristálykardot. A Callandort. Gyerekkora óta számtalan mesét hallott erről a fegyverről. A félelmetes történetek Tear távoli városáról és a különös „Kardról, Amely Nem Kard”-ról szóltak. Most pedig itt tartotta a kezében.

Könnyebb volt, mint amire számított. A lámpa fénye megcsillant a hosszú kristálypengén. Túlságosan is furcsán ragyogott. Mintha a belsejében a fény akkor is megváltozott volna, amikor ő mozdulatlanul tartotta. A kristály sima, ám ugyanakkor meleg volt. Úgy tűnt, mintha élne.

Rand Min előtt állt. A fegyvert nézte. Tear Kövében, a lakosztályukban voltak. Cadsuane, Narishma, Merise, Naeff és két Hajadon állt mellettük.

A Sárkány kinyújtotta a kezét és megérintette a fegyvert. Min a kedvesére pillantott, és azonnal meglátta a feje fölött felragyogó látomást. A ragyogó kardot, a Callandort egy fekete kéz tartotta. Felnyögött.

– Mit láttál? – kérdezte Rand halkan.

– A Callandort, valakinek a kezében. Mintha csak ónixból faragták volna azt a kezet.

– Sejted, hogy mit jelenthet a látomás?

Min megrázta a fejét.

– Újra el kellene rejtenünk – javasolta Cadsuane. Barna és zöld ruhát viselt. A halvány színek kiemelték a hajában viselt arany ékszereket. Összefont karral, egyenes háttal állt. – Figyelj, te fiú, ostobaság most elővenni!

– Tudomásul vettem az észrevételét – bólintott Rand.

Elvette Min kezéből a sa'angrealt, és a válla fölött a hátára szíjazott kardtokba csúsztatta. Oldaláról ismét az az ősi, vörös és aranyszínű sárkányokkal telefestett hüvelyű kard lógott. Az ifjú korábban említette, hogy valamiféle jelképnek tekinti ezeket a fegyvereket. Az acél a múltját, a Callandor pedig – valahogy – a jövőjét jelképezte.

– Rand! – figyelmeztette Min, és megragadta a kedvese karját. – A kutatásaim… ne felejtsd el, nagyon úgy tűnik, hogy a Callandornak sokkal sötétebb titkai vannak annál, mint amit felfedeztünk! Ez a látomás is csak azt erősítette meg, amit korábban mondtam. Attól félek, hogy ellened fordíthatják.

– Gyanítom, hogy ez fog majd történni – válaszolta az Újjászületett Sárkány. – Ebben a világban mindent ellenem fordítottak. Narishma, kérlek, nyiss egy Kaput! Túl sokáig várakoztattuk a határvidékieket.

Az asha'man bólintott. A hajában csilingelni kezdtek a harangocskák. Rand Naeff felé fordult.

– Naeff, még mindig nem érkezett hír a Fekete Toronyból?

– Nem, nagyuram – válaszolta a magas asha'man.

– Képtelen voltam Kaput nyitni oda – folytatta Rand. – Ez nagy bajt jelent. Rosszabbat, mint amitől tartottam. Használd ezt a fonatot! Ezzel álcázhatod magad. Utazz át a Toronyhoz egynapi lovaglásra fekvő területre! Lóháton közelítsd meg őket, és rejtőzz el. Alaposan nézz szét! Segíts, ha tudsz, és ha megtalálod Logaint meg a hozzá hűségeseket, akkor add át neki az üzenetemet!

– Mi ez az üzenet, nagyúr?

Rand tekintete a semmibe meredt.

– Mondd meg nekik, hogy tévedtem. Mondd meg nekik, hogy nem fegyverek vagyunk, hanem emberek. Talán segíteni fog. Légy óvatos! Veszélyes lehet az utad. Tájékoztass! Rendbe kell hoznom ott is a dolgokat, de lehet, hogy sokkal veszélyesebb csapdába eshetek, mint amilyeneket eddig sikerült elkerülnöm. Ez a sok baj… Olyan sok dolgot kell rendbe hoznom. És csak egy van belőlem. Helyettem te mész oda, Naeff. Egyelőre. Hírekre van szükségem.

– Én… igenis, nagyuram.

Az asha'man zavartnak látszott, de sietve távozott a szobából, hogy végrehajtsa a parancsot. Rand mélyen beszívta a levegőt, aztán megdörzsölte a bal keze csonkját.

– Induljunk!

– Biztos vagy abban, hogy nem kellene több embert vinni magaddal? – kérdezte Min.

– Biztos – válaszolta Rand. – Cadsuane álljon készen arra, hogy Kaput nyisson, és szükség esetén kihozzon minket.

– Far Maddingbe megyünk, te legény – figyelmeztette az aes sedai. – Csak nem felejtetted el azt, hogy a város területén egyszerűen képtelenség megérinteni az Igazi Forrást?

Az ifjú elmosolyodott.

– Ön viszont egy teljes paralis-hálót visel a hajában, amelynek része egy kút. Biztosra veszem, hogy feltöltötte, és a benne lévő erő elegendő egy Kapu megnyitásához.

Cadsuane arca kifejezéstelenné vált.

– Soha az életben nem hallottam paralis-hálóról.

– Cadsuane sedai – felelte Rand halkan. – Az ön hálóján akad néhány olyan díszítőelem, amelyeket nem ismerek fel. Úgy vélem, hogy a Világtörés korszakában készülhetett. Én viszont tanúja voltam az első hálók megalkotásának, és én hordtam a legelső, férfiak számára készült változatát.

A szoba elcsendesedett.

– Figyelj, te legény! – szólalt meg végül Cadsuane. – Te…

– Mikor fogja végre abbahagyni, Cadusane sedai? – kérdezte Rand. – Meddig fog még legénynek hívni? Többé már nem bánom, de akkor is furcsa. Négyszáz éves voltam azon a napon, amikor meghaltam, a legendák korában. Úgy vélem, hogy még ön is fiatalabb nálam jó pár évtizeddel. Tisztelettudóan viselkedem önnel szemben. Lehetséges, hogy helyénvaló lenne, ha ön is ezt tenné viszonzásul. Ha akarja, nevezhet Rand sedainak. Ha jól tudom, én vagyok az egyetlen élő férfi aes sedai, aki megkapta a megfelelő kiképzést, de nem állt át az Árnyék oldalára.

Cadsuane jól láthatólag elsápadt. Az ifjú barátságosan rámosolygott.

– Cadsuane, ön az Újjászületett Sárkánnyal akart táncolni. Az vagyok, akinek lennem kell. Legyen nyugodt! Szembe kell szállnia a Kitaszítottakkal, de egy olyan ősi szövetséges áll az oldalán, mint amilyen én vagyok.

Azzal elfordult, és a tekintete megint a semmibe meredt.

– Bárcsak a gyorsan múló hosszú évek bölcsebbé tennék az embereket! Igaz, ezzel az erővel azt is kívánhatnám, hogy a Sötét Úr hagyjon már békén minket.

Belekarolt Minbe, és ketten együtt keresztülsétáltak Narishma Kapuján. A túloldalon kis csapat Hajadon várakozott a fákkal övezett tisztáson. Lovakra vigyáztak. Min nyeregbe ült és közben nem kerülte el a figyelmét, hogy milyen visszafogottan viselkedik Cadsuane. Nem is csoda. Amikor a kedvese így beszélt, az nagyon, de nagyon zavarba hozta őt is. Sokkal jobban, mint ahogy beismerte volna.

Kilovagoltak a fák sűrűjéből. Elindultak lefelé, a tó közepén fekvő szigetre épített figyelemre méltó város, Far Madding irányába. A tó körül hatalmas hadsereg táborozott. Zászlók százai lobogtak a szélben.

– Ez a város mindig is nagyon fontos volt, tudod – fordult Rand Min felé, és a szeme még mindig valahova messzire révedt. – Az Őrök ugyan újak, de a város nagyon régóta itt áll. Aren Deshar, Aren Mador, Far Madding. Mindig is tövist jelentett a talpunkban. Ez az Aren Deshar. Itt volt az Incastarok birtoka. Azoké, akik féltek a fejlődéstől. Féltek a csodáktól. Hát erre nem kiderült, hogy nekik volt igazuk? Jogosan rettegtek. Bárcsak hallgattam volna arra, amit Gilgame…

– Rand? – szólalt meg Min halkan.

A nevét hallva az ifjú magához tért az álmodozásból.

– Tessék?

– Tényleg úgy van, ahogy mondtad? Négyszáz éves vagy?

– Ha nem tévedek, közelebb járok a négyszázötvenhez. Hozzá kell adnom az ebben a korszakban leélt éveimet azokhoz a régiekhez?

Majd a lány szemébe nézett.

– Ugye aggódsz miattam? Hogy már nem én vagyok én. Nem az a fiatalember, akit megismertél, a bolondos birkapásztor.

– Hát, annyi mindenről beszélsz. A régmúlt dolgairól.

– Ezek csak emlékek – magyarázta Rand.

– De te részben tényleg ő vagy. Úgy beszéltél, mintha tényleg te próbáltad volna meg lepecsételni a Vájatot. Mintha személyesen is ismernéd a Kitaszítottakat.

Az ifjú egy darabig némán lovagolt.

– Úgy vélem, valóban ő vagyok. Min, ne feledkezz meg azonban egy fontos dologról! Lehet, hogy most ő vagyok, de ő mindig is én voltam. Én mindig is ő voltam. Nem fogok megváltozni csak azért, mert emlékezem. Ugyanilyen voltam. Én vagyok. Az a valaki, aki mindig is voltam.

– Lews Therin megőrült.

– A végén – bólintott Rand. – És igen, követett el hibákat. Követtem el hibákat. Beképzeltté és kétségbeesetté váltam. Most azonban akad egy különbség. Egy hatalmas különbség.

– És mi lenne az?

Az ifjú elmosolyodott.

– Ezúttal jobb nevelést kaptam.

A lány önkéntelenül is elmosolyodott.

– Hiszen ismersz, Min. Bevallom neked, hogy sokkal inkább önmagam vagyok, mint bármikor az elmúlt hónapok során. Sokkal inkább önmagam vagyok, mint bármikor, amikor Lews Therin voltam. Már ha van értelme ennek az egésznek. És ezt Tamnak köszönhetem. Meg azoknak, akik körülvesznek. Neked, Perrinnek, Nynaeve-nek, Matnek, Aviendhának, Elayne-nek és Moiraine-nek. Ő mindent megtett azért, hogy megtörjön. Azt hiszem, hogy ha ugyanolyan lettem volna, mint akkor nagyon régen, akkor sikerrel járt volna.

Átügettek a Far Maddingot körülvevő mezőn. Ahogy máshonnan is, innen is eltűnt a zöld. Minden sárga és barna volt. Úgy tűnt, egyre romlik a helyzet.

Próbáld elhitetni magaddal, hogy minden csak alszik, gondolta Min. Nem halt meg az ország, csak kivárja a tél végét. A viharok és a háborúk telének a végét.

Narishma halkan felszisszent. Min a hátuk mögött ügető asha'man felé fordult. A férfi elkomorodott. Úgy tűnt, hogy már azon a területen jártak, ahol érvényesült az Őr hatása. Rand nem adta tanújelét annak, hogy bármit is észrevett volna. Mostanában mintha már a rosszullét sem kínozta volna, ha fókuszálnia kellett. A lány ennek nagyon örült. Vagy lehet, hogy a kedvese egyszerűen csak jól titkolta a rosszullétet?

Töprengés helyett inkább az előttük álló feladatra összpontosított. A határvidéki seregek semmilyen magyarázatot sem adtak arra, hogy az ésszerűséggel és a hagyományokkal dacolva miért vonultak le a messzi délre, hogy megtalálják Randet. Kétségbeejtően nagy szükség volt rájuk. Rand közbelépése Maradonban megmentette ugyan azt, ami megmaradt a városból, ám ha a Fertő határvidékén mindenütt ugyanolyan elkeseredett a helyzet…

Az érkezők felé húsz katona közeledett. A magasba tartott lándzsáikon keskeny, vérvörös zászlócskák lobogtak. Mintha csak szalagokkal díszítették volna a fegyvereket. Rand megállt, és nyugodtan bevárta őket.

– Rand al'Thor – szólalt meg a harcosok egyike. – A Határvidéki Unió képviselői vagyunk. Elkísérünk benneteket.

Rand biccentett, mire a menet folytatta az útját, ezúttal már őrök kíséretében.

– Nem szólítottak Sárkány nagyuruknak – suttogta Min Rand fülébe.

A fiatalember töprengő arccal bólintott. Lehet, hogy a határvidékiek nem hitték el azt, hogy ő az Újjászületett Sárkány.

– Ne viselkedj gőgösen velük, Rand al'Thor! – figyelmeztette Cadsuane, miután odaügetett mellé. – Ugyanakkor ne is hátrálj meg! A legtöbb határvidéki tiszteli az erőt.

Ezek szerint az aes sedai immár a nevén nevezte Randet, ahelyett hogy egyszerűen csak „te legénynek” szólította volna. Min elmosolyodott az apró győzelem miatt.

– Készen állok arra, hogy megnyissam a Kaput – folytatta Cadsuane még halkabban. – Az Átjáró azonban egészen kicsi lesz. Csak annyi erőt meríthetek a fejékemből, hogy egyetlen ember keresztülmehessen a Kapun. De nem is lesz rá szükségünk. Ezek az emberek a te oldaladon fognak harcolni. Ez lesz az akaratuk. Ettől csak akkor lehetne eltántorítani őket, ha arcpirítóan ostoba módon viselkednél.

– Van itt valami más is, Cadsuane sedai – válaszolta Rand maga is halkan. – Valami miatt levonultak ide, délre. Az érkezésük kihívást jelent, és én nem tudom, miként reagáljak rá. A tanácsát azonban köszönöm.

Az aes sedai bólintott. Min nemsokára már egész jól ki tudta venni a hadsereg előtt várakozó emberek vonalát. Hosszú sorokban sok ezer katona várakozott a hátuk mögött. Karikalábú saldaeaiak, varkocsos shienariak. Az arafeliek hátukra két kardot erősítettek. A kandoriakat könnyű volt felismerni villás szakállukról.

Vezetőik a földön állva, nem pedig lóháton fogadták az érkezőket. Drága öltözéket viseltek. Két nő és két férfi. Nem volt nehéz kitalálni, hogy nem csak egyszerű szolgák álltak a hátuk mögött, de aes sedaiok is.

– Legelöl Ethenielle királynő áll – suttogta Cadsuane. – Szigorú, de igazságos asszony. Tudni lehet róla, hogy már máskor is beavatkozott a déli nemzetek ügyeibe, és úgy vélem, hogy a többiek ma átengedik neki a vezető szerepet. A mellette álló jóképű férfi Arafel királya, Paitar Nachiman.

– Ki itt a jóképű? – kérdezte Min, és szemügyre vette a kopaszodó, idősebb arafelit. – Róla beszél?

– Minden nézőpont kérdése, gyermekem – válaszolta Cadsuane pillanatnyi habozás nélkül. – Valamikor messze földön híres volt a vonzó külsejéről, és ma is tudni lehet róla, hogy mesterien forgatja a kardját. Mellette Easar Togita, Shienar királya áll.

– Annyira szomorú! – suttogta Rand. – Kit veszített el?

Min elkomorodott. Neki nem tűnt úgy, hogy Easar különösebben szomorú lett volna. Inkább csak komor.

– Hiszen határvidéki – magyarázta Cadsuane. – Az egész élete a trallokok elleni harc jegyében telt. Úgy vélem, számos olyan embert veszített el, akik igen közel álltak hozzá. A felesége néhány évvel ezelőtt halt meg. Azt mondják róla, hogy egy költő szíve dobog a keblében, ugyanakkor viszont nagyon is szigorú. Igen sokat jelentene, ha elnyernéd a tiszteletét.

– Akkor pedig az utolsó Tenobia lesz – bólintott Rand, és megdörzsölte az állát. – Bárcsak Bashere is itt lehetne velünk!

A tábornok azonban azt mondta, hogy Tenobia már az arca puszta látványától is dührohamot kapna, és Rand ebben az esetben hallgatott a józan ész szavára.

– Tenobia rendkívül szilaj teremtés – folytatta Cadsuane. – Fiatal, arcátlan és vakmerő. Ne állj le vele vitatkozni!

Az ifjú biccentett.

– Min?

– Tenobia feje fölött egy lándzsa lebeg – szólalt meg a lány. – Véres, de fény ragyog rajta. Ethenielle nemsokára férjhez megy. Fehér galambok közt látom. Ma viszont veszélyes dologra készül. Légy vele óvatos! A másik kettő feje fölött kardok, pajzsok és nyílvesszők lebegnek. Nemsokára mind a ketten harcolni fognak.

– Az Utolsó Csatában? – kérdezte Rand.

– Nem tudom – ismerte be Min. – Lehet, hogy itt, lehet, hogy ma.

Kísérőik odavezették őket a négy uralkodó színe elé. Rand leszállt a nyeregből, és megveregette a felhorkanó Tai'daishar nyakát. Min is le akart szállni, akárcsak Narishma, ám az ifjú felemelt kézzel megállította őket.

– Eszement bolond! – mérgelődött Cadsuane a lány mellett. Annyira halk volt, hogy kettőjükön kívül más nem hallhatta meg. – Először megkér arra, hogy nyissak neki egérutat, utána meg itt hagy minket?

– Valószínűleg arra gondolt, hogy engem ments meg – felelte Min suttogva. – Le merném fogadni, hogy jobban aggódik miattam, mint saját maga miatt.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Eszement bolond!

Cadsuane gyors pillantást vetett a fiatal nőre, azután az ajkán leheletnyi mosollyal visszafordult Rand felé.

A fiatalember odasétált a négy uralkodóhoz, és megállt előttük. Két karját úgy nyújtotta ki oldalra, mintha csak az iránt érdeklődött volna, hogy a fejedelmek mit akarnak tőle.

Ahogy azt az aes sedai megjósolta, először valóban Ethenielle cselekedett. A gömbölyded asszonyság hátrafésülten, összefogva viselte sötét haját. Határozottan odalépett Rand elé. Mellette egy férfi hüvelybe csúsztatott kardot tartott a kezében. A markolata a királynő felé mutatott.

A Hajadonok is mozgásba lendültek. Felsorakoztak Rand oldalán. Szokás szerint úgy vélték: rájuk nem vonatkozott az a parancs, hogy maradjanak hátra.

Ethenielle felemelte a kezét, és arcul ütötte Randet.

Narishma elkáromkodta magát. A Hajadonok elkendőzték az arcukat, és előrántották a lándzsáikat. Min előreösztökélte a lovát, és áttört az őrök falán.

– Ne mozduljatok! – kiáltotta az ifjú, és felemelte a kezét. Megfordult, és a Hajadonokra nézett.

Min megállította a kancáját. A ló nyugtalanná vált, ahogy arra számítani lehetett. Miközben a lány megsimogatta a nyakát, a Hajadonok vonakodva hátraléptek. Cadsuane kihasználta az alkalmat, és Min lova mellé lépkedett.

Rand visszafordult Ethenielle felé, miközben az arcát dörzsölgette.

– Nagyon remélem, hogy Kandorban az ősi idők óta így üdvözlik egymást az emberek, felség!

A nő felvonta az egyik szemöldökét, majd intett. Easar, Shienar királya állt oda Rand elé. A férfi visszakézzel szájon vágta az ifjút. Az ütés ereje miatt a fiatalember megtántorodott.

De gyorsan visszanyerte az egyensúlyát, és sietve megállította a Hajadonokat. Easar a szemébe nézett. Rand állán végigfutott egy vércsík. A shienari egy pillanatig némán figyelte, azután biccentett, és visszalépett a sorba.

Tenobia következett. Bal kézzel ütötte meg Randet. A pofon hatalmasat csattant. Min megérezte a kedvesébe maró fájdalmat. Az ütés után Tenobia rázogatni kezdte a kezét.

Utolsónak Paitar király lépett Rand elé. Az idős, kopaszodó arafeli hátratett kézzel, mélázva haladt előbbre. Rand elé érve letörölte a vért a fiatalember arcáról. Utána visszakézzel olyan erővel megütötte az ifjút, hogy az térdre esett, és a szájából vér fröccsent a földre.

Min nem bírta tovább.

– Rand! – kiáltotta. Leugrott a nyeregből, és odarohant a kedveséhez. Megragadta, segített neki felállni, miközben gyilkos pillantást vetett az uralkodókra. – Hogy merészelik? Hiszen békésen jött ide!

– Békésen? – kérdezte Paitar. – Hát nem, ifjú hölgyem! Ő nem békésen jött erre a világra. Mindent borzalommal, zűrzavarral és pusztítással borított el.

– Pontosan úgy, ahogy azt a próféciák előre jelezték – szólt közbe Cadsuane, és odaállt a Randet talpra segítő Min mellé. – Egy egész világkorszak minden terhét a nyakába akarjátok zúdítani. Nem bérelhettek fel egy embert arra, hogy építse újjá a házatokat, ha közben az útját álljátok, és veszekedtek vele, ha munka közben kénytelen lebontani egy feleslegessé váló falat.

– Ez akkor lenne igaz, ha ő volna az Újjászületett Sárkány! – vágott a szavába Tenobia. A királynő összekulcsolta a karjait. – Mi…

Elakadt a szava, mert Rand ekkorra már kihúzta magát, és óvatosan kivonta a Callandort a tokjából. A csillogó penge halkan susogott. Maga elé nyújtotta a kardot.

– Elutasítod-e azt, amit a kezemben tartok, Tenobia királynő, Észak Pajzsa, a Fertő Határának Kardja, a Kazadi nemzetség feje? Ránézel erre a fegyverre, és utána képes vagy hamis Sárkánynak nevezni engem?

A királynő nem válaszolt. A mellette álló Easar király bólintott. A hátuk mögött némán, magasba tartott lándzsákkal, pikákkal és pajzsokkal sorakozott a rengeteg katona. Mintha csak tisztelegtek volna. Vagy mintha felkészültek volna a támadásra. Min felemelte a tekintetét. A távolban ki tudta venni azt, hogy Far Madding falain rengeteg ember gyülekezett. Ők is az eseményeket bámulták.

– Folytassuk! – szólalt meg Easar. – Ethenielle?

– Hát legyen! – felelte az idősebb nő. – Egy dolgot le kell szögeznünk, Rand al'Thor. Még ha be is tudod bizonyítani azt, hogy valóban te vagy az Újjászületett Sárkány, akkor is rengeteg dolog miatt terhel felelősség.

– Kaphatsz egy darabot a bőrömből, Ethenielle – felelte az ifjú halkan, és a Callandort visszacsúsztatta a tokjába. – De csak azután, hogy megküzdöttem a Sötét Úrral.

– Rand al'Thor – vette át a szót Paitar. – Van egy kérdésem a számodra. A mai nap kimenetelét az dönti el, hogy milyen választ adsz.

– Mégis, milyen kérdésről beszélsz!? – csattant fel Cadsuane.

– Kérem, Cadsuane! – szólalt meg Rand, és felemelte a kezét. – Paitar nagyúr, látom a tekintetedben, te tudod, hogy én vagyok az Újjászületett Sárkány. Tényleg szükség van erre a kérdésre?

– Elengedhetetlen, al'Thor nagyúr – válaszolta Paitar. – A kérdés miatt jöttünk ide, bár a szövetségeseink ezzel nem voltak a kezdet kezdetétől tisztában. Én mindig is azt hittem, hogy te vagy az Újjászületett Sárkány. Éppen ezért volt életbevágóan fontos, hogy útra keljek hozzád.

Min elkomorodott. Az idős katona megragadta a kardja markolatát. Mintha csak ki akarta volna rántani a pengét. A Hajadonok valósággal megdermedtek. Min rájött, hogy a király nagyon is közel állt Randhez. Túl közel.

Egy szempillantás alatt kardot ránthat, hogy lecsapjon vele Rand nyakára, ismerte fel a lány. Paitar pontosan azért állt oda, hogy végezhessen vele.

Rand tekintete egy pillanatra sem hagyta el az uralkodó szemét.

– Akkor halljam a kérdést!

– Hogyan halt meg Tellindal Tirraso?

– Kicsoda? – kérdezte Min, és Cadsuane felé fordult.

Az aes sedai azonban csak zavartan megrázta a fejét.

– Honnan ismered ezt a nevet?! – csattant fel Rand.

– Válaszold meg a kérdést! – felelte Easar.

A tenyere a kardja markolatán feküdt és az egész teste megfeszült. Körülöttük a rengeteg katona felkészült.

– Ez a nő tisztviselőként dolgozott – felelte Rand. – A legendák korában. Miután Demandred megalapította a Nyolcvanegyek társaságát, utánam jött. Tirraso a harc közben esett el. Villám csapott bele az égből… ott volt a vére a kezemen… Honnan tudjátok a nevét?

Ethenielle Easar felé fordult. Utána Tenobiára, majd végül Paitarra nézett. A férfi bólintott, becsukta a szemét és megkönnyebbülten fellélegzett. Elvette a kezét a kardjáról.

– Rand al'Thor – szólalt meg Ethenielle. – Újjászületett Sárkány. Leülsz velünk megbeszélni a dolgokat? Megválaszoljuk a kérdéseidet.

– Miért nem hallottam soha erről az úgynevezett próféciáról? – tudakolta Cadsuane.

– A természetétől fogva el kellett titkolni – válaszolta Paitar király.

A határvidéki sereg táborának közepén, egy jókora sátorban ültek valamennyien, párnákon. Cadsuane kifejezetten rosszul érezte magát, amiért hagyták magukat így körbefogni. Ugyanakkor viszont ez az ostoba legény – nem számít, hogy milyen idős is valójában, Rand örökre csak ostoba legény marad – tökéletesen nyugodtnak látszott.

A sátoron kívül tizenhárom aes sedai várakozott. Be sem fértek volna mindannyian ide. Tizenhárman. Al'Thor meg csak nem is pislogott. Hát melyik fókuszáló férfi volna képes arra, hogy a legnagyobb lelki nyugalommal leüljön tizenhárom aes sedai közé, és még csak ne is izzadjon?

Megváltozott, gondolta Cadsuane. Kénytelen leszel elfogadni ezt a tényt. Persze ettől még nagyon is szüksége lesz az ő segítségére. Az ilyen férfiak túlságosan is magabiztossá válnak. Néhány apró siker, aztán már meg is botlik a saját lábában, és igen kínos helyzetbe kerül.

Ugyanakkor… Azért Cadsuane büszke is volt rá. Vonakodva ismerte ugyan el, de akkor is büszke volt. Egy kicsit.

– A prófécia egy olyan aes sedaitól származik, aki a saját vérvonalamba tartozott – folytatta Paitar. A szögletes arcú férfi belekortyolt a parányi teáscsészébe. – Az ősöm, Reo Myershi volt az egyetlen fültanúja. A parancsára megőrizték a szavakat és azok uralkodóról uralkodóra szálltak, hogy emlékezzünk rá ezen a napon.

– Kérem, mondd el a szöveget! – bólintott Rand.

– „Látom, ahogy előtted áll – idézte Paitar. – Őt, aki számos életet él. Őt, aki számos halálért felel. Azt, aki hegyeket emel. Eltöri, aminek törnie kell. Ám előtte itt áll majd a királyunk előtt. A vérét fogod ontani. Próbára teszed az önuralmát. Ő pedig beszél! Hogyan hullott el az áldozat? Tellindar Tirraso, az ő keze végzett vele. A sötétség, amelyik a Fényt követő napon érkezett. Meg kell tőle kérdezned, és meg kell tudnod a sorsod! Ha nem tudja megválaszolni…”

A hangja elhalkult, majd elhallgatott.

– Akkor mi van? – kérdezte Min.

– „Ha nem tudja megválaszolni, akkor elvesztetek – folytatta Paitar. – Gyorsan véget vetsz neki, hogy az utolsó napokon tombolhasson a vihar. Hogy a Fényt ne eméssze el az, akinek meg kellett volna oltalmaznia. Látom őt magam előtt. Látom és zokogok.”

– Szóval akkor azért jöttetek, hogy meggyilkoljátok? – kérdezte Cadsuane.

– Hogy próbára tegyük – ellenkezett Tenobia. – Legalábbis így döntöttünk akkor, amikor Paitar beszámolt nekünk a próféciáról.

– Nem is tudjátok, hogy milyen közel jártatok a pusztuláshoz – szólalt meg Rand halkan. – Ha csak kicsivel is hamarabb jöttem volna el ide, akkor ezekért az ütésekért öröktűz lett volna a válasz.

– Az Őr hatókörén belül? – szipákolt Tenobia megvetően.

– Az Őr csupán az Egyetlen Hatalmat gátolja – suttogta Rand. – Kizárólag az Egyetlen Hatalmat.

Hát ezzel meg mire akart célozni? töprengett elkomorodva Cadsuane.

– Tudtuk, hogy kockázatot vállalunk – jelentette ki Ethenielle büszkén. – Ragaszkodtam ahhoz, hogy én üsselek meg először. A seregeink parancsot kaptak arra, hogy támadjanak, ha elbukunk.

– A családom sok száz alkalommal próbálta meg értelmezni a jóslat szavait – folytatta Paitar. – Egyértelműnek tűnt az üzenet értelme. Az a feladatunk, hogy próbára tegyük az Újjászületett Sárkányt. Ki kell derítenünk, hogy számíthatunk-e arra, hogy elmegy az Utolsó Csatába.

– Alig egy hónappal ezelőtt még nem emlékeztem azokra a dolgokra, amelyek segítségével választ adtam a kérdésre – felelte Rand. – Ostoba kockázatot vállaltatok. Ha megöltél volna, akkor tényleg minden odavész.

– Kockáztattunk – bólintott Paitar. – Lehet, hogy másvalaki állt volna a helyedre.

– Nem – ellenkezett Rand. – Ez a prófécia is olyan volt, mint a többi. Csupán leírta azt, ami megtörténhet, de nem adott tanácsot.

– Én ezt másként látom, Rand al'Thor – ellenkezett Paitar. – A többiek pedig egyetértettek velem.

– Szeretném megjegyezni – szólt közbe Ethenielle –, hogy én nem a prófécia miatt indultam el délre. Azért jöttem, hogy valamiképpen helyreállítsam a világ rendjét. Utána viszont…

Savanyúan elmosolyodott.

– Mi történt? – kérdezte Cadsuane, és végre belekortyolt a teájába. Nagyon jó volt az íze, ahogy mostanában al'Thor közelében mindig is lenni szokott.

– A viharok – válaszolta Tenobia. – A hó megállított minket. Aztán pedig sokkal nehezebb volt megtalálni téged, mint ahogy gondoltuk. Ezek a Kapuk. Meg tudod tanítani őket a mi aes sedaiainknak is?

– Az aes sedaiaitok megtanulhatják cserébe egy ígéretért – válaszolta Rand. – Hűséget kell esküdniük nekem. Szükségem van rátok.

– Mi uralkodók vagyunk! – csattant fel Tenobia. – Én nem hódolok be neked olyan gyorsan, ahogy a nagybátyám tette. Arról meg még amúgy is beszélnünk kell ám!

– Mi azoknak a földeknek tettünk esküt, amelyeket védünk – jelentette ki Easar.

– Ahogy kívánjátok – bólintott Rand, és felkelt. – Valamikor ultimátumot küldtem. Ügyetlenül fogalmaztam meg, amit nagyon sajnálok, de akkor is én vagyok az Utolsó Csatába vezető egyetlen út. Nélkülem ezek a seregek itt ragadnak. Sok ezer mérföldnyire azoktól a földektől, amelyek védelmére felesküdtek.

Egy biccentéssel mindegyik fejedelemtől elbúcsúzott, aztán segített Minnek felállni.

– Holnap találkozom a világ uralkodóival, aztán elmegyek Shayol Ghulba, és letöröm a Sötét Úr börtönéről a megmaradt pecséteket. Jó napot!

Cadsuane nem mozdult. Ülve maradt és a teáját kortyolgatta. A négy uralkodóról lerítt a döbbenet. Igaz, ami igaz, ez a legény egyre jobban értett a drámai bejelentésekhez.

– Várj csak! – kiáltotta végre Paitar, és felpattant. – Mire készülsz?

Rand visszafordult.

– Szétzúzom a pecséteket, Paitar nagyúr. Eltöröm, aminek törnie kell, ahogy azt a prófécia is mondja. Ti nem állíthattok meg, főleg, hogy ezek a szavak is azt mutatják, hogy helyes úton járok. Nemrég beavatkoztam, hogy megmentsem Maradont a bukástól. Hajszálon múlott, Tenobia. A falak romba dőltek és a csapataid súlyos veszteségeket szenvedtek. A segítséggel meg tudtam menteni. De csak éppen hogy. Az országoknak szükségük van a fejedelmekre. Így aztán két út áll előttetek. Felesküdtök rám, vagy itt ücsörögve hagyjátok, hogy mások harcoljanak felségtek helyett.

Cadsuane ismét ivott egy korty teát. A legény kissé elvetette a sulykot.

– Most távozom, hogy megvitathassátok az ajánlatomat – folytatta Rand. – Egyórányi időm van. Viszont mielőtt még belevágnátok a megbeszélésbe, idehívnátok valakit a seregből? Akad a katonák között egy Hurin nevű férfi. Bocsánatot szeretnék kérni tőle.

A négy uralkodó arcán döbbenet tükröződött. Cadsuane felállt, hogy beszéljen az odakint várakozó nővéreivel. Néhányat személyesen is ismert közülük. Ki kellett derítenie, hányadán áll a többiekkel. Nem igazán aggódott amiatt, hogy mi lesz a határvidékiek döntése. Al'Thor már a maga oldalára állította őket. Újabb sereg sorakozott fel a zászlaja alatt. Pedig már azt hittem, hogy ez a falat a torkán akad.

Még egy nap és kezdetét veszi a végjáték. A Fényre! Annyira remélte, hogy készen állnak majd.

Ötvenegyedik fejezet

Egy pár csizma

Elayne elhelyezkedett Szikra nyergében. A kanca a királyi istálló egyik legszebb paripája volt. A nemes tartású saldaeai állat fehér sörénye ugyanúgy ragyogott, mint a szőre. Díszes nyerget tettek a hátára. A nyeregszerszámot borvörös és arany mintázat ékesítette. Díszszemléken szoktak ilyen nyerget használni.

Birgitte egy magas, herélt deres, Felkelő hátán ült. Ez a ló is a királyi istálló leggyorsabb hátasai közé tartozott. Mindkét paripát az őrző választotta ki. Arra számított, hogy majd vágtatniuk kell.

Birgitte magán viselte a rókafej egyik másolatát. Ennek eltért az alakja az eredetiétől. A vékony ezüstkorongot elöl egy rózsa díszítette. Elayne zsebében vászondarabba burkolva egy másik másolat is rejtőzött.

Aznap reggel megpróbált még egy másolatot készíteni. Az azonban megolvadt, és majdnem felgyújtotta az öltözködőasztalkáját. Igen komoly nehézségei támadtak, ha az eredeti minta nélkül próbált meg újakat létrehozni. Nagyon úgy tűnt, hogy semmivé foszlik az az elképzelése, hogy valamennyi személyes testőrét ilyen medálokkal lássa el. Talán az segíthetne, ha valahogy rá tudná venni Matet arra, hogy újra adja kölcsön az eredetit.

A díszőrség lovasai szabályos sorokba rendeződtek Elayne és Birgitte körül a Királynők terén. Csupán száz katonát vitt magával. Hetvenöt testőrt és huszonöt testőrnőt. Nem volt igazából jelentős haderő, de Elayne legszívesebben egyetlen fegyveres nélkül indult volna útra, ha el tudta volna fogadtatni a döntését.

Egészen egyszerűen nem engedhette meg magának, hogy a határ túloldalán hódítónak tekintsék.

– Nagyon nem tetszik ez nekem – szólalt meg Birgitte.

– Mostanában már semmi sem tetszik neked! – mérgelődött Elayne. – Esküszöm, hogy napról napra egyre kiállhatatlanabb leszel!

– Csakis azért, mert te meg napról napra egyre meggondolatlanabbá válsz.

– Na ne már! Ezt még véletlenül sem tarthatod az eddigi legmeggondolatlanabb lépésemnek.

– Csak azért, mert a meggondolatlanságod mértéke egyszerűen elképesztő, Elayne.

– Minden rendben lesz – válaszolta a királynő, és déli irányba pislantott.

– Miért nézelődsz állandóan arrafelé?

– Randet nézem – felelte Elayne, és ismét megérezte elméje mélyén az érzelmek csomójából lüktető meleget. – Éppen felkészül valamire. Zavarban van. Ugyanakkor békesség tölti el.

A Fényre! Ez az alak néha valóban zavarba ejtően viselkedett. A gyűlésre egy nap múlva kerül sor, feltéve, ha még mindig érvényes volt Rand eredeti menetrendje. Egwene-nek igaza volt. Ostobaság volna letörni azokat a pecséteket. Ezt majd az ifjú is be fogja látni.

A Vérség három tagja társaságában Alise lovagolt oda a királynőhöz. A testes Sarasia leginkább egy nagyanyóra hasonlított. A sötét bőrű Kema fekete haját három hosszú fonatban fogta össze. A csinos Nashia pedig bő zsákruhát húzott magára.

Mind a négyen felsorakoztak Elayne mellett. Csak kettőjük volt elég erős ahhoz, hogy Kaput nyisson. A Vérség sok tagja gyengébb volt a legtöbb aes sedainál. Persze ez is elég lesz abban az esetben, ha Elayne valamiért nem tudja magához ölelni az Igazi Forrást.

– Tudnál valamit csinálni, hogy az íjászok ne legyenek képesek meglőni? – kérdezte Birgitte Alise-től. – Valamilyen védőfonatot?

Alise töprengve félrehajtotta a fejét.

– Ismerek egyet, ami talán segíteni fog – válaszolta. – Még sosem próbáltam ki.

A Vérség egyik nővére megnyitotta a Kaput. A túloldalon felbukkant a Cairhien közelében fekvő egyenetlen, barna fűvel borított táj. Itt egy lényegesen nagyobb sereg várakozott. A cairhieni katonák jellegzetes mellvértjét és harang alakú sisakját viselték. A tisztjeiket könnyű volt felismerni sötét ruhájukról, amelyet a különféle nemesi házak színei díszítettek. Ráadásul con zászlócskákat erősítettek a hátukra.

A magas, beesett arcú Lorstrum a nyeregben várakozott a saját serege élén. A katonái sötétzöld egyenruhát, derekukon pedig borvörös kendőt viseltek. Bertome a másik oldalon várakozott. A két seregtest nagyjából egyformának tűnt. A nagyurak fejenként ötezer harcost hoztak. A másik négy főnemesi ház kisebb seregekkel érkezett.

– Ha foglyul akarnak ejteni – mérgelődött Birgitte –, akkor most nagyon is megkönnyíted a dolgukat!

– Egyszerűen képtelenség biztos távolból végrehajtani a terveimet. Nem engedhetem meg magamnak azt, hogy elbújjak a palotáim falai mögött és csak a katonáimat küldjem át. Egy ilyen lépésnek az eredménye Cairhienben lázadást szülne, és akár Andor is összeomolhatna.

Elayne az őrzőjére pillantott.

– Most már királynő vagyok, Birgitte. Nem leszel képes távol tartani a veszélytől, ugyanúgy, ahogy egy magányos katona sem lehet biztonságban a csatatéren.

Birgitte biccentett.

– Ne távolodj el tőlem és Guybontól!

Guybon egy jól megtermett, foltos herélt hátán közeledett. Birgitte és a másik oldalon Guybon is valósággal Elayne fölé tornyosult. Jóval magasabb lovakon ültek, mint a királynő, ezzel is megnehezítve a lehetséges orgyilkosok dolgát, akiknek először a barátait kellett volna lelőniük ahhoz, hogy célba vehessék az ifjú uralkodónőt.

És ez már így lesz az élete végéig, villant át Elayne agyán. Mozgásra ösztökélte Szikrát, és a katonái elindultak a Kapu felé. Nemsokára már Cairhien földjén jártak. A sereg élén álló nemes urak és úrhölgyek meghajoltak a nyeregben. Tiszteletnyilvánításuk jóval mélyebb volt, mint amikor a trónteremben találkoztak Elayne-nel. Megkezdődött a színjáték.

A város ott magasodott előttük. A falait még mindig befeketítették a shaidó támadás során gyújtott tűz nyomai. Elayne érezte Birgitte aggodalmát, ahogy a Kapu eltűnt a hátuk mögül. A királynő mellett a Vérség nővére magához ölelte az Igazi Forrást. Alise meglehetősen különös fonatot szőtt. Az oszlop közepén haladó katonák köré borította. A különös gyűrűben nem túl erős, ám igen gyors szél fújt.

Birgitte aggodalma ragadósnak bizonyult. Elayne azon kapta magát, hogy erősen szorítja a kantárt, miközben Szikra elindult. Cairhienben szárazabb volt a levegő. Mintha enyhén poros illat terjengett volna. Az égboltot felhők borították.

A cairhieni csapatok felsorakoztak a fehér és vörös ruhát viselő andoriak körül. A helybeliek többségét a gyalogság adta. De akadtak közöttük nehézpáncélos lovasok is. A lovaikat csillogó vértezet takarta, és a harcosok hosszú lándzsája magasan az ég felé mutatott. Minden egység tökéletesen egyenes sorokban vonult. Andor királynőjét védelmezték. Vagy talán ejtették foglyul.

Lorstrum barna csődöre hátán közelebb léptetett Elayne kísérőihez. Guybon a királynőre pillantott. Elayne biccentését látva a kapitány megengedte, hogy a főúr közelebb kerüljön.

– A város nyugtalan, felséges asszonyom – szólalt meg Lorstrum. Birgitte még ekkor is figyelt arra, hogy lovával a férfi és Elayne között maradjon. – A trónra lépéseddel kapcsolatban… szerencsétlen szóbeszédek keringenek.

Amelyeket bizonyára te bocsátottál a szárnyukra, gondolta Elayne, mielőtt úgy nem döntöttél, hogy mégis inkább engem támogatsz.

– Csak nem fognak felkelni a csapataid ellen?

– Hát nagyon remélem, hogy nem – felelte a férfi, és gyors pillantást vetett a királynőre lapos, zöld sapkája alól. Fekete kabátja egészen a térdéig leért. A nemzetségét jelölő színes csíkok a kabát szegélyéig húzódtak. Ilyen ruhát akkor viseltek a főnemesek, ha bálba készültek. Az öltözéke önbizalmat sugárzott. Azt mutatta mindenkinek, hogy a csapataival nem a főváros megszállására készül, hanem csupán a díszőrség tagjaként hazakíséri új királynőjüket. – Nem valószínű, hogy fegyveres ellenállás bontakozna ki, csak a biztonság kedvéért akartam szólni.

Lorstrum tisztelettel meghajtotta a fejét. Tudta, hogy Elayne megpróbálta manipulálni, ám gond nélkül elfogadta ezt a manipulációt. A királynő jól tudta, hogy az elkövetkezendő évek során nagyon is oda kell figyelnie erre a férfira.

Cairhient mintha jókora dobozokból építették volna fel. Elayne mindenütt egyenes épületeket és erődített tornyokat látott. Bár az építészeti remekek egy része tényleg gyönyörű volt, magát a helyet össze sem lehetett volna hasonlított Caemlynnel vagy Tar Valonnal. Az északi kapukon keresztül vonultak be a városba. Jobb kéz felől hömpölygött az Alguenya.

Odabent tömegek várták. Lorstrum és társai kiváló munkát végeztek. Felharsant az éljenzés. Bizonyára először a megfelelő helyekre állított udvaroncok torkából. A falakon belülre érve Elayne azt tapasztalta, hogy az ujjongás egyre hangosabbá válik. Ez meglepte. Ellenségességre számított. Ennek persze időnként látta is a nyomát. A tömeg hátsó soraiból néha megpróbálták szeméttel megdobálni az andoriakat. Néha-néha egy-egy dühös arcot is megpillantott. A helybeliek nagy része azonban nagyon is örült az érkezésüknek.

Miközben a széles főutat kétoldalt szegélyező szögletes cairhieni épületek között haladtak, Elayne hirtelen rájött arra, hogy ezek az emberek esetleg tényleg várták egy ilyen esemény bekövetkezését. Beszéltek róla. Álmodoztak. A szóbeszéd egy része ellenséges volt. Norry ezekről számolt be. Azonban jobban belegondolva a királynő rájött, hogy azokból a hírekből valójában nem is annyira ellenségesség, mint inkább aggodalom csendült ki. Cairhiennek túlságosan régóta nem volt uralkodója. A királyukkal ismeretlen kezek végeztek, a Sárkány nagyúr pedig mintha csak magukra hagyta volna őket.

Kezdett visszatérni az önbizalma. Cairhien városa súlyosan megsebesült. Nem kerülték el a figyelmét a Kapuntúl felperzselt, összeomlott maradványai. Az utcaköveket felszedték, hogy az ellenség fejére hajítsák őket. A város sohasem tért igazán magához az aiel háborúk után. Befejezetlen, csonka tornyai ugyan teljesen szabályosak voltak, de mégis csak úgy áradt belőlük az elveszettség. A két torony is a kegyetlen múltra emlékeztetett.

Ráadásul az átkozott Házak Játéka önmagában is felért egy sorscsapással. Képes lesz megváltoztatni a szabályait? Körülötte harsányan éljeneztek a reménykedő emberek. Mintha nagyon is tisztában lettek volna azzal, hogy milyen szerencsétlen helyzetbe került a hazájuk. Hamarabb el lehet venni egy aieltől a lándzsáját, mint hogy egy cairhieni leszokjon a cselszövésekről. Talán ő mégis képes lesz arra, hogy az ország és a trón iránti nagyobb hűségre szoktassa őket. Feltéve, ha lesz egy trón, amihez érdemes hűségesnek lenni.

A Nappalota a város kellős közepén emelkedett. Hasonlóan a környező háztömbökhöz, ez az épület is szögletes és szabályos volt. Az alakjából mindenekelőtt lenyűgöző erő áradt. Igazi építészeti remekműnek tűnt, dacára annak a lerombolt szárnynak, ahol megpróbálták meggyilkolni Randet.

Itt még több nemes várakozott. A fedett lépcsőkön vagy a díszesen megmunkált hintók előtt álltak. A nők legszebb díszruháikat vették fel. A férfiak elegáns, sötét színű kabátot viseltek. Fejüket kalap takarta. Néhányan távolságtartónak, míg mások elképedteknek tűntek. Elayne elégedett mosolyt vetett Birgitte felé.

– Sikerült. Arra senki sem számított, hogy egy cairhieni sereg kíséretében vonulok be a palotába.

Az őrző néma maradt. Még mindig áradt belőle a feszültség, és ez valószínűleg mindaddig így is marad, míg Elayne vissza nem tér Caemlynbe.

A lépcső alján két nő állt. A csinosabbik apró harangocskákkal díszítette a fürtjeit. Göndör hajú társa arcán nem látszott, hogy aes sedai lett volna, pedig már hosszú évek óta a nővérek közé tartozott. Amennyire Elayne forrásai képesek voltak felmérni a helyzetet, Sashalle Anderly és kortalan arcú társa, Samitsu Tamagowa volt a város majdnem hogy teljhatalmú ura Rand távollétében. Mind a kettőjükkel kapcsolatban állt, és rájött, hogy Sashalle figyelemre méltó módon megérti a cairhieniek gondolkodásmódját. Felajánlotta ugyan Elaye-nek a várost, ám az ajánlatából világosan érződött az, hogy csak azért, mert valamit felkínálnak az ember lányának, azt még távolról sem kell ám feltétlenül el is fogadnia.

Sashalle előrelépett.

– Királyi felség – köszöntötte ünnepélyesen. – Mindenki tudtára adom, hogy Sárkány nagyurunk teljesen és kizárólagosan a te kezedbe helyezi ezen országot. Mindennemű korábbi uralmi jogát átengedi neked, és immár nincs szükség arra, hogy egy kormányzó irányítsa a nemzetet. Kívánom, hogy bölcs uralmad békességben teljen el!

Elayne fejedelmi méltósággal biccentett a nyeregből, ám magában valósággal fortyogott a haragtól. Tényleg szokott arról beszélni, hogy cseppet sem bánja Rand segítségét a trón megszerzésében, ám ez még véletlenül sem jelentette azt, hogy örült, amikor az orrát valósággal belenyomták ebbe a ténybe. Mindazonáltal nagyon is úgy tűnt, hogy Sashalle igen komolyan vette a saját beosztását. Elayne ugyan tökéletesen tisztában volt vele, hogy Sashalle rangja és a vele járó hatalom korábban még csak nem is létezett.

A királynő és a kísérői leszálltak a nyeregből. Rand talán tényleg azt gondolta, hogy ennyire egyszerű lesz átadni a trónt? Hiszen éppen elég időt töltött Cairhienben ahhoz, hogy kiismerje a helybeliek cselszövő és áskálódó természetét. Az még távolról sem volt elengedő, hogy egy aes sedai ünnepélyes bejelentést tett. Ugyanakkor viszont Elayne nagyon is bízhatott a tervei megvalósulásában most, hogy már befolyásos nemesek támogatását is élvezte.

A menet elindult fölfelé a lépcsőkön. Az épület belsejében az új királynőt támogató főnemesek csupán egy-egy ötvenfős díszőrség társaságában haladtak tovább. Elayne a teljes kíséretét magával vitte. Kicsit szűk lett a hely, de esze ágában sem volt bárkit is hátrahagyni.

A belső folyosók nyílegyenesen húzódtak. Ferde mennyezetüket aranyszegély díszítette. A felkelő nap jelképe ott ragyogott minden ajtón. Számos beugróban csodálatos remekművek várták az érkezőket. Sok állvány azonban üresen állt. Az aielek a palotából is elvitték az ötödrészüket.

Elérve a Nap Nagycsarnokát, Elayne andori gárdistái és a testőrség női tagjai felsorakoztak a külső folyosó két oldalán. Az ifjú királynő vett egy nagy levegőt, aztán csupán tíz embere társaságában bevonult a terembe. Kétoldalt kék eres márványoszlopok tartották a mennyezetet. A Naptrónus hasonlóan kék márványemelvényen állt a terem túlsó végén.

A trónszéket aranyozott fából készítették. Meglepően igénytelennek látszott. Talán éppen ez volt az oka annak, hogy Laman új trónust akart magának, amihez magát az Avendoralderát használta fel faanyagnak. Elayne fellépdelt az emelvényre. Szembefordult a terembe érkező cairhieni nemesekkel. Először a támogatói jöttek. Őket a többiek követték. Az előkelőségek a Daes Dae'mar bonyolult előírásainak megfelelő rangsorban érkeztek. Ez a rangsor napról napra vagy esetleg óráról órára is változhatott.

Birgitte alaposan szemügyre vette az összes belépőt, ám a cairhieni főnemesek a lehető legudvariasabban viselkedtek. Egyikőjük sem ragadtatta volna magát olyasmire, mint Ellorien Andorban. Az a nő legalább igazi hazafi volt, még ha folyamatosan és dühítő módon ellenkezett is Elayne-nel. Cairhienben fel sem merült az, hogy valaki vitatkozzon a királynővel.

A terem elcsendesedett. Elayne mélyen beszívta a levegőt. Korábban az is felmerült benne, hogy egy beszéddel köszönti új alattvalóit, ám az anyja megtanította arra, hogy időnként egy határozott lépés ezer szónál is többet ér. Éppen ezért egyszerűen csak fel akart ülni a trónra.

Birgitte megragadta a karját.

Elayne kérdő pillantást vetett az őrzőre. A szőke hajú nő tekintetével a trónust méregette.

– Várj egy pillanatig! – mondta, és előbbre hajolt.

A nemesek halkan morogni kezdtek. Lorstrum odalépett a királynő mellé.

– Felség?

– Birgitte? – kérdezte Elayne elpirulva. – Erre most tényleg szükség van?

Az őrző azonban nem törődött vele, hanem elkezdte átnézni a trón párnáit. A Fényre! Ez a nő komolyan elszánta magát arra, hogy minden létező helyzetben lejárassa a védencét? Csak nem…

– Na ugye! – kiáltotta Birgitte, és kirántott valamit a puha párnák közül.

Elayne megdermedt, de aztán közelebb lépett. Lorstrum és Bertome két oldalról követte. Az őrző egy parányi, fekete hegyű tűt tartott a kezében.

– Az egyik párnában volt.

A királynő elsápadt.

– Tudni lehetett, hogy ez az egyetlen hely, ahova egészen biztosan leülsz majd, Elayne – suttogta Birgitte. Letérdelt, és elkezdte keresni a további csapdákat.

Lorstrum feje egészen elvörösödött.

– Kiderítem, hogy ki tette ezt, felség – szólalt meg egészen halk, fenyegető hangon. – A tettesek megtapasztalják a haragomat.

– De csak akkor, ha előtte nem én végzek velük – szólt közbe a zömök Bertome, és jeges pillantást vetett a tűre.

– Nyilvánvaló, hogy valaki merényletet kívánt elkövetni Sárkány nagyurunk ellen, királyi felség – zengett fel Lorstrum hangja, hogy a teremben mindenki hallhassa. – Senki sem vetemedne arra, hogy megpróbáljon megölni téged, szeretett andori nővérünket.

– Ennek tényleg nagyon örülök – válaszolta Elayne, és mélyen a férfi szemébe nézett.

Az arckifejezése világosan mindenki tudtára adta, hogy egyelőre hajlandó jó képet vágni a légből kapott magyarázathoz, mivel nem kívánta, hogy szövetségesei elveszítsék az arcukat. A királynő elleni merénylet kísérlete miatt komolyan megszégyenült legerősebb támogatója.

Lorstrum persze nem ússza meg ingyen, hogy a királynő kimentette a szorult helyzetből. A főúr a szemével jelezte, hogy elfogadja a megoldást. A Fényre! Elayne annyira gyűlölte ezt a játékot. De mégis leáll velük játszani. És kiváló játékos lesz.

– Most már biztonságos? – kérdezte Birgittétől.

Az őrző megvakarta az állát.

– Ezt csak egy módon lehet megtudni – felelte, majd a legcsekélyebb habozás nélkül megfordult, és hangos csattanással valósággal belehuppant a trónszékbe.

A teremben jó pár főnemesnek elakadt a lélegzete és Lorstrum is igencsak elsápadt.

– Hát, nem túl kényelmes – állapította meg Birgitte, aztán rátámaszkodott előbb az egyik, majd a másik oldalra. Végül a hátát is nekinyomta a támlának. – Arra számítottam, hogy egy fejedelem trónszéke sokkal jobban ki van párnázva. Hiszen mindenki tudja, hogy mennyire érzékeny az alfeletek.

– Birgitte! – hördült fel Elayne, és érezte, hogy tűzvörössé vált az arca. – Nem ülhetsz csak úgy rá a Naptrónra!

– A testőröd vagyok – ellenkezett az őrző. – Megkóstolhatom az életedet, ha úgy akarom. Előtted léphetek be az ajtókon, és rohadtul leülhetek bármelyik székedbe, ha úgy vélem, hogy ezzel megoltalmazlak.

Szélesen elvigyorodott, és suttogva még hozzátette:

– Ráadásul mindig is kíváncsi voltam arra, milyen érzés lehet egy ilyenben ücsörögni.

Aztán felállt. Még mindig feszültség áradt belőle, de az érzésbe elégedettség is vegyült.

Elayne megfordult és a cairhieni nemesekre nézett.

– Sokáig vártatok erre a pillanatra – jelentette ki. – Néhányan közületek elégedetlenek, ám emlékezzetek arra, hogy az ereimben felerészben cairhieni vér folyik. Szövetségünk mindkét nemzetünket naggyá teszi. Nem követelem meg azt, hogy bízzatok bennem, ám azt elvárom, hogy engedelmeskedjetek.

Rövid habozás után még hozzátette:

– Emlékezzetek arra is, hogy így kívánja ezt az Újjászületett Sárkány.

Látta, hogy megértették a szavait. Rand egyszer már elfoglalta ezt a várost, igaz, csak azért, hogy felszabadítsa a shaidók uralma alól. Nagyon is bölcs dolog volna elkerülni azt, hogy visszatérésre késztessék, és arra, hogy ismét bevegye a várost. Egy királynő azokkal az eszközökkel dolgozik, amik ott vannak a kezében. Andort a saját erejéből szerezte meg. Megengedi Randnek, hogy Cairhienben segítsen.

Leült. Ez az egyszerű mozdulat alighanem igen komoly következményekkel fog járni. Messzeható következményekkel.

– Gyűjtsétek össze a követőiteket és a nemzetségetek fegyveres erejét! – parancsolta a jelen lévő nemeseknek. – Elvonulunk innen, együtt Andor seregeivel a Kapukon át egy helyre, amelynek neve Merrilor mezeje. Ott találkozunk az Újjászületett Sárkánnyal.

Sikerült meglepnie a nemeseket. Az új királynő tényleg bevonult, elfoglalta a trónt, és utána már meg is parancsolta, hogy a seregeik hagyják el a várost? Egy nap leforgása alatt? Elayne elmosolyodott. Nincs jobb, mint gyorsan és határozottan cselekedni. Ez majd rászoktatja őket arra, hogy engedelmeskedjenek. Ráadásul pedig elkezdenek felkészülni az Utolsó Csatára.

– Ezenfelül pedig azt akarom – folytatta csengő hangon, amikor a hallgatóság elkezdett suttogni –, hogy gyűjtsétek össze a birodalom összes olyan férfiját, aki elég erős ahhoz, hogy elbírjon egy kardot, és sorozzátok be a királynő seregébe. Nem lesz sok időnk a kiképzésükre, de az Utolsó Csatában szükség van minden egyes harcosra. Önkéntesként várjuk azokat a nőket is, akik harcolni akarnak. Hívjátok ide a város harangöntőit! Egy órán belül beszélnem kell velük.

– De hát mi lesz az ünnepi lakomával, királyi felség? – dadogta Bertome.

– Majd akkor lakomázunk, ha megnyertük az Utolsó Csatát és Cairhien gyermekei biztonságban élhetnek – válaszolta Elayne. Össze kellett zavarnia a helybelieket, meg kellett akadályoznia, hogy ármánykodjanak, és le kellett kötnie minden erejüket. Már amennyire ez lehetséges volt. – Gyerünk! Képzeljétek azt, hogy ott áll a küszöbötökön az Utolsó Csata, és holnap már be is lép az ajtón.

Ami nagyon is igaz lehet.

Mat egy elhalt fának támaszkodott, és tekintete végigsiklott a tábor fölött. Mélyen beszívta a levegőt és elmosolyodott. Csodálatos volt érezni azt, hogy már nem vadásztak rá. Már el is felejtette, hogy ez mennyire remek érzés. Többet ért annál, mintha két csinos felszolgálólány ült volna a térdén. Bizony ám! Na jó. Egy felszolgálólánynál mindenképpen jobb volt.

Az éjszakai nyugalomra felkészülő katonai tábornál nincs is kellemesebb hely széles e világon. Még akkor is, ha a tábor fele üresen tátongott, mert a harcosok átmentek Cairhienbe. A nap lenyugvóban volt, és a táborban maradottak felkészültek az éjszakára. Akiket azonban másnap délutáni őrszolgálatra osztottak be, nagyon is úgy gondolták, hogy korai volna lefeküdni.

A táborba legalább tucatnyi helyen lángolt a tűz. A körülötte ülő férfiak a hódításaikkal hencegtek, a hátrahagyott asszonyokról beszéltek és megosztották a legújabb híreket. A lángok táncát a beszélgetők nevetése kísérte. A harcosok fatuskókon vagy szikladarabokon ültek. Időnként valaki megpiszkálta a parazsat egy göcsörtös ággal, és az ég megtelt parányi szikrákkal. Közben a barátai énekelni kezdték. Felhangzott a Jertek lányok, vagy a Kidőlt fűzfák délidőben.

A Banda tagjai tucatnyi különböző országban látták meg a napvilágot. Mégis ez a tábor volt az igazi otthonuk. Mat a vállára vetette az ashandareit, és elvegyült közöttük. Szerzett egy új kendőt a nyakára. A katonái persze tudtak a sebhelyről, de ennek ellenére sem kellett úgy kérkednie vele, mint ahogy Luca hencegett az átkozott kocsijaival.

Ezúttal vörös kendőt hordott. Így emlékezett meg Tylinről és a többiekről, akik a gholam áldozatai lettek. Rövid időre eljátszott a gondolattal, hogy esetleg rózsaszín kendőt választ. Nagyon rövid időre.

Elmosolyodott. Bár több tábortűz mellett is felcsendült az ének, egyik sem volt túlságosan hangos. A táborra egészséges nyugalom borult. De nem csend. A csend sosem volt jó. Mat gyűlölte a csendet. Olyankor mindig elkezdett gyanakodni, hogy éppen ki próbál meg a háta mögé kerülni. A táborban nem halotti csend volt, hanem kellemes nyugalom. Halkan horkoló férfiakat, pattogó tábortüzeket, a harcosok énekszavát és a járőrök lába alatt megreccsenő növények zaját hallotta. Ilyen a hangja annak, ha valahol olyan férfiak gyülekeznek, akik élvezik az életet.

Már a sötét sátra előtt járt. Ott volt kint az asztala. Leült, és elkezdte átnézni az előkészített papírokat. Odabent túlságosan meleg lett volna. Ráadásul nem akarta felébreszteni Olvert sem.

A szél belekapott a sátorvászonba. Mat elég furcsa helyen ült. A drága tölgyfa asztal egy tyúklábbal teli mezőn állt. Mellette a szék, a földön pedig egy almaborral teli kancsó. Az asztalon fekvő papírokat az út közben összegyűjtött kődarabokkal szorította a tölgyfa lapra. A papírok mintha mozogtak volna a lámpás táncoló fényében.

Milyen kár, hogy itt van ez a rengeteg papír! Milyen kár, hogy nem ott ül a többiekkel a tűz mellett és az Árnyjakab, ha táncba hívot énekli! A legközelebbi tábortűznél valaki éppen ezt dalolta. Mat éppen csak hogy ki tudta venni a dal szövegét.

Hát igen, a papírok. Végül is elfogadta Elayne ajánlatát, és az ilyen megbízatás komoly papírmunkával jár. További iratok a sárkányok kezelőivel foglalkoztak. Az új egységekkel. Ott voltak aztán a készletjegyzékek, a fegyelmi jelentések és még számos más ostobaság is. Ezenfelül pedig néhány olyan iromány is, amit sikerült kirimánkodnia őkirályi felségétől. Ezeket a kémjelentéseket mindenképpen át akarta nézni. Főleg, amelyek a seanchanokról szóltak.

A hírek nagy részével nagyon is tisztában volt. Verin Kapujának köszönhetően a híreszteléseket jóval megelőzve érkezett Caemlynbe. Elayne-nek azonban megvoltak a saját Kapui, ezért a Tearből és az Illianből származó hírek egészen frissek voltak. A szóbeszéd szerint új császárnő állt a seanchanok élén. Ezek szerint Tuon tényleg megkoronázta magát, vagy amit a seanchanok csinálni szoktak az új uralkodójuk kijelölésekor.

Önkéntelenül is elmosolyodott. A Fényre! A seanchanoknak halvány fogalmuk sem lehetett arról, hogy mire vállalkoztak! Csak azt hitték, hogy tisztában vannak a helyzetükkel. Tuon azonban majd jól meglepi őket. Ez olyan biztos, ahogy kék az ég. Mondjuk mostanában szürke volt az ég.

Egyes értesülések szerint a tengeri nép szövetségre lépett a seanchanokkal. Mat csak legyintett. A seanchanok éppen elég tengerjáró hajót foglaltak el tőlük ahhoz, hogy a flottamozgásaik ezt a látszatot keltsék, ám egy szó sem volt igaz belőle. Talált néhány olyan oldalt is, amelyek Randről szóltak. A legtöbbjük azonban bizonytalan vagy megbízhatatlan volt.

A fene enné meg ezeket a színeket! Rand éppen valamilyen sátorban ücsörgött. Beszélgetett. Talán Arad Domanban járt, ám az elképzelhetetlennek tűnt, hogy egyszerre ott legyen, miközben a Határvidéken harcol. Már hogy lehetett volna egyszerre két helyen? Az egyik szóbeszéd szerint Rand ölte meg Tylin királynőt. Milyen átkozott idiótának juthatott ilyesmi egyáltalán az eszébe?!

Gyorsan átlapozta a Randről szóló jelentéseket. Ki nem állhatta, ha állandóan az elméjében megjelenő átkozott színekkel kellett hadakoznia. Igaz, ezúttal a barátja nem volt meztelen.

Az utolsó oldal felkeltette a figyelmét. A farkasok hatalmas falkákba verődtek? Összegyűltek a tisztásokon és kórusban vonyítottak? Éjszaka vörösen ragyog az égbolt? A jószág felsorakozik a legelőn és néma csendben észak felé bámul? Árnyfattyak seregei hagynak nyomot a szántóföldek közepén? Nagyon úgy tűnt, hogy ez már tényleg csak puszta szóbeszéd volt. Az egyik földműves felesége adta tovább őket a szomszédasszonyának, míg végül eljutottak Elayne kémeinek a fülébe is.

Továbbra is a papírokat bámulta, amikor hirtelen összerezzent, már rájött, hogy oda sem figyelve előhúzta Verin borítékját a zsebéből. Még mindig ott volt a pecsét a kopott, mocskos és gyűrött levélen. Eddig még meg tudta állni, hogy ne nyissa ki. Életében mintha csak ez lett volna a legnehezebb dolog. Mégis szembeszállt a vággyal.

– Ez aztán a felettébb szokatlan látvány! – szólalt meg egy női hang.

Az ifjú felnézett és megpillantotta a közeledő Setallét. Az asszony aznap este barna ruhát viselt, és a csipke szépen kiemelte telt kebleit. Nem mintha persze Mat egyetlen pillantást is vetett volna rájuk.

– Tetszik a kuckóm? – kérdezte a nőtől.

Félrerakta a borítékot, és a helyére tette az utolsó kémjelentést is. A beszámolók mellett egy új típusú számszeríj terveinek vázlata hevert. Azokra a fegyverekre alapozva készítette el a rajzokat, amelyeket Talmanes vásárolt. A szél belekapott a papírokba. Mivel már nem volt több levélnehezéke, lehúzta az egyik csizmáját, és rátette az irományokra.

– A kuckód? – kérdezte jókedvűen Setalle.

– Az bizony – válaszolta Mat, és vakargatni kezdte harisnyába bújtatott talpát. – Előjegyzést kell kérnie a háznagyomtól, ha be akar jönni.

– A háznagyodtól?

– Attól a tuskótól, ott ni – bólogatott Mat. – Nem az apróságtól, hanem attól a jól megtermett fickótól, akinek moha nő a tetején.

Setalle felvonta az egyik szemöldökét.

– Nagyon belevaló fickó ám! – magyarázta Mat. – A legritkább esetben enged be bárkit is, akivel nem akarok találkozni.

– Te bizony egy igen érdekes alak vagy, Matrim Cauthon – jelentette ki Setalle, és leült a nagyobbik tuskóra.

Ruhája Ebou Dar divatját tükrözte. Az oldalát feltűzték, és így jól látszottak színes alsószoknyái, amelyek annyira szemkápráztatóak voltak, hogy még egy kolompárt is elijesztettek volna.

– Van valami különleges oka is a látogatásának? – kérdezte Mat. – Vagy csak úgy benézett hozzám, hogy elücsöröghessen a háznagyom fején?

– Úgy hallottam, hogy ma megint bent jártál a palotában. Tényleg igaz, hogy ismered a királynőt?

Mat megvonta a vállát.

– Elayne egészen kedves leányzó. Az már biztos, hogy csinos pofija van.

– Már rég nem tudsz felháborítani, Matrim Cauthon! – figyelmeztette Setalle. – Rájöttem ugyanis, hogy gyakran éppen azért mondasz dolgokat, hogy felháboríts velük.

Ugye?

– Az van a számon, ami a szívemen, Anan asszony. De mégis miért érdekli az, hogy ismerem-e a királynőt?

– Azért, mert olyan vagy, mint egy kirakós rejtvény – válaszolta Setalle. – Csak egy újabb képdarabka. Egyébként ma levelet kaptam. Joline küldte.

– Mit akart magától?

– Nem akart semmi különöset. Csak megüzente, hogy szerencsésen megérkeztek Tar Valonba.

– Valamit rosszul olvashatott.

Setalle rosszalló pillantást vetett a fiatalemberre.

– Joline sedai tisztel téged, Cauthon úrfi. Gyakran meleg szavakkal beszélt rólad és arról, ahogy megmentetted nemcsak őt, de a két társát is. Felőled érdeklődött a levélben.

Mat nagyokat pislogott.

– Komolyan? Ilyen dolgokat mondott rólam?

Setalle bólintott.

– Égjek meg a Fényben! – méltatlankodott a fiatalember. – Most majdnem megbántam azt, hogy kékre festettem a száját. De hát honnan is tudhattam volna azt, hogy ennyire jó a véleménye rólam, azok után, ahogy bánt velem?

– Nem szabad egyetlen férfit sem dicsérni, mert attól nagyon odalesznek önmagukért. Azt gondolom, hogy Joline a lehető legmegfelelőbben bánt veled.

– Ő is csak egy aes sedai – morogta Mat. – Mindenkivel úgy bánik, mint a cipője talpáról lekapart szutyokkal.

Setalle szigorú pillantást vetett rá. Az asszonyság nagyon határozottnak tűnt. Részben egy kedves nagyanyóra, részben egy gőgös udvarhölgyre, részben pedig egy gyakorlatias fogadósnéra hasonlított.

– Bocsánat! – mentegetőzött Mat. – Némelyik aes sedai nem is annyira szörnyű, mint a többiek. Nem akartam megsérteni.

– Akkor majd bóknak tekintem – válaszolta Setalle. – Bár nem vagyok aes sedai.

Az ifjú megvonta a vállát. A lábával kitapintott egy megfelelő méretű kődarabot. A csizmája helyére tette, az irományok tetejére. Néhány napon keresztül valamicske eső is esett. Valósággal tisztára mosta a levegőt.

– Tudom, hogy már mondta, nem is fájt az annyira – nézett aztán a nőre. – De… Mégis milyen érzés? Amit elveszített.

Setalle csücsörített az ajkával.

– Mi a kedvenc ételed, Cauthon mester? Mi az, amit minden másnál jobban szeretsz? Az a finomság, amiből annyit ennél, amennyi csak beléd fér, ha megtehetnéd?

– Édesanyám édes rétese – vágta rá Mat azonnal.

– Na, most akkor velem meg azt történt – magyarázta Setalle –, hogy régen minden nap ehettem abból a csodálatosan finom rétesből, most már viszont soha többé nem kóstolhatom meg. A barátaim viszont annyit kaphatnak belőle, amennyit csak akarnak. Irigylem is őket, meg szomorú is vagyok, de ugyanakkor mégis elfog a boldogság. Hiszen valaki mégiscsak élvezheti azt a dolgot, amit én nem.

Mat lassan bólintott.

– Mi oknál fogva gyűlölöd annyira az aes sedaiokat, Cauthon mester? – kérdezte Setalle.

– Nem is gyűlölöm őket – ellenkezett az ifjú. – Égjek meg a Fényben, de tényleg nem gyűlölöm őket! Néha azonban nagyon is úgy érzem, hogy egyetlen férfiember sem képes két dolgot egymás után úgy elvégezni, hogy valami nőszemély ne szólna bele. Ne úgy csináld, hanem így! Azzal a másik dologgal meg nem is kell törődnöd!

– Senki sem kényszerít arra, hogy megfogadd a tanácsukat. Azt pedig le merem fogadni, hogy az esetek többségében még te is beismered azt, hogy igen jó tanácsokat adnak.

Mat megvonta a vállát.

– A férfiember időnként szeret a maga feje után menni. Anélkül, hogy bárki is szemrehányásokkal illetné és rámutatna, hogy milyen ostobaságokat művel. Ez minden.

– És ennek az ellenszenvnek talán valami köze van… ahhoz, amit a nemesekről gondolsz? A legtöbb aes sedai úgy viselkedik, mintha előkelő asszonyság volna.

– Semmi kifogásom a nemesek ellen – ellenkezett Mat, és kisimította a kabátját. – Csak hát semmi kedvem ahhoz, hogy beálljak közéjük a sorba.

– Egészen pontosan miért is?

Mat némán nézett maga elé. Tényleg, miért is? Végül a lábára pillantott, és felhúzta a csizmáját.

– A csizmák miatt.

– A csizmák miatt? – csodálkozott Setalle.

– A csizmák miatt – ismételte Mat, és bekötötte a fűzőjét. – Minden miattuk van.

– De hát…

– Na szóval – folytatta az ifjú, és csomóra kötötte a fűzőt –, jó pár férfinak sosem kell azon gondolkoznia, hogy mit vegyen a lábára. Ők a legszegényebbek. Ha megkérdezik tőlük, hogy holnap milyen lábbelit hordanak majd, akkor azt fogják válaszolni, hogy mivel csak egyetlen bocskoruk van, ezért úgy vélik, hogy holnap is azt veszik fel.

Mat habozni látszott.

– Persze ilyesmit nem mondanának, Setalle, hiszen maga nem olyan, mint én. Nem nagyon beszélnének a bocskorukról. Ez ugye világos?

– Teljesen világos – felelte a nő, hangjában enyhe derűvel.

– Ha viszont valakinek már van egy kis pénze, akkor nem is olyan könnyű eldönteni, hogy melyik cipőjét vagy éppen csizmáját vegye fel. Tudja, kérem, a hozzám hasonló átlagos emberek… – Az ifjú elhallgatott, és a nő szemébe nézett. – Mert azért szeretném leszögezni, hogy én magam átlagos ember volnék.

– De még mennyire, hogy az vagy.

– Fene módon az vagyok! – csattant fel Mat, és már nem piszkálta a fűzőjét. – Egy ilyen egyszerű embernek akár három csizmája is lehet. A legrégebbi pár csizmát akkor viseljük, ha valamilyen kemény, kellemetlen helyen kell dolgozni. Lehet, hogy pár helyen kidörzsöli a lábunkat, és néhány lyuk is akad benne, de a piszkos munkára nagyon is megteszi. Nem fáj miatta a fejem, ha bemocskolom a szántón vagy a csűrben.

– Mindent értek – bólintott Setalle.

– Aztán ott van a majdnem legjobb pár csizmám – folytatta Mat. – Azt viselem minden nap. Akkor is az van rajtam, ha átmegyek vacsorára a szomszédhoz. Vagy mondjuk az én esetemben, ha csatába indulok. Jó kis csizma. Szépen tartja a lábam, és egyáltalán nem kell szégyenkeznem, ha valaki abban pillant meg.

– És mi van a legjobb csizmáddal? – kérdezte Setalle. – Azokat fontos alkalmakkor viseled, például ha bálba mész, vagy együtt kell étkezned egy helyi méltósággal?

– Bálba? Méltóságokkal? Fényverte hamu! Jóasszony, én azt hittem magáról, hogy fogadósnő.

Setalle halványan elpirult.

– A magunkfajták aztán nem járnak bálba! – mérgelődött Mat. – De ha mégis elmennénk, akkor úgy vélem, hogy a középső pár csizmát vennénk fel. Ha elég jók ahhoz, hogy abban kukkantsunk be a szomszédban élő öregasszonyhoz, akkor rohadtul felvehetjük akkor is őket, ha össze akarjuk taposni mindazoknak a bolond fehérszemélyeknek a lábujját, akik hajlandóak lennének leállni táncolni velünk.

– És akkor mégis mire való a legjobb pár csizmád?

– Abban gyalogolok – jelentette ki Mat. – Minden gazda tudja, hogy milyen sokat ér egy pár jó csizma, ha hosszabb gyalogút vár az ember fiára.

Setalle töprengeni kezdett.

– Világos. De mi köze ennek az egésznek ahhoz, hogy nemesember vagy-e vagy sem?

– Hát minden – válaszolta Mat. – Nem érti? Egy átlagos legény pontosan tudja, hogy mikor melyik lábbelijét használja. Nem nehéz fejben tartani három pár csizmát. Az élet egyszerű, ha csak három pár csizmája van az embernek. Bezzeg a nemesek… Talmanes azt állítja, hogy odahaza negyven különböző csizmája van! Negyven pár csizmája. Hát el tudja ezt képzelni?

A nő vidáman elmosolyodott.

– Negyven pár – ismételte Mat, és megrázta a fejét. – Negyven átkozott csizma. És még csak nem is egyformák. Minden egyes gúnyájához megvan a hozzá illő pár. Ezenkívül akad köztük egy tucatnyi, amelyik illik a fél ruhatárhoz is. Vannak csizmák, amelyeket királyok társaságában vesz fel. Másokat, ha főurakkal találkozik, és ott vannak az átlagos emberek csizmái is. A nemes úr más csizmát visel télen, mint nyáron. Nem ugyanazt hordja esős napokon, mint száraz időben. Még olyan átokverte cipője is van, ami csak akkor kell, ha elcsoszog benne a fürdőkamrába. Mit nem panaszkodott Lopin azért, mert nem volt olyan papucsom, amit éjszaka az árnyékszéken hordtam volna!

– Értem… Szóval akkor te a csizmákat metaforaként használod, amikor meg akarod ragadni mindazt a felelősséget és döntéskényszert, amelyikkel akkor szembesülnek az arisztokrácia tagjai, amikor összetett politikai helyzetekben és társadalmi viszonyok között a vezetői szerep betöltésére vállalkoznak.

– Még hogy metafora! – méltatlankodott Mat. – Fényverte hamu, drága asszonyom! Nincsen itt semmilyen metafora. A csizmákról beszéltem.

– Te aztán nagyon is szokatlan módon bizonyulsz bölcsnek, Matrim Cauthon – csóválta a fejét Setalle.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – biccentett az ifjú, és lehajolt, hogy felvegye az almaborral teli kancsót. – Már úgy értem, hogy szokatlan legyek.

Megtöltött egy kelyhet, és a nő felé nyújtotta. Setalle köszönettel elfogadta, megitta, majd felkelt.

– Most magadra hagylak az egyszerű örömeid társaságában, Cauthon mester. Ha azonban sikerült előbbre jutnod a Kapummal kapcsolatban…

– Elayne azt mondta, hogy nemsokára meglesz az a Kapu is. Egy vagy két nap múlva. Van még egy kis dolgom itt Thommal és Noallel. Ha visszajöttem, majd elintézem, hogy készen álljon az a Kapu.

Az asszony megértően bólintott. Ha Mat esetleg nem térne vissza arról a „kis dologról”, akkor majd ő fog gondoskodni Olverről. A nő megfordult, és elindult. Mat kivárta, míg kellőképpen eltávolodott, aztán felemelte a kancsót és hangosan szürcsölve beleivott. Egész este így itta az almabort, de úgy vélte, jobban jár, ha ezt a tényt eltitkolja az asszony elől. Vannak dolgok, amelyekre nem igazán érdemes felhívni a nők figyelmét.

Újra a jelentések felé fordult, de hamarosan kénytelen volt belátni, hogy az elméjét túlságosan is lekötötte a Ghenjei-torony. Meg azok az átkozott kígyók és rókák. Birgitte fontos dolgokról világosította fel, ám a szavai cseppet sem bizonyultak lelkesítőknek. Két hónapig? Két átkozott hónapon keresztül vándorolt azokon az átkozott folyosókon? Mat nem éppen arra vágyott, hogy uzsonnára egy ilyen hatalmas üstnyi gőzölgő aggodalommal és fenyegetéssel teli meglepetést szolgáljanak fel neki. Ráadásul Birgitte tüzet, zenét és vasat is vitt magával. Ezek szerint nem neki jutott először az eszébe, hogy megszegje a szabályokat.

Ez valójában nem lepte meg különösebben. Valószínűnek tartotta, hogy az első szabályt, az első törvényt már azon a szent napon megszegték, amikor a Fény megteremtette az első embert, és az megalkotta az első szabályt. Az Elayne-hez hasonló alakok kényük-kedvük szerint hozták a törvényeket. A hozzá hasonló emberek viszont mindig is rájöttek arra, hogyan lehet kijátszani az ostoba előírásokat. Sajnálatos módon azonban még maga Birgitte, a Kürt legendás hőseinek egyike sem tudta legyőzni az aelfinneket és az eelfinneket. Ez azért aggasztónak tűnt.

Ugyanakkor viszont volt valamije, amiről Birgitte nem is álmodhatott. Az a híres jó szerencséje. A fiatalember töprengve hátradőlt a székében. Az egyik katonája sétált el a sátor előtt. Clintock tisztelgett. A vörösök félóránként ellenőrizték, hogy mi van Mattel. Még mindig nagyon szégyellték magukat azért, hogy a gholam képes volt beszivárogni a táborba.

Az ifjú ismét felemelte Verin levelét. Mintha csak a súlyára lett volna kíváncsi. A valamikor hófehér papiros igencsak beszürkült, és összegyűrődtek a sarkai. Mat megütögette vele az asztal lapját.

Végül mégiscsak visszadobta a deszkára. Nem. Nem fogja kinyitni. Még a visszatérésük után sem. Ez lesz a legjobb. Soha az életben nem fogja megtudni, hogy miről szól a levél, és igazából a legkisebb mértékben sem izgatta.

Felállt és elindult, hogy megkeresse Thomot és Noalt. Másnap elindulnak és meg sem állnak a Ghenjei-toronyig.

Ötvenkettedik fejezet

Kapuk

Pevara gondosan ügyelt a nyelvére, miközben keresztülsétált a Fekete Torony faluján Javindhra és Mazrim Taim oldalán. Bármerre is nézett, mindenütt nagy volt a nyüzsgés. A Fekete Toronyban sohasem csitult a tevékenység. A katonák fákat döntöttek ki a közelben, az avatottak lehántolták róla a kérget és a Levegő összesűrített sugaraival feldarabolták a fatörzseket. Az ösvényt beborította a forgács. Pevara megborzongott, amikor rájött, hogy a közelben felhalmozott deszkákat is valószínűleg az asha'manek vágták méretre.

A Fényre! De hiszen tudta, hogy mit fog itt találni. A valóság azonban sokkal megrázóbb volt annál, mint amire valaha is számított.

– Ahogy azt láthatják – folytatta a két nő mellett sétáló Taim. A férfi az egyik kezét ökölbe szorítva a háta mögött tartotta. A másik kezével egy távoli, fekete kőből épített, félig elkészült falra mutatott –, az őrhelyeket egymástól ötvenlábnyira alakítottuk ki. Mindegyik tetején két asha'man áll.

Elégedetten elmosolyodott.

– Ez a hely bevehetetlen lesz.

– Valahogy úgy – bólintott Javindhra. – Figyelemre méltó.

A nő azonban hűvös hangon beszélt, mint akit cseppet sem érdekelnek a nagy tervek.

– Én azonban valami másról akarok beszélni önnel. Ha a sárkányjelvényes férfiak közül is választhatnánk…

– Már megint kezdi? – csattant fel Taim. Lángok lobogtak a szemében ennek a Mazrim Taimnak. A magas, fekete hajú férfi kiálló pofacsontjai saldaeai ősökről árulkodtak. Elmosolyodott. Vagy legalábbis egy olyan kifejezés jelent meg az arcán, amit még mosolynak lehetett tekinteni. A szeme azonban továbbra is hűvös és számító maradt. Olyan volt, mint egy… ragadozó. – Világosan megmondtam, hogy mi a helyzet. Maga pedig újra és újra ezzel piszkál. Hát nem. Csak katonákat és avatottakat kaphatnak.

– Ahogy kívánja – válaszolta Javindhra. – Akkor továbbra is igyekszünk majd kiválasztani a legmegfelelőbbeket.

– Már hetek teltek el – figyelmeztette Taim. – És még mindig nem döntöttek? Távol álljon tőlem, hogy megkérdőjelezzem az aes sedaiok tetteit. Nem érdekel, hogy mit csinálnak. Azonban a kapuim előtt várakozó nők szintén azt állítják magukról, hogy a Fehér Toronyból jöttek. Mi lenne, ha behívnám őket, hogy találkozhasson egymással ez a sok aes sedai?

Pevara hátán végigfutott a hideg. Taim mindig is túl sokat tudott. Ráadásul a célzásaiból az is kiderült, hogy nagyon is tisztában van a Fehér Torony belső ügyeivel.

– Arra nem lesz szükség – felelte Javindhra hidegen.

– Ahogy parancsolja – bólintott a férfi. – Viszont igyekezhetnének a válogatással. Azok kint egyre idegesebbek, és al'Thor megengedte nekik, hogy magukhoz kössék az embereimet. Nem fogják a végtelenségig tűrni a halogató taktikámat.

– Azok odakint lázadók. Egyáltalán nem kellene törődnie velük.

– Lázadók? – kételkedett Taim. – Sokkal nagyobb erőkkel jöttek, mint önök. Maguk hányan is vannak? Hat asszony? Viszont a szavait hallgatva állandóan az az érzésem, hogy magukhoz akarnák kötni az egész Fekete Tornyot!

– Lehet, hogy ezt kell tennünk – felelte Pevara nyugodtan. – Nem szabták meg a felső határt.

Taim alaposan megnézte magának a nőt. Pevara valamiért úgy érezte, mintha csak egy farkas előtt állt volna, aki azon töpreng, hogy érdemes-e megennie vacsorára ezt az embert. Elhessegette magától az érzést. Hiszen aes sedai volt, nem pedig valamilyen könnyű zsákmány. Ennek ellenére képtelen volt elfeledkezni arról, hogy tényleg csak hatan érkeztek ide. Hat asszony egy olyan táborban, ahol sok száz fókuszálni tudó férfi él.

– Illian kikötőjében láttam egyszer egy éghalászt – folytatta Taim. – Döglődött, aztán meg is fulladt, amikor egyszerre két halat is megpróbált lenyelni.

– Segített a szegény madárnak? – kérdezte Javindhra.

– Mindig is akadnak olyanok, akik megfulladnak, mert képtelenek mértéket tartani, aes sedai – felelte Taim. – Nekem viszont mi közöm lenne hozzájuk? Aznap este remek vacsorát ehettem. A madár húsát, meg a halakat. Most mennem kell. De figyelmeztetnem kell önöket arra, hogy miután kialakítottuk a védelmi vonalainkat, jelezniük kell, ha a falakon kívülre kívánnak távozni!

– Ilyen szigorúan ellenőrizni akarja a mozgásunkat? – kérdezte Pevara.

– A világ egyre veszélyesebb hellyé válik – felelte Taim pillanatnyi habozás után. – Figyelemmel kell lennem az embereim biztonságára.

Pevara nagyon is tisztában volt azzal, hogy Taim mit is értett biztonság alatt. Egy szakasznyi fiatal katona vonult el mellettük. Taim elé érve tisztelegtek. Kettőjük arcát zúzódások borították, a harmadiknak pedig egy hatalmas ütés nyomaként valósággal nem is látszott az egyik szeme. Ha egy asha'man a legkisebb hibát is elkövette a kiképzés alatt, akkor brutálisan elverték, és senki sem Gyógyíthatta meg.

Az aes sedaiokhoz viszont egy ujjal sem nyúltak. Olyan tisztelettel bántak velük, hogy az már a gúnyolódással volt határos.

Taim biccentett, aztán már tovább is sietett. A kovácsműhely mellett két bizalmasa várta. Halkan suttogva azonnal beszélni kezdtek.

– Nagyon nem tetszik ez nekem – szólalt meg Pevara, mihelyt a férfiak hallótávolságon kívülre értek. Talán túlságosan is gyorsan beszélni kezdett, ezzel elárulva, hogy mennyire aggódik. Ez a hely azonban kezdett egyre jobban az idegeire menni. – Ennek az egésznek nagyon könnyen szörnyű következményei lehetnek. Egyre inkább úgy érzem, hogy azt kellene tennünk, amit eredetileg javasoltam. Kössön meg mindenki néhány avatottat, és térjünk vissza a Fehér Toronyba. Hiszen nem az volt a feladatunk, hogy vessünk véget az egész Fekete Torony tevékenységének, hanem az, hogy lépjünk kapcsolatba az asha'manekkel és ismerjük ki őket.

– Pontosan ezt is tesszük – felelte Javindhra. – Én mással sem foglalkoztam az elmúlt néhány hét során. És te mivel múlattad az idődet?

Pevara úgy tett, mint akit nem zavar a másik nő hangvétele. Miért ennyire nyakas ez a némber? gondolta. A csoportjuk vezetését rá bízták, ezért a többieknek engedelmeskedniük kellett neki. Ami persze távolról sem jelentette azt, hogy emiatt nem fognak előbb-utóbb morogni.

– Rendkívül érdekes lehetőség tárult fel előttünk – folytatta Javindhra, és körülnézett a Torony falujában. – Biztosra veszem, hogy Taim előbb-utóbb megtörik, és átenged nekünk néhány kiképzett asha'mant is.

Pevara savanyú képet vágott. Hogy a csudába beszélhetett így Javindhra? Komolyan gondolta volna? Azok után, hogy Taim annyira makacsnak bizonyult? Pevara korábban engedett a javaslatoknak, így egy kicsit tovább maradtak a Fekete Toronyban. Meg akarták ismerni a Torony titkait, és valahogy rá kellett volna venniük Taimot arra, hogy adjon a kezükre néhányat a legerősebb asha'manek közül is. Mostanra azonban már nyilvánvalóvá vált, hogy erre semmi esély. Ezt azért Javindhrának is be kellett volna látnia.

Sajnálatos módon azonban Pevara mostanában egyre kevésbé értette a másik nővért. Eredetileg ez a nő egyáltalán nem akart eljönni a Fekete Toronyba, és csupán azért csatlakozott az útra kelő csoporthoz, mert magától a Legfőbbtől kapott erre parancsot.

Most viszont újabb és újabb ürügyeket keres arra, hogy még maradjanak.

– Javindhra – lépett közelebb hozzá. – Hallottad, hogy mit mondott. Mostantól engedélyre van szükségünk, ha távozni akarunk. Ez a hely egyre inkább olyan, mint egy ketrec.

– Úgy vélem, nem kell félnünk – legyintett Javindhra. – Nem tud a Kapuinkról.

– Legalábbis azt hisszük, hogy nem tud róluk – felelte Pevara.

– Ha megparancsolod, a többiek útra kelnek. Ezt biztosra veszem – folytatta Javindhra. – Én azonban továbbra is élni akarok ezzel a kiváló lehetőséggel, hogy új dolgokat tanuljak meg.

Pevara vett egy mély lélegzetet. Micsoda kiállhatatlan perszóna! Csak nem fog arra vetemedni, hogy semmibe vegye az ő parancsnoki beosztását? Azok után, hogy maga a Legfőbb tette meg őt a vállalkozás vezetőjének? A Fényre! Javindhra kezdett kiszámíthatatlanná válni.

Szó nélkül hátat fordítottak egymásnak. Pevara elindult visszafelé az ösvényen. Csak a legnagyobb nehézség árán tudta megőrizni a hidegvérét. Amit az előbb hallott, az szinte már felért egy nyílt zendüléssel! Ugyanakkor viszont ha ez a nőszemély elszánta magát az engedetlenségre és maradni akar, akkor csak maradjon. Ideje volt visszatérniük a Fehér Toronyba.

Körülötte fekete kabátos férfiak haladtak. Jó páran közülük gyanúsan széles vigyorral üdvözölték. Látszott rajtuk, hogy gúnyolódnak. Az itt eltöltött hetek során Pevara a legcsekélyebb mértékben sem szokott hozzá az ilyen férfiak társaságához. Ennek ellenére néhányukból őrzőt fog csinálni. Mondjuk háromból. Hárommal csak meg tud birkózni. Ugye? Nyugtalan lett, látva komor arckifejezésüket. Olyan volt a szemük, mint a legújabb áldozat nyakát szemlélő hóhéroké. Néhányan halkan motyogtak magukban. Mások rettegtek az árnyékoktól. Olyan is akadt, aki értetlen arckifejezéssel a fejét tapogatta. Pevara az őrület legmélyebb bugyrában állt. Valósággal viszketett a bőre, mintha százlábúak mászkáltak volna rajta. Önkéntelenül is felgyorsította a lépteit. Hát nem, gondolta. Nem hagyhatom itt csak úgy Javindhrát! Még legalább egyszer meg kell próbálnunk! Jómaga majd elmagyarázza a helyzetet a többieknek. Megparancsolja nekik, hogy keljenek útra. Aztán pedig megkéri őket, legelőször Tarnát, hogy próbáljanak Javindhra lelkére beszélni. Egyesült erővel csak meg tudják győzni azt a nőszemélyt.

Odaért a kunyhóik elé. Jeges önuralommal még csak nem is pillantott abba az irányba, ahol a megkötött aes sedaiok éltek. Pontosan tudta, hogy közülük néhányan milyen módszereket alkalmazva próbálták meg a befolyásuk alá hajtani az asha'maneket… Sokoldalúan próbálkoztak. Pevara megint úgy érezte, hogy valósággal viszket a bőre. Bár nagyon is úgy vélte, hogy a legtöbb Piros nővér túlságosan is szigorúan ítélte meg a férfiakat, azok a nők ott a szomszédos kunyhókban nagyon, de nagyon elvetették a sulykot.

Belépett a kunyhójukba. Tarna az asztalnál éppen egy levelet írt. Egy-egy kunyhóban két aes sedai lakott. Nem véletlen, hogy Pevara éppen Tarnát választotta. Lehet ugyan, hogy ő volt a csoport vezetője, ám attól még Tarna maradt a krónikaőr. Nem csoda, hogy a vállalkozás légköre igencsak feszült volt. Túl sok befolyásos személyiség tartózkodott együtt kis helyen, és nagyon is eltértek a véleményeik.

Előző este Tarna beleegyezett abba, hogy ideje távozniuk. Abba is, hogy vele együtt megpróbálja meggyőzni Javindhrát.

– Taim bezárta a Fekete Torony kijáratait – jelentette be Pevara hűvösen, majd leült az ágya szélére. – Mostantól az engedélyére van szükségünk távozás előtt. Ezt csak úgy mellékesen említette meg, mintha esze ágában sem volna esetleg megállítani minket. Mintha csak általánosan érvényes szabályt hozott volna, ami alól elfelejtett felmentést adni nekünk.

– Valószínűleg tényleg ez a helyzet – felelte Tarna. – Biztosra veszem, hogy nem kell aggódnunk.

Pevara valósággal megdermedt. Hogy micsoda? Ismét próbálkozott:

– Javindhra teljesen ésszerűtlen módon azt hiszi, hogy Taim meggondolja magát, és megengedi azt, hogy teljesen kiképzett asha'maneket is megkössünk. Ideje, hogy avatottakat kössünk magunkhoz és távozzunk. A nővérünk viszont elkezdett célozgatni arra, hogy a szándékaim ellenére is maradni kíván. Beszélned kellene a fejével.

– Ami azt illeti, átgondoltam mindazt, amiről tegnap este beszélgettünk – felelte Tarna, és fel sem nézett a leveléből. – Lehet, hogy kicsit megfontolatlan voltam. Idebent még mindig rendkívül sok tanulnivaló vár ránk. Ráadásul pedig odakint ott vannak azok a lázadók is. Ha távozunk, akkor majd ők fogják magukhoz kötni az asha'maneket. Ezt semmiképpen sem engedhetjük meg.

Tarna végre felemelte a fejét, és Pevara belül valósággal jégcsappá fagyott. Tarna tekintete nem olyan volt, mint korábban. Valami jegesen csillogott benne. Sohasem volt egy túlzottan barátkozó fajta, ám a tekintete azelőtt nem volt ennyire szörnyen távolságtartó.

Tarna elmosolyodott. Ez a vigyor cseppet sem illett az arcára. Olyan volt, mintha Pevara csak egy mosolygó holttestet látott volna. A mosolygó krónikaőr ismét visszafordult a levél felé.

Valami itt nagyon, de nagyon nincs rendben, gondolta Pevara.

– Hát, lehet, hogy neked van igazad – szólalt meg nagy nehezen. Legalább a szája nem bénult meg, miközben az elméje kétségbeesetten kereste a kiutat. – Végül is éppen te javasoltad, hogy jöjjünk el ide. Meggondolom a dolgot. Most viszont az elnézésedet kérem.

Tarna oda sem figyelve intett. Pevara felkelt. Elég hosszú ideje volt aes sedai ahhoz, hogy látszólag megőrizze hűvös nyugalmát. Kilépett a kunyhóból, majd a befejezetlen fal mellett elkezdett kelet felé sétálni. Igen, tényleg gondosan őrizték a falat. Reggel korábban még nem álltak őrök a kijelölt helyeken. Most viszont már ott voltak. Olyan őrök, akik képesek fókuszálni. Bármelyikük könnyedén végezni tudna vele, mielőtt védekezni próbálhatna. Hiszen nem láthatta a fonataikat, és az esküi miatt nem mérhetett rájuk megelőző csapást.

Megfordult és elindult a közeli fák felé. Ide egy kertet terveztek. A ligetben leült egy tuskóra. Mélyen beszívta a levegőt. Libabőrős lett a keze, ahogy felidézte magában Tarna szemének hideg – szinte már élettelen – csillogását.

A Legfőbb világosan megparancsolta, hogy ő egészen addig ne nyisson Kaput, amíg kétségbeejtő helyzetbe nem kerülnek. A mostani helyzet igencsak kétségbeejtőnek tűnt. Átölelte a Forrást, és elkészítette a megfelelő fonatot.

A fonat azonban abban a pillanatban szertefoszlott, ahogy elkészült vele. Nem jött létre a Kapu. Tágra nyílt szemmel ismét megpróbálta, ám az eredmény ugyanaz maradt. Ekkor újabb fonatokkal próbálkozott. Ezek rendben működtek, de egyszerűen képtelennek bizonyult Kaput nyitni.

Már nem egyszerűen lúdbőrzött a karja. Valósággal jéggé dermedt. Csapdába került.

Mindannyian csapdába kerültek.

Perrin megszorította Mat kezét.

– Sok szerencsét, barátom!

Mat jókedvűen elvigyorodott és mélyen a szemébe húzta sötét kalapja széles karimáját.

– Szerencsét? Én magam is pontosan ebben reménykedem. A szerencsében. Kedvezni szokott a szerencse.

Az ifjú jókora csomagot cipelt az egyik vállán. Ugyanolyat hozott magával az a csontos, viharvert fickó is, akit Perrin barátja Noalként mutatott be. Thom hasonló zsákja mellett a hárfája lógott a hátáról. Perrin még mindig nem tudta, hogy a többiek mit visznek magukkal. Mat tervei szerint csak néhány napot töltenek a toronyban, ezért tényleg semmi szükség sem volt arra, hogy ennyire felmálházva keljenek útra.

A kis csoport Perrin tábora mellett, az Utazótéren állt. A hátuk mögött hangos kiabálás jelezte, hogy megkezdődött a tábor felszámolása. A táborlakók közül senki sem sejthette, hogy milyen fontos napra virradtak. Moiraine. Moiraine életben volt! A Fényre! Bárcsak igaz lenne!

– Teljesen biztos vagy abban, hogy nem kellene több segítőt magatokkal vinnetek? – kérdezte Perrin.

Mat megrázta a fejét.

– Sajnos nem. Ezek a lények… szóval nagyon is szőrszálhasogatók. Az üzenet egyértelmű volt. Csak hárman léphetünk be, különben kudarc várna ránk. Ha pedig elbuknánk… ebben az esetben csak Moiraine-t okolhatjuk miatta. Igaz?

Perrin elkomorodott.

– Azért csak legyél óvatos! Szeretném újra megtölteni a pipámat Denezel mester dohányával. Majd ha visszajöttetek.

– Tied lehet az összes dohány – biccentett Thom, és megszorította Perrin kezét.

Utána valamiért habozni látszott, elmosolyodott, és a szemében halvány fény csillant.

– Mi az? – kérdezte Perrin gyanakodva.

Thom megigazította a hátizsákját.

– Csak annyi, hogy szemmel láthatólag egyetlen olyan parasztlegényt sem ismerek, aki ne változna fényes nemes úrrá, mielőtt véget érne ez az egész.

– Én aztán nem vagyok nemes úr! – méltatlankodott Mat.

– Tényleg? – kérdezte Thom. – Ki is a Hollók Hercege?

Mat még mélyebben a szemébe húzta a kalapját.

– Az emberek úgy hívhatnak, ahogy akarnak. Attól még senki nem lesz nemes úr.

– Hát, ami azt illeti – ellenkezett Thom –, éppenséggel….

– Akkor talán nyissuk már meg azt a Kaput, és induljunk! – vágott a szavába Mat. – Elég volt az ostobaságokból.

Perrin odabiccentett Gradynek. Hasadék nyílt a levegőben, és az elforduló fénysugár egy széles, lassan hömpölygő folyóra néző Átjárót nyitott.

– A lehető legközelebb tudtok átlépni – magyarázta az aranyszemű ifjú. – Egy pontos leírás nélkül ennél közelebb nem lehetett Kaput nyitni.

– Ez is megteszi – biccentett Mat, és keresztüldugta a fejét a Kapun. – Majd nyitsz nekünk egy másikat is, amin visszajöhetünk?

– Minden nap pontosan délben – válaszolta Grady, megismételve Perrin parancsát. – Egészen pontosan ugyanazon a helyen.

A komor asha'man elmosolyodott.

– Legyen nagyon óvatos, Cauthon mester! A megjelenő Kapu könnyedén lenyisszanthatja a lábujjait.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – felelte Mat. – Nagyon ragaszkodom azokhoz az ujjakhoz.

Vett egy mély lélegzetet, majd átlépett a Kapun. A hallgatag Noal azonnal a nyomába eredt. A szaga elszántságról tanúskodott. Az öreg legény jóval keményebb fickó volt annál, mint amilyennek látszott. Thom odabiccentett Perrinnek, majd lengő bajusszal átügetett a résen. A korához képest nagyon is fürge volt, bár az egyik lábát még mindig húzta azóta, hogy két évvel korábban megsebesült az ellen az enyész ellen küzdve.

A Fény vezessen benneteket! imádkozott némán Perrin. Felemelte a kezét és búcsút intett a folyó partján lépkedő három alaknak.

Moiraine. Üzenni kellene róla Randnek. A színek persze azonnal megjelentek. A látomás azt mutatta, ahogy a barátja egy csapat határvidékivel beszélt, de… Nem. Addig nem szólhatott Randnek, amíg meg nem győződött arról, hogy az aes sedai tényleg életben volt. Kegyetlenség lett volna túl korán szólni, és a figyelmeztetése ráadásul azzal a veszéllyel járt volna, hogy Rand esetleg megpróbál beavatkozni Mat dolgába.

Perrin megfordult, és a Kapu bezáródott. A lába enyhén lüktetett azon a helyen, ahol a combjába fúródott a Mészáros nyílvesszője. A sebhelyet persze meggyógyították, és amennyire meg tudta ítélni, a Gyógyítás eredményesnek is bizonyult. Nem maradt heg utána. A lába viszont… Olyan volt, mintha a Gyógyítás ellenére is emlékezett volna arra a sebre. Mintha egy nagyon halovány, szinte már észrevehetetlen árnyék borult volna rá.

Kíváncsi arckifejezéssel Faile lépett oda hozzá. Gaul is elkísérte. Perrin elmosolyodott, amikor meglátta, hogy a barátja milyen arccal pislog a háta mögé, Bain és Chiad irányába. Az egyik nő cipelte Gaul lándzsáit, a másik pedig az íját. Az összes fegyvert szövetbe bugyolálták. Valószínűleg nem akarták, hogy Gaul megerőltesse magát.

– Lemaradtam az indulásukról? – kérdezte Faile.

– Mégpedig szándékosan – figyelmeztette Perrin.

A felesége csak legyintett.

– Matrim Cauthon rossz hatással van rád. Nagyon csodálkozom, hogy nem rángatott el még egy másik kocsmába is, mielőtt útra kelt volna.

Mulatságos módon a színek azonnal megjelentek. Perrin ismét Matet látta maga előtt, szinte rögtön azután, hogy a barátja útra kelt. Mat a folyót követve tartott a célja felé.

– A maga módján nagyon is derék legény – ellenkezett ő. – Készen állunk?

– Aravine megszervezte az indulást és a csomagolást – válaszolta Faile. – Egy óra sem kell hozzá, és máris indulhatunk.

Nem is tévedett. Nagyjából fél órával később egy elképesztő méretű Kapu előtt álltak. A levegőben tátongó rést Grady és Neald az aes sedaiokkal és Edarrával összekapcsolódva hozta létre. Senki sem kérdőjelezte meg Perrin indulási parancsát. Ha Rand úti célja a Merrilor mezeje néven ismert hely volt, akkor Perrin is pontosan oda akart menni. Hiszen ott volt rá szükség. A Kapun túl eléjük táruló táj kietlenebb volt Andor déli vidékeinél. Kevesebb fát, és sokkal több füves pusztaságot láttak. A messzeségben romok látszódtak. A széles síkságot betöltötték a sátrak, a táborok és a lobogók. Nagyon úgy tűnt, hogy itt gyülekezett Egwene szövetsége.

Grady is átkukkantott a túloldalra, majd halkan elfüttyentette magát.

– Hányan lehetnek odaát?

– Azok ott Tear félholdjai – mutatott Perrin egy hatalmas lobogó felé. – Azok ott meg az illianiek. A síkság túlsó végében.

A zöld zászlón látható kilenc aranyméh egyértelművé tette, hogy melyik sereg táborozik ott.

– Számos cairhieni főúri ház is megérkezett – nézett végig Faile a közeli magaslaton. – És jó páran az aielek közül… Viszont sehol nem látom a Határvidék zászlóit.

– Még soha nem láttam ennyi katonát egyetlen helyen – álmélkodott Grady.

Akkor tényleg elkezdődött, gondolta Perrin dobogó szívvel. Az Utolsó Csata.

– Gondolod, hogy ennyi elég lesz ahhoz, hogy megállítsuk Randet? – kérdezte Faile. – Sikerül megakadályoznunk azt, hogy letépje a pecséteket?

– Megakadályoznunk? – csodálkozott Perrin.

– Hiszen te mondtad Elayne-nek, hogy el fogsz jönni Merrilor mezejére – magyarázta Faile. – Azért, amit Egwene kért tőletek.

– Én igazából azt mondtam neki, hogy itt van rám szükség – ellenkezett Perrin. – Azt viszont egy szóval sem mondtam, hogy az ő oldalán állok. Megbízom Randben, Faile. Nagyon is helyesnek tűnik a szememben, hogy le akarja törni a pecséteket. Pont olyan, mintha kardot kovácsolnánk. Az új fegyvert nem szívesen készíted el egy törött és tönkrement kard darabjaiból. Jó minőségű, új acélra van szükséged. Ahelyett, hogy megpróbálná kijavítani a régieket, majd újakat fog készíteni.

– Talán igazad van – bólintott Faile. – Most mégis mindannyian borotvaélen táncolunk. Ez a rengeteg had ilyen kis helyen. Néhányan Rand oldalán állnak, míg mások a Fehér Tornyot követik.

Senki nem nyerhetne, ha egymás torkának ugranának, gondolta Perrin. Ő majd gondoskodik arról, hogy erre ne kerüljön sor. A katonák közben már felsorakoztak. Felkészültek az indulásra. Az aranyszemű ifjú a csapatai felé fordult.

– Rand azért küldött el minket, hogy megtaláljuk az ellenséget! – kiáltotta harsányan. – Visszatérve szövetségeseket hozunk neki. Előre, vár ránk az Utolsó Csata!

Persze csak a legelöl állók hallhatták a szavait, ők azonban éljenezni kezdtek, és elmondták a többieknek, hogy mit üzent a vezérük. Rand és Elayne ennél nyilván sokkal lelkesítőbb beszéddel rukkolt volna elő. Perrin azonban más volt, mint a többiek. Így aztán a maga módján intézte a dolgait.

– Aravine – hívta oda a gömbölyded amadiciai asszonyságot –, menj át és ügyelj arra, hogy ne robbanjon ki verekedés az altáborok kijelölése során!

– Igenis, Aranyszemű nagyúr.

– Egyelőre maradjunk távol a többi seregtől – folytatta Perrin, és átmutatott a túloldalra. – Kérd meg Sulint és Gault, hogy válasszanak ki egy jó táborhelyet! Üdvözöljétek a környező seregeket, miközben tábort verünk. Egyelőre nem kívánunk kapcsolatba lépni velük, és kerüljük az esetleges összetűzéseket is. Mindenki maradjon a táborunkban. Déli irányba se csámborogjon senki! Már nem a vadonban vagyunk, és nem akarom, hogy valamelyik helybeli földművesnek éppen miattunk támadjon fejfájása.

– Igenis, nagyuram – felelte a nő.

Perrin még nem kérdezte meg Aravine-től, hogy miért nem csatlakozott az Amadiciába hazatérő csoportok egyikéhez. Talán a seanchanok miatt. Azt azért sejtette, hogy Aravine nemesasszony volt, bár a nő nem sokat árult el a múltjáról. Perrin örült, hogy itt volt mellettük. Főszállásmesterként ügyesen összefogta a sereget alkotó különféle csoportosulásokat.

A korábbi sorshúzás a Farkasőröknek kedvezett. Így először ők vonulhattak keresztül a Kapun. A hosszú menetoszlop mozgásba lendült. Perrin végigsétált mellettük. A parancsai mindenekelőtt arról szóltak, hogy senki sem zaklathatja a helybelieket, és ne keressék a bajt a szomszédos seregekkel. Megtorpant, amikor odaért az indulásra várakozó fehérköpenyek mellé. Berelain ismét ott lovagolt Galad oldalán. A világról megfeledkezve beszélgettek. A Fényre! Hiszen ez a nőszemély mostanában mintha csak a nappal összes óráját Galad társaságában töltötte volna.

Perrin nem osztotta be egy helyre a fehérköpenyeket és a mayene-ieket. A két sereg valahogy mégis egymás mellett kötött ki. Amikor végre elindulhattak, Galad fehérköpenyei négy ember széles, nyílegyenes oszlopokban mozogtak. Fehér zubbonyukon csak úgy ragyogott a nap. Perrin még mindig valósággal pánikba esett, valahányszor csak megpillantotta őket, bár a fehérköpenyek meglepően kevés fejtörést okoztak neki a tárgyalás óta.

Mayene lándzsás őrei a másik oldalon ügettek. Gallenne Berelain háta mögött lovagolt. A katonák magasba tartották a lándzsáikat. A fegyverek keskeny, vörös zászlócskái csak úgy lobogtak a szélben, a mellvértjük és sisakjuk pedig valósággal tündökölt. Mintha csak díszszemlére készültek volna. Talán úgy is érezték magukat. Ha valakire az Utolsó Csata vár, akkor az büszkén a magasba tartja fegyverét, és előtte kifényesíti a vértezetét.

Perrin továbbhaladt. Alliandre serege következett. A nehézlovasság nyolc ember széles, zárt alakzatban közeledett. Élükön Arganda ügetett. Amikor megpillantotta Perrint, harsány parancsszavakat kiáltott, mire a kígyózó menetoszlop harcosai egy emberenként oldalra fordították a fejüket és tisztelegtek.

Perrin viszonozta a tisztelgésüket. Korábban kikérdezte erről Alliandrét, és a királynő elmagyarázta, hogy ilyenkor ezt kívánja az illendőség. Alliandre női nyeregben ülve Arganda oldalán közeledett. Testhez álló gesztenyebarna ruhát viselt. A ruha szegélyét aranyhímzés díszítette. A ruha nem igazán volt alkalmas hosszabb lovaglásra, de nem is kellett túl sok időt nyeregben tölteniük. Háromszáz hossznyi távolság végiglovaglása után ezer mérfölddel lesznek távolabb a kiinduló pontjuktól.

Alliandre arcán elégedettség látszott, ahogy Perrin viszonozta a királyi katonaság tisztelgését. A királynő örömmel vette, hogy Perrin most már a szövetséges haderő parancsnokaként viselkedett. Ezzel távolról sem volt egyedül a táborban. Korábban talán valahogy megérezték, hogy Perrin mennyire berzenkedett a vezérségtől. Hogy a csudába lehettek képesek erre, amikor nekik nem is volt annyira jó a szaglásuk?

– Perrin nagyúr! – kiáltotta Alliandre, amikor elügettek mellette. A nyeregben ülve meghajolt, ami elméletileg egyenértékű volt azzal, mintha pukedlizett volna. – Nem szállsz nyeregbe?

– Szeretek gyalogolni – válaszolta Perrin.

– Sokkal látványosabb és tekintélyt parancsolóbb, ha a vezér lóhátról irányít.

– Úgy döntöttem, hogy a seregek élére állok, Alliandre – mérgelődött Perrin. – A magam módján intézem a dolgaimat. Ha úgy látom jónak, akkor gyalogolok.

Csupán kis távolság választotta el a Kaputól. Nem fog megizzadni, mire átér a túloldalra.

– Ahogy parancsolod, nagyuram.

– Amikor tábort vertünk, küldd vissza Jehannahba néhány emberedet! Próbáljatok harcosokat toborozni! Hozzátok magatokkal a városok őrségeit! Mindenki jöjjön ide! Mindenkinek a lehető leghamarabb itt a helye, hogy még legyen időnk kiképezni a katonákat, mielőtt kirobbanna a küzdelem.

– Ahogy nagyuram óhajtja.

– Mayene-ben már meg is kezdődött a toborzás – folytatta Perrin. – Tam pedig összegyűjti, akit csak lehet a Folyóközből.

A Fényre! Mennyire örült volna, ha kihagyhatja őket. Miért nem maradhattak a földjeiken? Miért nem élhettek békében, míg valahol másutt tombol a vihar? Ez viszont már tényleg a végjáték volt. Nagyon is érezte. Aki elveszíti ezt a csatát, az mindent elveszít. Az egész világot. Magát a Mintát. Ha ez a küzdelem tétje, akkor ő harcba küldi azokat a legénykéket is, akik alig bírják el a kardot, és azokat a nagyapókat is, akik járni is alig tudnak. A gondolattól görcsbe rándult a gyomra, de akkor is ez volt a helyzet.

Végighaladt a seregoszlop mellett. Számos másik egységnek is megismételte a parancsait. Amikor eljutott a legvégére, észrevett egy maréknyi folyóközi harcost. Az egyikük, Azi kezében ott lobogott a farkasfejes zászló. Jori Congar lemaradt mögöttük. Megállt, majd intett a többieknek, hogy menjenek tovább, és odaügetett Perrinhez. Netán valami baj van?

– Perrin nagyúr – szólította meg Jori, és kihúzta magát. A magas, vézna legény olyan volt, mint egy egy lábon álló gólya. – Na szóval.

– Igen – sürgette Perrin. – Ki vele!

– Bocsánatot akarok kérni – tört elő Joriból.

– Már miért?

– Hát a fecsegésem miatt – felelte Jori lesütött szemmel. – Szóval ostobaságokat mondtam. Tudod, amikor megbetegedtél és bevittek a mayene-i úrnő sátrába, és… Na, szóval…

– Semmi baj, Jori – felelte Perrin. – Minden világos.

A legény felemelte a fejét, majd elmosolyodott.

– Annyira örülök, hogy itt lehetek veled, Perrin nagyúr! Nagyszerű érzés. Bárhova követünk. A fiúk meg én.

Ezekkel a szavakkal tisztelgett, és már sietett is tovább. Perrin megvakargatta a szakállát és némán nézett utána. Az elmúlt néhány nap során már egy jó tucatnyi folyóközi legény settenkedett oda hozzá, hogy bocsánatot kérjen. Úgy tűnt, hogy mindannyian bűnösnek érezték magukat azért, hogy összeboronálták Perrint Berelainnel. Persze ezt így őszintén egyikőjük sem mondta ki.

– A Fény áldása Faile-ra azért, amit tett!

Miután Perrin mindenkit ellenőrzött, vett egy mély lélegzetet, végigsietett a hadoszlop mentén, és keresztüllépett a Kapun.

Igyekezz, Rand! gondolta, miközben felragyogtak előtte a látomás színei. Érzem, ahogy elkezdődik.

Thom Mat bal oldalán, Noal pedig jobb kéz felől állt. A fák közül bámulták a tornyot. A hátuk mögött a közelben hömpölygő Arinelle egyik oldalága, egy hangosan csilingelő patak csörgedezett. A patak mögött fűvel borított pusztaság húzódott, azon túl pedig maga a nagy folyam.

Járt már erre korábban is? Mat csupán halványan emlékezett vissza arra az időszakra. A toronyra viszont nagyon is tisztán.

Egyszer látta már a távolból. Ezt még Shadar Logoth sötétje sem volt képes kitörölni az elméjéből.

A tornyot mintha tiszta fémből építették volna. A felhők közül előbukkanó nap fénye megcsillant a tömör acélfalakon. Mat érezte, ahogy a hátán végigfut a hideg borzongás. A folyón utazók közül sokan úgy vélték, hogy az épület a legendák korából maradt itt. Mi mással lehetett volna megmagyarázni egy hatalmas acéloszlop létezését egy olyan erdőben, ahol teremtett lélek sem élt? Természetellenesnek és ugyanolyan ide nem illőnek tűnt, mint amilyenek azok a kifacsart vörös ajtófélfák is voltak. Már attól megfájdult az ember szeme, ha csak rájuk pillantott.

Az erdő is némaságba burkolózott. Csupán a három férfi lépteinek zaja hallatszott. Noel kezében hosszú, egyenes botot tartott. A rúd magasabb volt, mint az öregember. Honnan a csudából szerezhette? A bot sima, olajosan csillogó felszíne elárulta, hogy hosszabb időn át szolgált sétapálcául, mint amennyit fatörzsként élt át egy erdőben. Noal ráadásul egészen sötét, szinte már fekete nadrágot és inget vett fel. Mat még sosem látott ilyen szabású öltözéket. A válla szélesebb volt, mint a legtöbb zubbonyé, a kabátrész pedig majdnem egészen Noal térdéig ért. Derékig be lehetett gombolni. Nem akadályozta a lábak mozgását. Noal tényleg furcsán festett benne. A vén fickó azonban egészen egyszerűen nem volt hajlandó arra, hogy megválaszolja a múltját firtató kérdéseket.

Thom a mutatványosok megszokott öltözékét viselte. Jó érzés volt ebben a gúnyában látni újra, nem pedig az udvari énekesek csicsás öltözékében. A tarka foltokkal televarrt köpeny nem takarta el az elöl záródó egyszerű inget és a csizmaszárba gyömöszölt szűk lovaglónadrágot sem. Amikor Mat megkérdezte, hogy Thom miért pont így öltözött fel, a mutatványos megvonta a vállát és arról beszélt, hogy ezt az öltözéket tartotta a leghelyénvalóbbnak arra az alkalomra, ha majd újra látja azt az asszonyt. Az az asszony persze nem volt más, mint Moiraine. De vajon mit tettek vele a kígyók és a rókák? Nagyon régen került a fogságukba, de a Fény égesse meg őt, ha eltűri, hogy az a nő a szükségesnél akárcsak egyetlen órával is több időt töltsön el odabent! Jómaga egyszerű zöld és barna öltözéket választott. A köpenye még sötétebb barna volt. A zsákját az egyik vállán viselte, az ashandareit pedig a kezében fogta. Éppen eleget gyakorolt a kijavított fegyverrel ahhoz, hogy az új ellensúly ellenére is magabiztosan kezelje.

A lándzsát még az eelfinnektől kapta. Ha arra merészkednek majd, hogy megpróbálják elállni a Moiraine-hez vezető utat, akkor majd megtudhatják, hogy ő mire képes a fegyverrel. Égjen meg a Fényben, bizony megtudják!

A három férfi megállt a torony tövében. Az épület jó kétszáz láb magas lehetett. Semmilyen nyílást sem fedeztek fel rajta. Ablakot ugyanolyan kevéssé láttak, mint egy illesztést, vagy éppen egy karcolást. Amikor Mat felnézett a magasba, úgy érezte, hogy mindjárt elszédül. A fényes felület valósággal ragyogott a szürke égbolt háttere előtt. Lehetséges, hogy a torony túl sok fényt vert vissza?

Megborzongott, és Thom felé fordult. Biccentett az idősebb férfinak.

A mutatványos csak egy pillanatig habozott. Az övéről lógó tokból előhúzott egy bronzpengéjű kést. Odalépett a falhoz, és a kést hegyét nekiszegezte. Komor arckifejezéssel nagyjából tenyérnyi méretű, lefelé mutató háromszöget rajzolt a fémre. A fémet érő fém megcsikordult, de nem hagyott nyomot. Thom végezetül hullámos vonalat rajzolt a közepébe. Pontosan úgy, ahogy a társasjáték kezdetén is tenni szokták. Ha kígyókat és rókákat játszottak.

Némán álltak. Végül Mat Thomra pillantott.

– Jól csináltad?

– Hát, nagyon azt hiszem – válaszolta a mutatványos. – Ugyanakkor honnan a csudából tudhatnánk, hogyan lehet ezt jól csinálni? Hiszen ez a játék olyan ősi, hogy…

Elakadt a szava, amikor a torony falán hirtelen egy fénycsík jelent meg. Mat hátraugrott, és maga elé szegezte a lándzsáját. A lángoló vonalakból ugyanolyan háromszög alakult ki, mint amilyet Thom is rajzolt. A következő pillanatban – olyan gyorsan, ahogy a molylepke egyet csap a szárnyával – a háromszög belsejéből egyszerűen eltűnt az acél.

Noal odalépett a tenyérnyi nagyságú lyukhoz.

– Kicsit szűk volna itt bemenni – jelentette ki, aztán előrehajolt és belesett a nyíláson. – Nem látok semmit odabent, csak sötétséget.

Mindannyian a késre pillantottak.

– Lehet, hogy a háromszög maga a kapu? A játék kezdetekor ezért kell háromszöget rajzolnunk. Próbálkozzunk egy nagyobbal?

– Miért is ne? – válaszolta Mat. – Hacsak az a gholam meg nem tanított arra, hogyan préseld keresztül magadat egy ökölnyi méretű nyíláson.

– Nem kell egyből megsértődni! – méltatlankodott Thom, aztán a késsel egy jóval nagyobb háromszöget rajzolt az eredeti nyílás köré. A rajzot ismét a hullámos vonallal fejezte be.

Mat számolni kezdett. Hét szívdobbanásnyi idő után megjelentek a fehér vonalak. Eltűnt közülük az acél, és feltűnt a torony belsejébe vezető nyílás. A szoba belső falát mintha csak tömör acél borította volna.

– Égjek meg a Fényben! – suttogta Noal.

A folyosó vége eltűnt a sötétben. Mintha a napfénynek nem lett volna kedve ahhoz, hogy bevilágítson. Valószínűleg csupán a benti különös fényviszonyok tréfálták meg a szemüket.

– És így akkor elkezdjük a játszmát, amit nem lehet megnyerni – jelentette ki Thom, majd a kést visszacsúsztatta a hüvelyébe.

– Bátorság, hogy megerősítsen – suttogta Noel, és a kezében tartott lámpával előbbre lépett. A lángnyelv fénye táncra perdült a falon. – Tűz, hogy elvakítson, zene, hogy elzsongítson, és vas, hogy megkeményítsen.

– Ráadásul pedig Matrim Cauthon – tette hozzá Mat. – Hogy legyen esélyünk a győzelemre.

Átlépett a küszöb fölött.

Vakítóan fehér fény villant. A fiatalember káromkodva becsukta a szemét és maga elé rántotta az ashandareit. Erősen remélte, hogy testtartásából csak úgy árad a fenyegetés. Pislogott néhányszor, és a fehér ragyogás elhalványult. Egy széles helyiség középpontjában állt. A háta mögött a jókora, háromszögletű nyílás mintha a semmiben tátongott volna. A háromszög hegye a padló felé mutatott. A szénfekete padlót mintha valamilyen megcsomózott kötelekből készítették volna. Helyenként fémesen csillogott, másutt viszont mintha csak fából faragták volna.

Fekete volt maga a helyiség is. Az alakja egy torz négyzetre emlékeztetett. A szoba négy sarkában lyukakat fedeztek fel. Ezekből fehér gőz áradt. A párafelhők fehér izzással ragyogtak. Minden falon egy-egy nyílás tátongott. Négy irányba folyosók vezettek a helyiségből.

A szoba nem volt teljesen szabályos négyzet alakú. Minden oldala leheletnyivel eltért a többitől, így a sarkokban egészen furcsa szögekben találkoztak a falak. És ott volt persze a gőz is! A kénes bűz miatt Mat legszívesebben a száján keresztül lélegzett volna. Az éjfekete falakat nem kőből emelték, hanem valamilyen enyhén tükröződő felületű anyagból. Valamiért egy hatalmas hal pikkelyeire emlékeztették. A gőz már elérte a mennyezetet. Halvány fehér, világító párafelhőbe burkolt odafent mindent.

A Fény égetné meg! Hát hova csöppentek? Ez a terem egyáltalán nem hasonlított arra az első helyre, ahová Mat annak idején bejutott. Hiányoztak az összefonódó tekercsek és a kerek ajtók. Persze a második helyiségre sem hasonlított. Arra, amelyiknek a csillag alakú szobáit a sárga fény vonalai szabdalták fel. Hova a csudába kerültek? Mégis mibe keveredett bele? Idegesen megfordult.

Thom valósággal keresztülzuhant az ajtón. Zavartan pislogott, és mintha elkábult volna. Mat elejtette a zsákját és megragadta a mutatványos egyik karját. Noal következett. A csontos fickó nem tántorgott, de valószínűleg ő is elvakult. A lámpását védekezően maga elé tartotta.

Mind a két idősebb férfi pislogni kezdett. Noal szeméből könnyek ömlöttek, de végül csak összeszedték magukat és körülnéztek. A szoba, hasonlóan a négy kivezető folyosóhoz, teljesen üresnek látszott.

– Ez cseppet sem hasonlít arra, amilyenről meséltél, Mat – szólalt meg Thom. Szavait halk visszhangok kísérték, és a hangja furcsán kifacsartnak tűnt. Mintha valaki suttogva megismételte volna az idős férfi szavait. Mat hátán felállt a szőr.

– Tudom – felelte a fiatalember, és előhúzott egy fáklyát a zsákjából. – Ez a hely egyszerűen érthetetlen. Ez az egy dolog, amiben valamennyi történet egyetért. Tessék, gyújtsd meg ezt, Noal!

Thom elővette a saját fáklyáját, és mind a ketten meggyújtották Noal lámpásával. Hoztak magukkal Aludra gyújtófáiból is, de Mat takarékoskodni akart azokkal. Erősen tartott attól ugyanis, hogy a torony belsejében azonnal kialszanak a meggyújtott tüzek. A fények azonban kitartó, megbízható módon ragyogtak. Ez valamelyest visszaadta az önbizalmát.

– Na, és hol vannak a helybeliek? – kérdezte Thom, és körbesétált a fekete helyiségben.

– Soha nincsenek ott, ahol átjöttél – felelte Mat, és a magasba tartott fáklyával megvizsgálta az egyik falat. Talán írást fedezett fel a különös, nem kőből faragott felületen? Az ismeretlen szöveg annyira finom és halovány volt, hogy szinte alig tudta kivenni. – Azért csak vigyázzunk! Bármelyik pillanatban előbukkanhatnak a hátad mögött. Gyorsabbak, mint a kocsmáros, aki meghallotta, hogy pénz csörög a zsebedben.

Noal alaposan szemügyre vette azt a háromszögletű nyílást, amin keresztül bejutottak.

– Gondolod, hogy ezen keresztül majd ki is mehetünk?

A nyílás hasonlított kicsit arra a kő ter'angrealra, amin át Mat annak idején bejutott. Csak más volt az alakja.

– Talán ki kellene próbálnunk – javasolta Noal.

Mat beleegyezően bólintott. Nem szerette volna, ha elszakadnának egymástól, de akkor is tisztában kellett lenniük azzal, hogy használhatják-e kijáratnak ezt a nyílást, vagy sem. Noal elszánt arccal belépett a háromszögbe. Eltűnt.

Mat egy pillanatig elfelejtett levegőt venni. Az idős férfi nem tért vissza. Átverték volna őket? Ezt a háromszöget csak azért tették ide az orruk elé, hogy…

Noal majdnem hasra esve érkezett vissza. Thom leállította a fáklyáját a földre, és odaugrott, hogy segítsen. Noal lényegesen gyorsabban tért magához, mint az előbb. Fürgén pislogva visszanyerte a szeme világát.

– Kizárt az épületből – magyarázta. – Új háromszöget kellett rajzolnom ahhoz, hogy visszajöhessek.

– Viszont legalább kiderült, hogy ezen keresztül elmenekülhetünk – jelentette ki Thom.

Feltételezve persze, hogy azok az átkozott aelfinnek vagy eelfinnek nem teszik át valahová, gondolta Mat, mert eszébe jutott az előző látogatása. Az, amelyik úgy végződött, hogy felakasztották. Akkor a helyiségek és a folyosók titokzatos módon elmozdultak. A változás cseppet sem törődött azzal, hogy mi a helyes, mi az ésszerű.

– És ehhez mit szóltok? – kérdezte a mutatványos.

Mat újra harcra készen tartotta a lándzsáját, Noal kezében pedig azonnal megcsillant egy vasból kovácsolt, rövid kard. Thom a fáklyájára mutatott. Az még mindig szépen égett ugyanott, ahova leállította a fapadlóra az egyik lágyan izzó gőzvezeték mellé.

A fehér pára azonban mintha csak igyekezett volna elkerülni a lángokat. Mintha egy gyenge szellő elsodorta volna a tűz közeléből. Csak hát nem létezett olyan szellő, amelyik ilyen természetellenes mozgásra kényszeríthette volna a gőzt. A gomolyok szabályos ívben elkerülték a tüzet. Thom odalépett, és felemelte a fáklyát. Belenyúlt vele a gőzoszlop közepébe. Az áramlás valósággal meghajolt, hogy elkerüljön a közeléből. Amikor a mutatványos belenyomta a fáklyát az oszlop kellős közepébe, akkor az meghasadt, elágazott, két oldalról elkerülte a lángot, és a magasban újra egyetlen áramlattá egyesült.

A mutatványos visszanézett a többiekre.

– Ne nézz rám így! – kiáltotta duzzogva Mat. – Én figyelmeztettelek arra, hogy egy teljesen eszement helyre érkeztünk. Kipödört bajusz legyek egy murandi fickó arcán, ha nem találkozunk még ennél jóval különösebb dolgokkal is! Gyertek!

Kiválasztotta az egyik folyosót és elindult. Két társa sietve a nyomába eredt. A pára halványan ragyogott a mennyezet alatt. A felhőből áradó ködös fény halvány világosságba burkolta a fekete folyosót. A padlót egymásba kapcsolódó háromszögletű csempék borították. Ezek erősen zavarba ejtő módon megint csak egy hüllő pikkelyeire hasonlítottak. A széles és hosszú folyosó túlsó vége eltűnt a sötét messzeségben.

– Elképesztő! – szólalt meg Noal, és feltartotta a lámpáját. – Hogy a csudában tudták mindezt egyetlen toronyban elrejteni?

– Kétlem, hogy még mindig a toronyban volnánk – válaszolta Mat. Nem messze előbbre észrevette a falba metszett nyílást. Tudta, hogy az valamiféle ablak lesz. Zavarba ejtően magasan volt.

– Akkor viszont hol a…? – Noal elhallgatott, amikor odaértek az ablak elé. Ez is enyhén elformátlanodott négyzetre emlékeztetett. Keresztülnézve rajta olyan táj tárult a szemük elé, ami cseppet sem tűnt természetesnek. Az biztos, hogy egy toronyban álltak, mégpedig többemeletnyi magasságban, de ezt a tornyot nem az andori táj vette körül.

Az ablakból sűrű növényzetre, fák lombkoronájára esett a pillantásuk. A lombtakaró azonban túlságosan is sárga színű volt. Mat felismerte a nyeszlett fák bezáródó esernyőre emlékeztető jellegzetes ágait, pedig azokat korábban csak alulról láthatta. A páfrányra emlékeztető fatörzsek is ismerősnek tűntek. A széles levelek alatt azonban ezúttal mélyfekete gyümölcsök lógtak. A súlyuk miatt a falevelek lehajoltak a föld felé.

– A Rostáló kegyelmére! – suttogta Noal.

Mat még soha sem hallotta korábban ezt a mondást.

Az idősebb férfinak minden oka megvolt az elképedésre. Mat nagyon is jól emlékezett arra, hogy mit érzett, amikor annak idején először megpillantotta ezt az erdőt. Rá kellett döbbennie arra, hogy az a torz kapu nem egyszerűen egy másik helyre, hanem éppenséggel egy teljesen más világba vitte át.

Mat megpróbált oldalra kukucskálni. Vajon megláthatja valahol azt a három tornyot, amelyeket még az előző látogatása során jegyzett meg magának? Sehol nem látta őket, bár ezen a helyen lehetséges, hogy majd egészen más látvány tárul a szeme elé, ha odaér a következő ablakhoz. Lehet, hogy…

Megdermedt, aztán a szemét megerőltetve ismét kibámult az ablakon. Bal kéz felől halványan ugyan, de megpillantotta az egyik tornyot. És ekkor megértette. Ebben a pillanatban éppenséggel az egyik torony belsejében állt. Abban a toronyban, amelyet első látogatása során csupán a távolból figyelhetett meg. Megborzongott, és elfordult az ablakból. Ugyanakkor viszont ez egyértelművé tette, hogy ugyanarra a helyre kerültek. Na most akkor ez azt jelentette, hogy az aelfinnek és az eelfinnek ugyanabban a világban élnek? Nagyon remélte, hogy ez így van. Moiraine a másik önmagából kifordult, vörös ajtókereten zuhant keresztül. Ez pedig azt jelentette, hogy valószínűleg az eelfinnek, vagyis a rókák fogságába került.

Éppenséggel ezek a rókák akasztották fel Matet is. A kígyók beérték azzal, hogy egyetlen használható válasz nélkül kihajították a birodalmukból. Neheztelt ugyan rájuk, ám a rókákra… Azok a lények megtagadták a kérdései megválaszolását, és helyette telerakták a fejét ezekkel az átkozott emlékekkel!

Folytatták az útjukat a folyosón. A lábuk halkan csattogott a padlón. Egy idő múlva Mat egyre inkább úgy érezte, hogy valaki szemmel tartja őket. Ez az érzés már a korábbi látogatása során is elfogta. Oldalra fordult, és messze a hátuk mögött mintha csak gyors mozgásra figyelt volna fel.

Megpördült, és készen állt arra, hogy a fáklyát félredobva két kézzel megragadja az ashandareit. Nem kellett harcolnia, mert semmi nem jött mögöttük. Két társa megtorpant, majd nyugtalanul körülnézett. Mat csendben maradt, majd szégyenlős arckifejezéssel továbbindult. A szégyenérzete csak akkor oszlott el, amikor nem sokkal később Thom nem egyszerűen csak megpördült, de villámgyors mozdulattal az egyik késével telibe találta a fal egyik sötétebb szakaszát.

A vaspenge hangosan csattant a fémfelületen. A tompa zaj halk, de hosszan tartó visszhangokat vetett a hosszú folyosón.

– Bocsánat! – szabadkozott a mutatványos.

– Semmi baj – válaszolta Mat.

– Szemmel tartanak minket, igaz? – kérdezte Noal.

Halkan beszélt és a hangjából leheletnyi idegesség érződött. A Fényre! Mat úgy érezte, hogy ő bizony mindjárt kiugrik a bőréből, és úgy elszalad, hogy a bőre meg a ruhája rongycsomóként ott marad a háta mögött. Ehhez képest Noal maga volt a testet öltött nyugalom.

– Azt hiszem, hogy figyelnek minket – válaszolta.

Néhány pillanattal később elérték a túlságosan is hosszú folyosó végét. Olyan csarnokba léptek, amelyik mintha az előző tökéletes másolata lett volna, ám ennek közepén nem lebegett ott az Átjáró háromszöge. Innen is négy irányba vezetett folyosó. Ezek az Átjárók eltűntek a távoli sötétségben.

Másik irányba mentek tovább. Gondosan megjegyezték az addig megtett útvonalat. Érezték, hogy láthatatlan szempárok figyelik a haladásukat. Önkéntelenül is felgyorsultak. Az újabb folyosó végére érve egy másik helyiség következett. Ez is pontosan úgy nézett ki, mint ahonnan jöttek.

– Könnyű ám eltévedni egy ilyen helyen – biccentett Noal, majd kinyitotta a zsákját, előhúzott egy papirost és egy faszénnel töltött ceruzát. Három pöttyöt rajzolt a papírra, majd vonallal kötötte össze őket. A pontok a helyiségeket, a vonalak pedig a folyosókat jelölték. – Nincs ám fontosabb a jó térképnél! A jó térkép megmentheti az életedet. Higgyétek el, tapasztalatból beszélek!

Mat hátrafordult. Végignézett azon a folyosón, amelyen át eljutottak idáig. Legszívesebben ment volna tovább, és semmi kedve nem volt ahhoz, hogy hátrafelé bámuljon, de valamit addig is ki kellett derítenie.

– Gyertek! – szólt a társainak, és elindult visszafele, ugyanarra, ahonnan az előbb jöttek.

Thom és Noal összenéztek, utána viszont szó nélkül a fiatalember nyomába eredtek. Jó félórába is beletellett, míg pontosan ugyanazon az útvonalon haladva vissza nem értek a legelső helyiségbe. Oda, ahová bejutottak a háromszögletű nyíláson át. A nyílásnak azonban nyomát sem látták. A szoba sarkaiban továbbra is páraoszlopok emelkedtek a magasba. Igaz, ugyanilyen oszlopokat láttak a másik két helyiségben is.

– Lehetetlen! – csattant fel Noal. – Pontosan oda jöttünk vissza, ahonnan elindultunk! Itt kellene lennie a kijáratnak.

A távolban – alig hallhatóan – valaki nevetni kezdett. Sziszegve, gonoszul. Rosszindulatúan. Mat összeborzongott.

– Thom! – szólította meg a mutatványost. – Hallottad valaha is Ezüstíjas Birgitte történetét? Aki ellátogatott a Ghenjei-toronyba?

– Birgitte történetét? – kérdezte Thom, és felnézett a padlóról. Noallel együtt azt vizsgálta. Valamiért arra a meggyőződésre jutottak, hogy a kijárat háromszögét egy titkos csapóajtón keresztül elrejtették a mélységben. – Hát nem. Azt még nem igazán hallottam.

– Na és arról esetleg hallottál, hogy egy nő két hónapon át bolyongott egy erődben, a folyosók útvesztőiben?

– Két hónapig? – csodálkozott Thom. – Hát nem, róla sem. Ott van viszont Elmiara és az Árnyékszemek története. Ez a nő száz napon keresztül bolyongott egy útvesztőben. Mindenáron meg akarta keresni Sund hírhedt gyógyforrását, ami megmenthette volna a szeretője életét.

Alighanem ez volt az. A történet túlélte az idők múlását. Persze közben alaposan átalakult. Nagyon sok mesével ez történt.

– A végén ugye nem jutott ki?

– Hát nem. A végén meghalt. Csupán kétlépésnyi távolság választotta el a forrástól, ám a kettőjük között egy fal magasodott. Jól hallotta a forrás csobogását. Ez volt az utolsó hang, ami megütötte a fülét, mielőtt szomjan halt volna.

Thom bizonytalanul körülnézett. Mintha hirtelen arra gondolt volna, hogy talán nem is annyira jó ötlet ilyen történeteket mesélni ezen a helyen.

Mat nyugtalanul megrázta a fejét. Hogy égnének meg a Fényben! Gyűlölte ezeket a rókákat. Csak van valamilyen mód arra, hogy…

– Megszegtétek a megállapodást – szólalt meg egy halk hang.

Mat megpördült, két társa pedig káromkodva felállt. Megmarkolták a fegyverüket. A hátuk mögött valaki állt a folyosó bejáratánál. Pontosan olyan volt, mint azok a lények, amelyekre Mat emlékezett. Lehet, hogy ugyanezzel találkozott a legutóbbi látogatása során. A teremtmény sápadt fejbőrét rövid, éles, vörös szőrzet borította. Két, hegyes végű füle valósággal a fejére tapadt. A vézna figura meglehetően magasnak tűnt. Karcsú derekához képest aránytalanul szélesnek látszott a válla. Hosszú, fekete kötényt, a mellén pedig világos bőrből készült szíjakat viselt. Mat még mindig nem akart eltöprengeni azon, hogy milyen bőrből készíthették azokat a szíjakat.

A lénynek mégis leginkább az arca volt a legszembeötlőbb. A hatalmas, természetellenesen sápadt szemek közepén mintha csak egy árnyékfolt lett volna a szemgolyó. A lény a keskeny állkapcsa miatt igencsak hasonlított egy rókára. Egy eelfinn állt előttük, ennek a birodalomnak az ura.

Azért jött, hogy eljátszadozzon az egerekkel.

– Ezt a bejáratot semmilyen megállapodás sem szabályozza – felelte Mat, és megpróbált a lehető legnyugodtabb hangon beszélni. – Azt hozhatunk be magunkkal, amire csak feneette kedvünk szottyan.

– Veszélyes lehet, ha nincsen megállapodás – válaszolta érzelemmentes hangon az eelfinn. – Rátok nézve. Szerencsére el tudlak vinni benneteket arra a helyre, ahova menni szeretnétek.

– Akkor mehetünk is – válaszolta Mat.

– Hagyjátok itt a vasat! – folytatta az eelfinn. – A hangszereiteket! A tüzeteket!

– Soha! – ellenkezett az ifjú.

Az eelfinn pislogni kezdett hatalmas szemével. Lassan, szándékosan. Szinte nesztelen léptekkel közelebb vonult. Mat feljebb emelte az ashandareit, de az eelfinn nem lépett fel támadólag. Halkan beszélve körbesétálta a három látogatót.

– Ugyan már! – szólalt meg. – Miért ne viselkedhetnénk udvariasan? Valamit kérni akartok, azért jöttetek el a birodalmunkba. Mi pedig képesek vagyunk arra, hogy megadjuk nektek, amire vágytok, amire szükségetek van. Hát akkor miért nem tanúsítotok egy kis bizalmat? Hagyjátok itt a tüzet! Csak ezt kérem. Megígérem, hogy egy darabig vezetni foglak benneteket.

Hipnotikus, megnyugtató hangon beszélt. Nagyon is ésszerű dolgot javasolt. Mégis mire kellett volna a tűz? Hiszen a ködből éppen elég világosság áradt, hiszen…

– Thom! – szólalt meg Mat. – Muzsikálj!

– Tessék? – kérdezte a mutatványos. Az idős férfi kissé remegett.

– Játssz valamit! Mindegy, hogy mit.

Thom elővette a furulyáját. Az eelfinn összevont szemöldökkel nézett rá. A mutatványos játszani kezdett. Felcsendültek az ismerős dal hangjai. A Füzet tépő vad vihar. Mat a zene segítségével megpróbálta elkábítani az eelfinnt. Sebezhetővé tenni. Az ismerős muzsika azonban abban is segített, hogy az elméjéről eltűnjön a tompaság.

– Erre tényleg semmi szükség! – méltatlankodott az eelfinn, és Thomra sandított.

– Dehogy nincs! – ellenkezett Mat. – Rohadtul nem hagyjuk itt a tüzünket sem. Csak ha megígéred, hogy elviszel mindannyiunkat a központi csarnokba és átadod nekünk Moiraine-t.

– Nem köthetek veletek ilyen megállapodást – válaszolta a lény, és újra sétálni kezdett a három férfi körül. Mat utána fordult, mert egy pillanatra sem akarta a háta mögé engedni. – Nincs rá felhatalmazásom.

– Akkor hozz ide valakit, akinek van!

– Az lehetetlen – magyarázta az eelfinn. – Figyeljetek rám! Semmi szükség erre a tűzre. Elvezetlek a központi helyiség, az Alkucsarnokba vezető út feléig. Feltéve, ha itt hagyjátok azt a rettenetes tüzet! Nagyon zavar minket a tűz, miközben semmi mást sem akarunk, mint hogy kielégíthessük a vágyaitokat.

A teremtmény nyilvánvalóan ismét azzal próbálkozott, hogy a szavai varázsával elkábítsa a három behatolót. Thom zenéje azonban megakadályozta ezt. Mat egy darabig csendben figyelt, aztán énekelni kezdett a furulya hangjára. Jó pár olyan legényt ismert, akinek jobb volt a hangja, mint az övé, de azért neki sem kellett panaszkodnia. Az eelfinn hatalmasat ásított, majd lekuporodott a fal tövébe és lecsukta a szemét. A következő pillanatban már aludt.

Thom leengedte a furulyáját. Elismerően bólintott.

– Ez ügyes húzás volt – suttogta Noal. – Nem is tudtam, hogy ilyen folyékonyan beszéled az ősi nyelvet.

Mat megdermedt. Még csak észre sem vette, hogy milyen nyelven beszélt azzal a lénnyel?

– Az én nyelvtudásom eléggé berozsdásodott – folytatta Noal, és megvakarta az állát. – Bár csomó mindent még így is értettem. Az a gond, hogy még mindig nem tudjuk, merre kell mennünk. Hogy a csudába találjuk meg az igaz utat, ha egyetlen lény sem vezet minket a célunk felé?

Nagyon is igaza volt. Birgitte hónapokon keresztül vándorolt. Nem tudhatta, hogy hőn óhajtott céljától csupán néhány lépésnyi távolság választotta el. Az a csarnok pedig, ahol Mat találkozott az eelfinnek vezetőivel… Birgitte egyszer megemlítette, ha valakinek sikerül bejutnia oda, akkor a lények kénytelenek teljesíteni a kívánságát. Alighanem ugyanaz az Alkucsarnok lehetett, mint amiről ez az eelfinn is beszélt az előbb.

Szegény Moiraine! Ő az egyik vörös ajtókereten át jutott be ide. Elméletileg megvédte az a megállapodás, amelyet az eelfinnek még az ősi aes sedaiokkal kötöttek. Az a bejárat azonban elpusztult. Nem volt visszaút.

Amikor Mat első alkalommal járt idebent, megdicsérték, mert kellő előrelátást tanúsítva engedélyt kért a távozásra. Bár még mindig neheztelt az eelfinnekre azért, mert nem válaszolták meg a kérdéseit, mára már belátta, hogy nem is az volt a feladatuk. A kérdések megválaszolása az aelfinnek dolga volt. Az eelfinnek a kívánságokat váltották valóra. A kéréseket azonban igencsak kifacsarták, és fizetségül elvették azt, amire csak kedvük szottyant. Mat önkéntelenül is azt kérte tőlük, hogy töltsék fel az emlékezetében tátongó réseket. Meg akart szabadulni az aes sadaiok befolyásától is, és ki akart kerülni a toronyból.

Ha Moiraine nem volt tisztában mindezzel, ha nem kért ugyanúgy biztos kiutat, ahogy ő, vagy pedig arra kérte őket, hogy háborítatlanul engedjék visszajutni ahhoz a bejárathoz, amin át bejutott, hiszen nem sejthette, hogy az az Átjáró már megsemmisült…

Mat kért egy kijáratot magának. Meg is kapta, csak éppen nem emlékezett arra, hogy mi történt. Minden elfeketedett, és amikor magához tért, akkor már az ashandareiről lógott.

A fiatalember előhúzott valamit a zsebéből. Az öklébe szorította.

– Az aelfinnek és az eelfinnek valahogy célba jutnak idebent – suttogta. – Egészen biztosan létezik helyes útvonal.

– Egy folyosó – biccentett Noal. – Amiből négy újabb lehetőség ágazik el. Mindegyik végén négy újabb döntés. Ha továbbmész, újra négyfelé folytathatod az utadat… Elképesztően csekély az esélyünk a győzelemre!

– Esélyek – mordult fel Mat, és kinyújtotta a kezét. Kinyitotta a tenyerét, és megmutatta a két dobókockát. – Hát érdekelnek engem az esélyek?

Két társa az elefántcsont kockákra pillantott, majd ismét Mat arcára. Ő érezte, hogy valósággal körülöleli a szerencse.

– Tizenkét pötty. Három jut minden ajtóra. Ha egyet, kettőt, vagy hármat dobok, akkor egyenesen megyünk. Ha négyet, ötöt, vagy hatot, akkor jobbra kanyarodunk és így tovább.

– De, Mat! – tiltakozott suttogva Noal, miközben gyorsan az alvó eelfinnre pillantott. – Nem ugyanannyi az esélyük az egyes számoknak. Ráadásul két kockával egyet nem is dobhatsz! A hetes pedig sokkal inkább…

– Nem érted a helyzetet, Noal – vágott a szavába Mat, és a földre hajította a kockákat. Azok hangosan csattogtak a pikkelyre emlékeztető csempéken. Mintha valaki a fogát csattogtatta volna. – Nem számít, hogy mi mennyire valószínű. Ha rólam van szó, akkor egyáltalán nem számít.

A kockák megálltak. Az egyik sarka megakadt két csempe között, a fugában. Így ferdén állapodott meg. A másik tetején legfelül egyetlen pötty látszott.

– És ehhez mit szólsz, Noal? – kérdezte Thom. – Úgy tűnik, hogy igenis lehet két kockával egyet dobni.

– Na, ez azért már figyelemre méltó – biccentett Noal, és megdörzsölte az állát.

Mat megragadta az ashandareit, majd felkapta a földről a kockákat és elindult nyílegyenesen előre. A többiek követték. Maguk mögött hagyták az alvó eelfinnt.

A következő kereszteződésnél Mat újra dobott. A kockák kilencet mutattak.

– Menjünk vissza, ahonnan jöttünk?! – méltatlankodott Thom. – Micsoda…

– Micsoda remek ötlet! – vágta rá Mat, majd megfordult és elindult visszafelé. Átérve a szobába, ahonnan az előbb elindultak, már nyomát sem látták az alvó eelfinnek.

– Lehet, hogy felébresztették – töprengett Noal.

– De az is lehet, hogy már egy másik szobában vagyunk – felelte Mat, és dobott a kockával. Megint kilencest. Mivel még mindig abba az irányba nézett, ahogyan beléptek ide, így az eredmény azt jelentette, hogy megint visszafelé kellett indulniuk.

– Az aelfinneknek és az eelfinneknek megvannak a maguk szabályai. És ennek a helynek is megvannak a maga törvényszerűségei.

A fiatalember megpördült, és rohanva elindult a folyosón. A két társa is futásnak eredt.

– A szabályoknak mindig van értelmük, Mat! – figyelmeztette Noal.

– Elég, ha csak következetesek – ellenkezett az ifjú. – Viszont nem kell engedelmeskedniük a mi logikánknak. Miért is kellene?

Ez az elképzelés nagyon is ésszerűnek tűnt a számára. Hosszú időn át futottak. Ez a folyosó mintha lényegesen hosszabb lett volna az előzőeknél. Mat igencsak kimelegedett, mire eljutott a túlsó végére. Eldobta a kockákat, bár már előre sejtette, mi lesz az eredmény. Kilenc. Indulhattak vissza az első szoba felé.

– Figyelj már, ez akkora ostobaság! – méltatlankodott Noal, amikor megfordultak és futva elindultak ugyanabba az irányba, ahonnan jöttek. – Soha az életben nem jutunk el sehova, ha csak fel-alá rohangálunk.

Mat azonban nem törődött vele, hanem csak futott tovább. Nemsokára már újra az első helyiség bejáratánál tartottak.

– Mat! – könyörgött Noal. – Nem lehetne legalább…

De a hangja elakadt, amikor berohantak az első kamrába. Ami egyáltalán nem hasonlított az első helyiségre. A hatalmas csarnok padlója fehér színben tündökölt. Vastag, fekete oszlopok tartották a mennyezetet, amelyik olyan magasan volt, hogy nem is lehetett fellátni odáig.

A folyosók tetején hömpölygő, ragyogó fehér gőz folyama valósággal befolyt a tágas csarnokba. A bejárat fölött gomolyogni kezdett felfelé a magasba, a sötétség irányába. Olyan volt, mint egy vízesés, amelyik tévedésből rossz irányba indult el. Bár a padló és az oszlopok is egyaránt üvegként tündököltek, Mat tudta, hogy olyan érdes lesz az érintésük, mintha követ fognának meg. A helyiséget a fekete oszlopokon végigfutó, ragyogó sárga csíkok világították meg. A csíkok megmutatták, hogy hol vannak azok a helyek, ahol a metszett üvegre emlékeztető kő egészen elkeskenyedik.

Thom vállon veregette a fiatalembert.

– Barátom, őrült dolgot műveltünk. Mégpedig sikeresen. Valahogy.

– Mégis mi másra számítottál tőlem? – kérdezte Mat, és mélyebben a szemébe húzta a kalapja karimáját. – Már jártam ezen a helyen. Jó nyomon haladunk. Ha Moiraine még életben van, akkor ott lesz valahol a túloldalt.

Ötvenharmadik fejezet

A világ fénye

Thom a magasba tartotta a fáklyáját. Megvizsgálta az iszonyatos méretű, csillag alakú fekete oszlopokat és sárgán ragyogó éleiket. Ezek a fénycsíkok betegesen sápadt ragyogásba burkolták az egész csarnokot. A mutatványos mintha maga is holtsápadttá vált volna.

Mat jól emlékezett arra, hogy milyen bűz áradt ebből a helyből. Valamilyen pállott, rossz szag. Most azonban, ahogy beleszimatolt a levegőbe, valami mást is megérzett. A vadállatok vackának erős szagát. Egészen pontosan ragadozó állatok rejtekhelyének a bűzét.

A csarnokból öt folyosó vezetett tovább. A kijáratok a csillag alakú helyiség csúcsaiból nyíltak. Jól emlékezett arra, hogy keresztülment az egyik ilyen folyosón. De akkor korábban nem csak egyetlen kijárat volt?

– Kíváncsi vagyok, milyen magasak ezek az oszlopok – töprengett Thom, majd magasba emelte a lámpáját, és felnézett a magasba.

Mat izzadó kézzel, határozottan szorította az ashandarei nyelét. Beléptek a rókák barlangjába. Ezt jól érezte a medálja segítségével. Az eelfinnek ugyan nem használták korábban az Egyetlen Hatalmat ellene, abban viszont biztos volt, hogy a rókák igenis ismerték a Hatalom módszereit. Ugyanakkor viszont például az ogierek nem tudtak fókuszálni. Ez akár azt is jelenthette, hogy az eelfinnek sem tudnak.

A terem távoli sarkaiból halk sustorgás hallatszott. Árnyékok mozogtak vagy változtak ott. Az eelfinnek ott rejtőzködtek, abban a sötétben.

– Thom! – szólalt meg Mat. – Ideje újra muzsikálni egy kicsit.

A mutatványos szúrós pillantást vetett a sötétségre. Nem ellenkezett. Felemelte a furulyáját és játszani kezdett. A hatalmas helyiség valósággal elnyelte a vékonyka hangot.

– Mat! – kiáltotta Noal, aki már a csarnok közepe felé térdelt. – Ezt nézd meg!

– Tudom – felelte az ifjú. – Olyan, mintha üvegből volna, de az érintése a kőé.

– Nem, nem ezt mondom – ellenkezett Noal. – Van itt valami.

Mat óvatosan odament hozzá. Thom is csatlakozott a társaihoz. Feszülten figyelte a környezetet és egy pillanatra sem hagyta abba a zenélést. Noal lámpája egy jókora, olvadt foltot világított meg a földön. Akkora lehetett, mint egy kisebb láda. Ez is fekete volt, de valamivel mélyebb, és nem tükrözte vissza úgy a fényt, mint a padló vagy az oszlopok anyaga.

– Ez meg mi a csuda lehet? – csodálkozott Noal. – Talán az egyik csapóajtó a játékból?

– Nem – vágta rá Mat. – Ez bizony nem az.

A két férfi kérdően nézett rá.

– Hanem az egyik Átjáró – magyarázta növekvő rosszulléttel küszködve Mat. – A vörös kőből faragott ajtókeret. Amikor korábban átjöttem rajta, egy ugyanilyen teremben állt. Ha pedig megolvadt a túloldalon…

– Akkor itt is megolvadt – fejezte be Noal.

Mind a hárman az olvadt kődarabot bámulták. Thom furulyájából mintha csak hátborzongató dallamok törtek volna elő.

– Mindegy – legyintett Mat. – Tudjuk, hogy errefelé amúgy sem lehetett volna kimenni. Meg kell győznünk őket arról, hogy engedjenek el minket!

Arra pedig rohadtul oda fogok figyelni, hogy ezúttal ne akasszanak fel!

– Továbbvezetnek minket a kockák? – kérdezte Noal, és felállt.

Mat megtapogatta a kabátja zsebét.

– Miért is ne?

Ennek ellenére nem vette elő a kockákat. Megfordult és fürkészni kezdte a csarnok távolabb fekvő részeit. Thom zenéje mintha csak álomba ringatta volna az árnyak egy részét. Mások viszont továbbra is mozgolódtak. A levegőben nyugtalan energia remegett.

– Mat? – kérdezte Thom.

– Tudtátok, hogy vissza fogok jönni! – kiáltott fel a fiatalember. A hangja a legcsekélyebb visszhangot sem támasztotta. A Fényre! Hát mekkora ez a hodály? – Tudtátok, hogy vissza fogok jönni ebbe a rohadt birodalomba, igaz? Tudtátok, hogy a végén csak elkaphattok.

Thom habozva leengedte a furulyáját.

– Gyertek elő! – folytatta Mat. – Hallom a kaparászásotokat. Hallom a légzéseteket.

– Mat! – suttogta a mutatványos, és a fiú vállára tette a kezét. – Nem tudhatták, hogy vissza fogsz térni. Moiraine sem lehetett biztos abban, hogy visszajössz.

Mat továbbra is a sötétséget fürkészte.

– Thom, láttad már valaha is, hogy vezetik el az ökröket a mészárszékre?

A mutatványos habozni kezdett, aztán megcsóválta a fejét.

– Az emberekkel talán nem is lenne annyira nehéz – folytatta az ifjú. – A jószág azonban nagyon is megérzi, ha valami nincs rendben. Megérzik a vér szagát. Megvadulnak. Nem hajlandóak bemenni a mészárszékre. Tudod, hogy mit lehet csinálni olyankor?

– Feltétlenül a mészárlásról kell beszélnünk, Mat?

– Egyszerű a módszer – folytatta a fiatalember. – Párszor keresztülvezeted őket a tisztára sikált mészárszéken. Olyankor nem túl erős a bűz. Hagyod őket bejönni, aztán meg kimenni. Mivel megmenekültek, ezért azt fogják gondolni, hogy biztonságos helyen járnak.

Végre Thom felé fordult.

– Tudták, hogy visszatérek! Azt is, hogy túlélem az akasztást. Sokat tudnak, Thom. Égjek meg a Fényben, annyira sokat!

– Kijutunk innen, Mat – ígérte meg Thom. – Képesek vagyunk rá. Moiraine előre látta a sikerünket.

Az ifjú határozottan bólintott.

– A véráztatta fenébe is! De még mennyire, hogy kijutunk! Ezek itt csak játszadoznak velünk, Thom. A játszmákat én szoktam megnyerni.

Egy egész maroknyi dobókockát húzott elő a zsebéből. Legalábbis az esetek többségében én nyerem meg őket.

A hátuk mögül hirtelen suttogó hang szólalt meg:

– Üdvözlünk, csaták fia!

Mat káromkodva megpördült, és fürkészni kezdte a sötétet.

– Ott van – szólalt meg Noal, és a botjával az egyik oszlop mellett álló, félig sárga fényben fürdő alakra mutatott. Egy újabb eelfinnre. Ez magasabb, szögletesebb arcú volt, mint az előző. A szeme visszatükrözte a fáklyák fényét. Narancssárgán ragyogott.

– Elvezethetlek benneteket bárhova, ahova csak akarjátok – szólalt meg az eelfinn érdes, ugató hangon. Egyik karjával eltakarta a szemét a fáklyák ragyogása elől. – Ha megfizettek érte.

– Thom, muzsikálj!

A mutatványos ismét zenélni kezdett.

– Az egyikőtök már megpróbált rábeszélni arra, hogy dobjuk félre a felszerelésünket – szólalt meg Mat. Előhúzott egy fáklyát a zsákjából. Meggyújtotta Noal lámpásával. – Nem fog sikerülni.

Az eelfinn elhátrált az új fényforrás elől. Halkan morgott.

– Azért jöttetek, hogy megállapodást kössetek velünk, és közben szándékosan ellenségeskedtek? Semmit sem tettünk, amivel rászolgáltunk volna erre.

Mat lerántotta a torkát eltakaró kendőt.

– Semmit?

A lény nem válaszolt, viszont sietve elhátrált. Elnyelte a két oszlop közötti sötétség. A sárga fények csupán túlságosan is háromszögletű arcát világították meg.

– Miért akarsz beszélni velünk, csaták fia – suttogta az árnyékból –, ha nem vagy hajlandó megállapodást kötni?

– Hát nem – vágta rá Mat. – Nem alkudozunk, amíg el nem jutottunk abba a nagy terembe. Az Alkucsarnokba.

Az a helyiség volt az egyetlen olyan hely, ahol olyan megállapodást lehetett kötni, amelyet ezek a lények is kénytelenek voltak betartani. Nem ilyesmit mondott Birgitte? Persze ezt csak azért gondolta, mert maga is ismerte a meséket és a szóbeszédet.

Thom folyamatosan játszott. A tekintete ide-oda cikázott. Megpróbálta szemmel tartani az árnyékokat. Noal ekkor a nadrágja szárára erősített apró cintányérokkal kezdett eljátszani. A mutatványos zenéjének ritmusára ütögette őket. Az árnyak ennek ellenére közelebb osontak.

– A ti… kellemességeitek nem fognak lelassítani minket, csaták fia – szólalt meg egy hang a hátuk mögött. Mat harcra készen megpördült. Az árnyék legszélén, de még a sötétben egy újabb eelfinn állt. Nősténynek látszott. Vörös sörény borult a vállára, a mellét pedig X alakban átvetett bőrszíjak takarták el. Vörös ajkát mosolyra húzta. – Mi vagyunk a majdnem ősöregek, a végső megbánás harcosai, a titkok ismerői.

– Légy büszke, csaták fia! – sziszegte egy másik hang. Mat újra megpördült. A homlokán izzadság gyöngyözött. A nőstényt ugyan elnyelte az árnyék, ám a fényben egy újabb eelfinn lépdelt. Hosszú, fűrészes pengéjű bronzkést tartott a kezében. A pengét egymásra fektetett rózsák díszítették, és a markolatvédőnél tövisek álltak ki belőle. – Idevonzottad közülünk a legtehetségesebbeket. Élvezet lesz… megkóstolni az ízedet.

– Miről… – hördült fel Mat, ám a karcsú, fenyegető külsejű eelfinn már vissza is lépett az árnyékok közé. Egyszerűen eltűnt. Túl gyorsan. Mintha felszívódott volna a sötétben.

Az árnyékok között suttogás támadt. Sokan beszéltek. A hangjuk összekapcsolódott, az egyik elnyomta a másikat. A sötétből arcok bukkantak elő. Embertelenül hatalmas szemek és mosolyogó ajkak. Megcsillant a lények hegyes foga.

A Fényre! Többtucatnyi eelfinn mozgott a csarnokban. Egy pillanatra sem álltak meg. Kitáncoltak a fénybe, aztán visszaugrottak a sötétbe. Néhányan nyugodtnak tűntek, míg mások majd kicsattantak az erőtől. Kivétel nélkül valamennyiből fenyegetés áradt.

– Megállapodtok velünk? – kérdezte az egyik.

– Nem törődtetek a szerződéssel. Csak úgy bejöttetek. Ez veszélyes! – suttogta egy másik.

– Csaták fia.

– Micsoda íz!

– Érzitek a félelmet?

– Gyertek velünk! Hagyjátok itt ezt a rettenetes fényt!

– Alkut kell kötnünk. Várni fogunk!

– Türelmesek vagyunk. Örökké türelmesek.

– Micsoda íz!

– Fejezzétek be! – förmedt rájuk Mat. – Nem alkudozunk! Amíg el nem jutunk az Alkucsarnokba.

Thom leengedte a furulyáját.

– Mat, azt hiszem, hogy a zene már nincs hatással rájuk.

A fiatalember kurtán bólintott. A mutatványos elrakta a furulyáját és előhúzta a késeit. Készen állt a küzdelemre. Mat nem törődött a suttogó hangokkal, hanem a földre dobta a kockákat.

A kockák pörögni kezdtek, ekkor azonban a legközelebbi oszlop mögül egy alak rohant elő a sötétből. Mat káromkodva meglendítette a lándzsáját, és keresztüldöfte vele a négykézláb futó eelfinnt. A penge azonban úgy hatolt át rajta, mintha csak füstöt kaszabolt volna vele.

Csak látomás lett volna? Becsapta a szeme? Éppen elég sokáig habozott ahhoz, hogy egy másik lény ugorjon elő az árnyékokból, felkapja a kockát és már el is tűnjön. Valami megvillant a levegőben. Thom tőre célba talált. Belefúródott a rókalény vállába. Sötétvörös vér fröccsent a földre.

Vas kell nekik, káromkodott magában Mat. Hogy lehetett ennyire ostoba? Megpördítette az ashandareit, és most már a vasnehezékkel ellátott végét használta. Megborzongott, amikor észrevette, hogy az eelfinn vére füstölögni kezdett a földön. Ugyanolyan fehér pára szállt fel belőle, mint amit a többi kamrában látott. Ebben azonban alakok kavarogtak. Mintha csak eltorzult, kétségbeesetten rimánkodó arcok törtek volna fel. Felbukkantak, és már el is tűntek.

A Fény égetné meg őket! Nem hagyhatta, hogy eltereljék a figyelmét. Volt még kockája. A zsebébe nyúlt, de ekkor egy újabb eelfinn bukkant elő az árnyékból. Talán a kabátját akarta letépni?

Meglendítette a fegyverét. A vasalt nyél telibe kapta a rókahím arcát. Hangos reccsenéssel törtek a csontjai, és a lény úgy zuhant oldalra, mint egy rongycsomó.

Dühös morgás és sziszegés támadt a sötétben. A fáklyák fénye táguló szemekben csillant meg. A sötétbe burkolódzó eelfinnek folyamatosan mozogtak. Körbevették a három behatolót. Mat káromkodva tett egy lépést annak az eelfinnek az irányába, akit leütött.

– Mat! – kiáltotta Thom, és visszarántotta a kabátja gallérjánál fogva. – Ott túl sokan vannak.

Az ifjú elbizonytalanodott. Úgy érezte, hogy a ragadozó fenevadak bűze sokkal erősebbé vált. Valósággal kavarogtak az árnyak a sötétben. Már sokkal gyorsabban mozogtak, mint az előbb. Dühösen suttogtak, és furcsán vinnyogva szólítgatták egymást.

– Irányítják a sötétet – szólalt meg Noal. Feszülten figyelve háttal állt Matnek és Thomnak. – A sárga fények csak azért vannak, hogy megzavarjanak minket. Rések és rejtett folyosók is vannak közöttük. Szemfényvesztés az egész.

Mat érezte, ahogy egyre hevesebben dobog a szíve. Szemfényvesztés lett volna? Nem, ez több volt puszta trükknél. Volt valami természetellenes abban, ahogy ezek a lények az árnyékban mozogtak.

– A Fény égetné meg őket! – morogta.

Lerázta Thom kezét a válláról, de nem vetette be magát a sötétbe.

– Uraim! – szólalt meg Noal. – Fegyvert a kézbe…

Mat hátrapillantott a válla fölött. Mögöttük két hullámban rengeteg eelfinn közeledett. Az elöl haladók négykézláb futottak. A második csoport tagjai fűrészes pengéjű bronzkéseket tartottak a mancsaikban.

A terem mélyét uraló árnyékok mintha csak követték volna az eelfinneket. Egyre jobban megközelítették a három embert. Mat szíve még hevesebben dobogott.

Az eelfinnek szeme felragyogott, és a négykézláb közeledők rohamra lendültek. Mat meglendítette a lándzsáját és lecsapott rájuk, de a támadók elmozdultak két oldalra. Megpróbálták összezavarni.

Mögöttünk! gondolta Mat riadtan. A sötétből ott is előbukkant egy csapatnyi eelfinn.

Ő megpördült, és támadásba lendült. A rókák elugrottak, mielőtt eltalálhatta őket. A Fényre! Ott kavarogtak a három ember körül. Valósággal előfröccsentek a sötétből. Veszélyesen közel kerültek, aztán meg elhátráltak.

Thom megpróbálta eltalálni őket a tőreivel. Noal készen állt a rövid kardjával. Másik kezével a fáklyát lengette. A botja a lába előtt hevert a földön. Thom egyik kése megvillant. Nem talált célba, hanem süvítve eltűnt a sötétségben.

– Ne pocsékold el a késeket! – kiáltotta Mat. – Ezek az átokverte kecskefattyak így próbálnak meg lefegyverezni minket, Thom.

– Csak szórakoznak velünk! – hördült fel Noal. – Előbb-utóbb viszont lerohannak. Tovább kell mennünk!

– De merre menjünk? – kiáltotta Thom.

Hangos káromkodással jelezte, hogy bronzhegyű lándzsákkal felszerelt eelfinnek bukkantak elő az árnyékból. Mat, Thom és Noal csak úgy tudták elkerülni a döféseiket, ha elhátráltak.

Nem maradt idejük eldobni a kockát. A rókák amúgy is elszaladtak volna velük. Mat feltépte a zsákja száját, és előhúzott egy éjszakai virágot.

– Amikor ez fellobban, becsukom a szememet és körbefordulok.

– Tessék? – méltatlankodott Thom.

– Korábban már bevált – kiáltotta Mat, majd meggyújtotta a petárdát, és olyan messzire hajította a sötétbe, amennyire csak bírta. Ötig számolt magában, mire a robbanás ereje szinte megrázta az egész csarnokot. A három ember persze más irányba nézett, de a káprázatos villanást még az összeszorított szemhéjukon keresztül is jól látták.

Az eelfinnek vonyítottak a fájdalomtól. Mat fülét megütötte a földre ejtett bronzfegyverek csöngése. Biztosra vette, hogy a bestiák a szemükhöz kapták a mancsaikat.

– Na, akkor pörögjünk! – kiáltotta Mat, és megpördült.

– Átokverte bolondságot csinálunk – méltatlankodott Thom.

Mat azonban tovább folytatta a pörgést. Megpróbált megérezni valamit. Hol van az a híres szerencséje?

– Erre menjünk! – kiáltotta, és véletlenszerűen az egyik irányba mutatott.

Kinyitotta a szemét, és éppen csak át tudott ugrani egy földön heverő eelfinnen. Nyílegyenesen a sötétbe vezette Noalt és Thomot. Olyan gyorsan rohant, hogy a barátai majdnem elvesztették a szemük elől. Nem látott mást, csupán a sárga fénycsíkokat.

Ó, fényverte hamu! gondolta. Ha cserbenhagyna a szerencsém….

Kijutottak egy ötszög alakú folyosóra. Eltűnt a sötétség. Bár a nagy helyiségből nem látszott ez a folyosó, a kijárat mégiscsak itt volt. Thom hangosan ujjongani kezdett:

– Mat, te gyapjúfejű birkapásztor! Jutalmul ezért mostantól játszhatsz a hárfámon.

– Nekem aztán nem kell a fényverte hárfád! – mérgelődött az ifjú, és hátrasandított a válla fölött. – De nyugodtan meghívhatsz egy korsóra, ha kijutunk innen. Vagy akár kettőre is.

A sötét csarnokból kiáltozás és vinnyogás hallatszott. Ezt a módszert többet már nem alkalmazhatják. Az ellenségeik számítani fognak a petárdákra. Birgitte, hogy mennyire igazad volt! gondolta Mat. Lehet, hogy többször is elgyalogoltál a keresett folyosó mellett, miközben fogalmad sem volt arról, hogy az ott van alig néhány lépésnyire.

Nem szabad azt a kártyát kihúzni, amit az ember orra alá nyomnak. Erre igazán rájöhetett volna. A világ teremtése óta ez volt a szélhámosok legősibb trükkje. Rohanni kezdtek. Ötszög formájú ajtókat hagytak maguk után. Ezek hatalmas, csillag alakú barlangokba nyíltak. Thom és Noal ugyan bepillantottak az ajtókon, de Mat rohant egyenesen tovább. Csakis előre. A szerencséje arra biztatta, hogy abba az irányba menjen tovább.

Valami azonban megváltozott az előző látogatásához képest. A padlót nem borította por. Nem látszottak a lábnyomok. Tudták talán, hogy jönni fog, és a por segítségével akarták összezavarni? Vagy inkább csak most takarították ki a folyosókat, mert tisztában voltak azzal, hogy látogatók érkezése várható? Ki a csuda tudta volna eldönteni ezt, egy ilyen különös birodalomban?

Már elég régóta úton lehettek. Vagy talán csak rövid ideje? Az idő megbízhatatlanná vált ezen a helyen. Az egyik pillanatban úgy tűnt, mintha már órák óta futottak volna, aztán meg úgy érezték, hogy csak néhány pillanat telt el.

Az ajtókeret úgy bukkant fel előttük, mint a lecsapni készülő vipera. Az előbb még nyomát sem látták. A szélét csodálatosan megmunkált faréteg borította. Egészen elképesztő indákkal díszítették. A különös mintázat fonalai időnként mintha egybeolvadtak volna. Értelmetlennek látszott az egész.

Mind a hárman megtorpantak.

– Tükrök! – csattant fel Noal. – Láttam már ilyet korábban is. Tükrök segítségével rejtik el a dolgokat.

Idegesnek tűnt. Hogy a véres fenébe lehetett volna tükröket elrejteni egy nyílegyenes folyosón?

Ennek ellenére a megfelelő helyre érkeztek. Mat ezt az orrával érezte. Az eelfinnek szaga itt volt a legerősebb. A fiatalember összeszorította a fogát és átlépett a küszöb fölött.

A csarnok odaát pontosan olyan volt, mint amilyenre emlékezett. Itt ugyan nem magasodtak oszlopok, de a terem nagyjából csillag alakúnak tűnt. A nyolc hegy közül azonban csak egyből nyílott ajtó. A világító sárga csíkok eltűntek a helyiség beszűkülő végeiben. Mindegyik csúcspontban egy-egy elhagyott, fekete, fenyegető emelvény állt.

Pontosan olyan volt ez a hely, mint korábban. Kivéve persze a kellős közepén lebegő nőt.

Az asszony testét csupán a körülötte fortyogó és változó finom, ragyogó fehér párafelhő takarta el. Az alakja elmosódottá vált, de nem tűnt el. Csukott szemmel lebegett. Sötét haja – még most is göndör volt, ám a tincseket nem rendezték tökéletes csigákba – úgy mozgott, mintha az alulról fújó szél lobogtatta volna. Két tenyere a hasára simult. Bal csuklóján különös karkötőt viselt. Mintha csak megsárgult elefántcsontból készítették volna.

Moiraine.

Matben ellentétes érzelmek kavarogtak. Aggodalom, csalódottság, ijedtség, csodálat. Ezzel a nővel kezdődött el minden. Néha annyira gyűlölte ezt az aes sedait! Ugyanakkor neki köszönhette az életét. Minden nővér közül elsőként Moiraine avatkozott be az ifjú életébe. Bábuként táncoltatta. Azonban amikor Mat felidézte magában a múltat, kénytelen volt belátni, hogy még mindig ez a nő volt a legőszintébb hozzá. Könyörtelen és tántoríthatatlan. Mindenekelőtt pedig önfeláldozó.

Mindent megtett azért, hogy megoltalmazzon három együgyű, falusi gyereket. Három legényt, akiknek sejtelmük sem lehetett arról, hogy mit vár majd tőlük a világ. Moiraine eldöntötte, hogy biztonságos helyre viszi őket. Talán azt is, hogy kiképzésben is részesíti a védenceit, akár akarják, akár nem.

Mert arra volt szükségük.

A Fényre! Mat most már kristálytisztán látta a nő mozgatórugóit. Ettől persze még ugyanúgy haragudott rá, mint korábban, ám ugyanakkor mélységes hálát is érzett. A Fény égetné meg ezt a nőszemélyt! Hát hogy tudja ennyire összekavarni az érzelmeit? És ezek a feneette rókák… Hogy merészelték ezt tenni vele? Életben volt még egyáltalán?

Két társa kővé dermedt. Noal komor, Thom pedig hitetlenkedő arcot vágott. Így aztán Mat lépett előre, hogy kiszabadítsa Moiraine-t. Ahogy azonban a keze hozzáért a ködhöz, égető fájdalom hasított bele. Felüvöltött, elrántotta és rázni kezdte a kezét.

– Átkozottul forró! – káromkodta. – Leégeti…

Elakadt a szava, amikor a mutatványos a köd elé lépett.

– Thom… – figyelmeztette a fiatalember.

– Nem érdekel – felelte a mutatványos.

Megállt a kavargás peremén, és belenyúlt. A ruhája füstölögni kezdett, a szeme pedig könnybe lábadt a fájdalomtól. Mégsem hátrált meg. A keze áthatolt a ködön és megragadta az asszonyt. Kihúzta a párafelhőből. A következő pillanatban már neki kellett megtartania a nő súlyát. Az idős férfi azonban nagyon is erősnek bizonyult. Moiraine egészen törékenynek látszott. Nem lehetett valami súlyos.

A Fényre! Mat elfelejtette, hogy milyen alacsony volt ez a nő. Egy jó fejjel alacsonyabb, mint ő. Thom letérdelt, levette a mutatványos köpenyét, és betakarta vele az aes sedait. Moiraine még mindig nem nyitotta ki a szemét.

– Életben…? – kérdezte Noal.

– Életben van – szólalt meg Thom halkan. – Érzem a szívverését.

Levette a nő különös karkötőjét. Az ékszer egy hátrafelé meggörbülő férfit ábrázolt, akinek a bokáját összekötötték a csuklójával. Az ismeretlen igen különös öltözéket viselt.

– Mintha csak valamilyen ter'angreal lenne – állapította meg, aztán zsebre vágta a karkötőt. – Azt hiszem…

– Egy angreal – zendült fel egy erőteljes hang. – Annyira erős, hogy kis híján sa'angrealnak is lehetne tekinteni. Hozzácsaphatjuk a nő árához, ha ki akarjátok fizetni.

Mat megpördült. Az emelvényeken már eelfinnek ültek. Négy férfi és négy nő. Mind a nyolcan fehér öltözéket viseltek, nem pedig feketét. A férfiak fehér kötényét és a nők fehér blúzát világos színű mellpántok egészítették ki. A szíjak anyaga nagyon is lenyúzott emberbőrre emlékeztette a fiatalembert.

– Ügyeljetek a nyelvetekre! – figyelmeztette Mat Thomot és Noalt, miközben megpróbálta nem kimutatni, hogy mennyire aggódik. – Egyetlen rossz szó, és máris gúzsba kötve felakasztanak, ráadásul pedig azt állítják, hogy minderre te kérted őket. Semmit se kérdezzetek tőlük!

Két társa elnémult. Thom magához szorította Moiraine-t. Noal egyik kezében a fáklyáját, a másikban a botját markolta. A zsák továbbra is a hátán volt.

– Itt vagyunk a nagy teremben – fordult Mat az eelfinnek felé. – Amit Alkucsarnoknak hívnak. Tiszteletben kell tartanotok az itt kötött megállapodásokat.

– A megállapodás lerendeztetett – válaszolta mosolyogva az egyik hím eelfinn. Megvillantak hegyes fogai.

A többi eelfinn kissé előbbre hajolt. Mélyen beszívták a levegőt, mintha csak valamilyen illatra lettek volna kíváncsiak. Vagy… mintha beszívtak volna valamit Matből és a társaiból. Birgitte arról beszélt, hogy ezek a lények az érzelmekkel táplálkoztak.

– Milyen megállapodás? – csattant fel Mat, és körbepillantott az emelvényeken. – A Fény égetne meg benneteket! Milyen megállapodásról beszéltek?

– Az árat megfizetik – válaszolta az egyik.

– Amit kérnek, megadatik – tette hozzá egy társa.

– Áldozatot kell hozni – szólalt meg az egyik nőstény.

Az arcára a társaiénál jóval szélesebb mosoly ült ki. Az ő fogai is tűhegyesek voltak.

– Azt akarom, hogy a megállapodás részeként nyíljon meg újra a kiút! – felelte Mat. – Legyen újra ott, ahol volt, és álljon nyitva! És átkozottul nem fejeztem be még az alkudozást, úgyhogy ne is gondoljátok azt, hogy ez az egyetlen kívánságom, hogy égnétek meg a Fényben!

– Újra meg fog nyílni – felelte egy eelfinn.

A társai előbbre hajoltak. Bizonyára érezték Mat kétségbeesését. A lények közül többen is elégedetlennek látszottak.

Nem számítottak arra, hogy elérünk idáig, gondolta Mat. Nyugtalanítja őket, hogy esetleg veszíthetnek ellenünk.

– Azt akarom továbbá, hogy az Átjáró egészen addig nyitva maradjon, amíg keresztül nem mentünk rajta! – folytatta Mat. – Nem ám, hogy befalazzátok, vagy rohadt módon eltüntetitek abban a pillanatban, ahogy odaértünk elé. Az odavezető út legyen nyílegyenes. Nem akarok átalakuló helyiségeket. Hanem egyenes utat. És ti, átkozott rókák, nem üthettek le és nem is ölhettek meg minket útközben. Semmi ilyesmivel nem próbálkozhattok.

Ez nagyon nem tetszett nekik. Mat észrevette, hogy több lény is savanyú képet vág. Remek. Kénytelen lesznek rájönni arra, hogy nem egy kisgyerekkel alkudoznak.

– Magunkkal visszük a nőt is – folytatta. – Távozunk innen.

– Ezek igen drága kívánságok! – figyelmeztette az egyik eelfinn. – Mit fizetsz ezekért a kegyekért?

– Az árról már meg is állapodtunk – suttogta egy társa Maték háta mögül.

És ez pontosan így is volt igaz. Az ifjú valahogy nagyon is tisztában volt ezzel. Az elméje mélyén már akkor is tudta ezt a tényt, amikor először olvasta el Moiraine levelét. Ha annak idején nem beszélt volna az aelfinnekkel, akkor sor kerülhetett volna bármelyik későbbi eseményre? Valószínűleg meghalt volna. Ezek a lények kénytelenek igazat mondani.

Figyelmeztették, hogy egyszer majd fizetnie kell. Fizetni az életért. Moiraine-ért. És azt is megmondták, hogy neki kell megfizetni ezt az árat. Ebben a pillanatban Mat már világosan látta, hogy ez így is lesz. Azért, mert azzal is tisztában volt, hogy ha megtagadná az ár kifizetését, akkor az túlságosan is súlyos következményekkel járna. Nem csak Thomra, nem csak Moiraine-re és nem is csak magára nézve. Az alapján, amit közöltek vele, ebben a pillanatban az egész világ sorsa itt volt a kezében.

Égnék meg a Fényben, amiért ennyire bolond vagyok! gondolta. Vagy lehet, hogy a végén mégiscsak valami hős volnék? Ez pedig csak megérte az árat?

– Hajlandó vagyok megfizetni – jelentette ki hangosan. – A világ fényének a felét.

Hogy megmentsem a világot.

– Így legyen! – kiáltott fel az egyik hím eelfinn.

A nyolc teremtmény ugyanabban a pillanatban már le is ugrott az emelvényekről. Teljesen egyszerre mozogva felsorakoztak Mat körül. Mintha csak egy hurok szorult volna a fiú nyakára. A lények gyors, fürge ragadozókként mozogtak.

– Mat! – kiáltott fel Thom, és megpróbálta egy kézzel megtartani Moiraine eszméletlen alakját, és közben előhúzni az egyik kését.

Az ifjú azonban kinyújtott kézzel Thom és Noal felé fordult.

– Ennek így kell lennie – figyelmeztette a barátait, és kicsit arrébb lépett tőlük. Az eelfinnek úgy haladtak el a két idősebb férfi mellett, hogy még csak egy pillantást sem vetettek rájuk. A hím eelfinnek mellét fedő szíjak aranydíszítése valósággal felragyogott a sárgás fényben. Mind a nyolc teremtmény szélesen vigyorgott.

Noal a magasba emelte a kardját.

– Ne mozdulj! – förmedt rá Mat. – Ne szegd meg a megállapodást! Ha azt teszed, akkor mindannyian meghalunk idebent!

Az eelfinnek szorosan közrefogták a fiatalembert. Mat megpróbálta mindegyiket szemmel tartani. A szíve egyre hangosabban dobogott a mellkasában. A lények újra szaglászni kezdtek. Az arcukra óriási élvezet ült ki, miközben mélyen beszívták azt a valamit, amit megéreztek Matben.

– Na gyerünk, hogy égnétek meg! – hördült fel ő. – Azt azonban tudjátok, hogy ennél többet nem kaptok meg belőlem. Kijutok a tornyotokból és kitalálom azt is, hogyan tisztíthatom meg az elmémet örökre tőletek! Nem fogtok megkapni. Matrim Cauthon nem lesz az átokverte bábutok.

– Majd meglátjuk – mordult fel kéjesen csillogó szemmel az egyik hím eelfinn.

A keze villámgyorsan meglendült. A tompa fényben megcsillantak borotvaéles körmei. Az ujjait mélyen belenyomta Mat bal szemgödrébe. Egyetlen rántással kitépte a fiatalember bal szemét.

Az ifjú hangosan felüvöltött. A Fényre, iszonyatos volt ez a fájdalom! Jobban fájt, mint bármelyik harctéri sérülése, mint bármilyen elviselt sértés, vagy gúnyolódás. Mintha csak ez az aljas lény áruló karmával az elméjébe és a lelkébe mart volna.

Térdre zuhant. A lándzsa hangos csattanással a földre hullott. Az arcához kapta a kezét. Baloldalt nedvességet érzett. Ismét felüvöltött, amikor az ujjai megérezték azt az üres helyet, ahol az előbb még a szeme volt.

Hátravetette a fejét és hangosan felüvöltött. Valósággal vonyított a fájdalomtól.

Az eelfinnek összeszűkült szemmel bámulták a szenvedő fiatalembert. Szörnyű, halványan emberre emlékeztető arcvonásaik eltorzultak az iszonyatos gyönyörtől, miközben valósággal zabálták a Matből áradó valamit. Ez a valami leginkább egy szinte láthatatlan, vörös-fehér párára emlékeztetett.

– Micsoda íz! – kiáltotta az egyik eelfinn.

– És milyen hosszú! – vonyította egy másik.

– És hogy kavarog körülötte! – hörögte az, aki kitépte Mat szemét. – Ezek az örvények! A vér illata a levegőben! És ez a szerencsejátékos ott áll az egész kellős közepén. Valósággal érzem a sors ízét!

Mat tovább üvöltött. Hátrahajtott fejéről a kalap a földre hullott. Egyetlen, könnyekkel teli szemével a magasba, a sötét felé bámult. A bal szemgödre mintha csak kigyulladt volna! Lángolt! Érezte, hogy a vér és a váladék rászáradt az arcára. Üvöltött és a beszáradt réteg lepergett a bőréről. Az eelfinnek zihálva kapkodtak levegő után. Mintha csak lerészegedtek volna.

Mat még egyszer utoljára felüvöltött. Ezután azonban ökölbe szorította a kezét és becsukta a száját. A düh és a fájdalom miatt azonban a torkából még így is előtört egy halk hörgés. Az egyik hím eelfinn összeesett. Mintha már nem bírta volna tovább a gyönyört. Ő tépte ki Mat szemét. A szemgolyó még mindig ott volt a markában. A többiek tántorogva hátrább húzódtak. Odaimbolyogtak az emelvények oldalához és próbáltak megkapaszkodni bennük.

Noal odarohant a fiatalember mellé. Thom a karjában Moiraine-nel óvatosabban követte példáját.

– Mat? – kérdezte Noal.

Az ifjú kénytelen volt összeszorítani a fogát a fájdalom miatt. Ennek ellenére arra kényszerítette magát, hogy lenyúljon és felkapja a kalapját a fehér padlóról. Nem fogja itt hagyni, hogy égne meg a Fényben! Rohadtmód jó kis kalap volt.

Kínlódva talpra állt.

– A szemed, Mat… – szólalt meg Thom.

– Nem számít – felelte ő. Hogy égnék meg a bolondságom miatt! Hogy ennyire átokverte, kecskefejű bolond vagyok! Az iszonyatos kín miatt alig tudott gondolkozni.

Alig látott a megmaradt szemével. A könnyek mindent eltakartak. Mintha tényleg elveszítette volna a világ minden fényének a felét. Úgy tűnt, hogy egy olyan ablakon keresztül néz kifelé, amelyiknek az egyik felét feketére mázolták. Bármilyen kín izzott a bal szemgödrében, úgy érezte, hogy valahogy csak ki tudja nyitni ezt a szemét.

De nem tudta. Már nem volt szeme. És az aes sedaiok minden tudása kevés lesz ahhoz, hogy meggyógyítsák ezt a sérülést.

A fejébe csapta a kalapját, és dacosan szembeszegült a fájdalommal. Baloldalt mélyebben lehúzta a karimát, hogy az üres szemgödör árnyékba borult. Újra lehajolt és felvette a földről az ashandareit. Közben megtántorodott, de talpon maradt.

– Nekem kellett volna fizetnem – szólalt meg keserű hangon Thom. – Nem neked, Mat. Hiszen te még jönni se akartál!

– Eldöntöttem, hogy így lesz – válaszolta Mat. – És amúgy is rám várt ez a feladat. Amikor legelőször lejöttem ide, az aelfinnek ezt is megmondták nekem. Fel kell adnom a világ minden fényének a felét ahhoz, hogy megmenthessem a világot. Rohadt kígyók!

– Hogy megmentsd a világot? – kérdezte Thom, és Moiraine békés arcára pillantott. A nő testét eltakarta a tarka köpeny. A mutatványos csomagja a földön feküdt.

– Még valamilyen feladat vár Moiraine-re – magyarázta Mat. A fájdalom mintha enyhült volna. – Szükségünk van rá, Thom. Hogy égnék meg a Fényben, valószínűleg Rand miatt. És egyébként is, ennek így kellett történnie.

– És ha nem így történt volna? – kérdezte Thom. – Moiraine azt mondta, hogy…

– Nem számít – válaszolta Mat, és a kijárat felé fordult. Az eelfinnek továbbra is magatehetetlennek tűntek. Arckifejezésüket látva az ember akár azt is gondolhatta volna, hogy éppenséggel nekik vájták ki a szemüket! Mat a vállára vette a zsákját, a mutatványosét viszont a földön hagyta. Nem tudott volna két zsákot magával vinni anélkül, hogy harcképtelenné ne vált volna.

– Hát, most olyan valamit láttam, amit egyetlen ember sem láthatott korábban. Ezt lefogadom – szólalt meg Noal, és alaposan megnézte magának a helyiséget meg a lényeket. – Öljük meg őket?

Mat megrázta a fejét.

– Azzal lehet, hogy megszegnénk a megállapodást.

– Betartják az ígéretüket? – tudakolta Thom.

– Mindent megtesznek azért, hogy kiskapukat találjanak – felelte Mat, és valósággal felvinnyogott a fájdalomtól. A Fényre, iszonyúan fájt a feje! Ugyanakkor viszont nem ücsöröghetett itt, hogy sírdogáljon, mint egy legényke, aki elveszítette a kedvenc csikóját. – Induljunk!

Hátat fordítottak a nagy csarnoknak. Noal magasra emelte a fáklyát. A botját vonakodva hátrahagyta és helyette a rövid kardot szorította.

A csarnokból ez az egyetlen kijárat nyílott. Mat hallotta, hogy Noal elismerően felmordul. Ez így volt helyes. Mat nyílegyenes visszautat kért. Az eelfinnek ugyan hazug csalók voltak, de mintha csak pontosan ugyanolyan módon hazudtak és csaltak volna, mint az aes sedaiok. Az ifjú ezúttal nagyon gondosan megfogalmazta a kéréseit. Most nem egyszerűen csak kibökte azt, ami éppen az eszébe jutott.

A folyosó igencsak hosszúnak tűnt. Noal egyre idegesebbé vált. Mat rendületlenül folytatta az útját. A léptei sajgó visszhangokat vertek lüktető koponyájában. Milyen hatással lesz a közelharcra, hogy már csak egy szeme maradt? Mostantól óvatosabban kell viselkednie. A bal oldala sebezhetővé vált. Ezenfelül csak nagyon nehezen tudta megbecsülni a távolságokat. Miközben siettek, nem igazán tudta megállapítani a falak és a padló pontos helyzetét.

Thom úgy szorította a melléhez Moiraine-t, mint a fösvény az aranyát. Vajon mit érezhetett a nő iránt? Mat eddig úgy vélte, hogy a mutatványos pontosan azért jött el, amiért ő is. Azért, mert ezt a feladatot helyénvaló dolog volt végrehajtani. Azonban nem számított arra, hogy Thom arcán valaha is ilyen gyengéd arckifejezést fog megpillantani.

A folyosó hirtelen egy ötoldalú boltív előtt ért véget. Úgy tűnt, hogy visszaértek abba a terembe, aminek a közepén az az olvadt folt látszott. A korábbi küzdelem nyomai mostanra már eltűntek. A padlón nem látszott a vér.

Mat mélyen beszívta a levegőt és belépett a helyiségbe. Feszülten figyelte az árnyékban kuporgó vagy ácsorgó eelfinneket. A lények sziszegtek és morogtak. Ugyanakkor viszont nem mozdultak és nem is próbáltak meg rájuk támadni. Csupán halk vakkantások hallatszottak. Az árnyékok miatt még inkább rókákra emlékeztettek. Ugyanakkor viszont, ha Mat alaposabban is megnézte magának valamelyiküket, akkor mozdulatlanul állva akárcsak egy hétköznapi férfinak vagy nőnek is gondolhatta volna a lényeket. Amikor viszont megmozdultak… Néha négykézláb mozogtak az árnyékban. Nincs ember, aki így járt volna. Olyanok voltak, mint a megláncolt ragadozók. Mint a dühös vérebek, amelyek csak a kerítés miatt nem ugranak az utcán sétáló torkának.

Tehetetlen haragjuk ellenére is betartották a megállapodást. Egyikük sem támadott. Mat enyhe elégedettséget érzett. Főleg, amikor átértek a terem túlsó végébe. Hiszen legyőzte őket. Az előző alkalommal ugyan ezek a lények kerekedtek felül, de csak azért mert gyáva, aljas módon küzdöttek. Egy olyan ellenfélre támadtak, akinek fogalma sem volt arról, hogy megkezdődött az összecsapás.

Ezúttal azonban készen állt. Megmutatta nekik, hogy Matrim Cauthon nem ám együgyű bolond.

A következő folyosó mennyezetét eltakarta a halványan izzó, fehér pára. A padlót már azok a fekete, egymásba kapcsolódó, óriási pikkelyekre emlékeztető csempék borították. Mat megkönnyebbülten fellélegzett, amikor végre egy olyan szobába értek, ahol a sarkokban a sűrű pára oszlopai emelkedtek a magasba. A bal szeme helye azonban még mindig úgy fájt, mint egy frissen kiherélt csődör ágyéka.

Megtorpant a helyiség középpontjában, de azután már ment is tovább. Hiszen egyenes útvonalat kért. Akkor viszont azt is kap majd. Nem lesz szükség arra, hogy most is oda-vissza szaladgáljanak.

– Vér és fény verte hamu! – kiáltott fel hirtelen, amikor az eszébe jutott valami.

– Mi az? – kérdezte Thom riadtan, és felpillantott Moiraine arcáról.

– A dobókockáim – magyarázta Mat. – Azt is bele kellett volna vennem a megállapodásunkba, hogy adják vissza a kockáimat.

– De hát kiderült, hogy nincs is szükséged a kockákra.

– Nem azért kellenek, mert szükségem van rájuk! – méltatlankodott Mat. – Nagyon jó kis kockák voltak.

Még mélyebben a szemébe húzta a kalapot. A karimája alól jól megnézte magának maguk előtt a folyosót. Valami megmozdult a távolban? Egészen messze, egy jó tucatnyi, szobányi távolságban? Nem. Valószínűleg csak az árnyékok és a gomolygó köd zavarta meg.

– Mat! – szólalt meg Noal. – Ahogy azt ma már mondtam, nem igazán beszélem úgy az ősi nyelvet, mint valamikor régen. Mégis azt hiszem, hogy megértettem, amit mondtál. Hogy milyen megállapodást kötöttél.

– Igen? – kérdezte az.ifjú oda sem figyelve. Már megint az ősi nyelven beszélt? A Fény égetné meg! Nem mocorgott ott valami messze a folyosón?

– Na, szóval – folytatta Noal. – Azt mondtad, hogy a megállapodás értelmében… Valami olyasmiről beszéltél, hogy a rókák nem üthetnek le minket, nem próbálkozhatnak a megölésünkkel, vagy bármi ilyesmivel.

– Hát persze – felelte Mat.

– A rókákról beszéltél, Mat – figyelmeztette Noal. – Hogy a rókák nem bánthatnak minket.

– Nem is bántottak.

– Na és mi a helyzet a másik bandával? – kérdezte Noal. – Az aelfinnekkel? Ha az eelfinnek nem bánthatnak minket, akkor ez az aelfinnekre is vonatkozik? Békén hagynak majd?

A messzi folyosón mozgó árnyékok közül hosszú, kígyózó pengéjű bronzkardokat tartó alakok bontakoztak ki. A magas lények redőzött, sárga szövetbe burkolták a testüket. A fejüket egyenes, fekete haj borította. Többtucatnyian lehettek. Természetellenes könnyedséggel, szemüket rezzenéstelenül előreszegezve közeledtek. Ezekben a szemekben függőleges résnek tűnt a pupilla.

Vér és fényverte hamu!

– Fussunk! – bömbölte Mat.

– Milyen irányba? – kérdezte Noal összerezzenve.

– Bármilyen irányba! – kiabálta az ifjú. – Mindegy, csak minél messzebbre tőlük!

Ötvennegyedik fejezet

Valaki hátramaradt

A hangos robaj megrázta a folyosót. Mintha az egész épület megremegett volna. Mat megtántorodott, és kénytelen volt megtámaszkodni a falban. A hátuk mögött füstbe borult a helyiség, amiből éppen előbukkantak.

Megfordult és végignézett a folyosón, miközben Thom és Noal tovább rohantak előre. A mutatványos erősen tartotta Moiraine-t. Noal eldobta a fáklyáját és elővett egy dobot. Megpróbálta muzsikával elkábítani az aelfinneket. A módszer azonban nem vált be. Mat éppen ezért elővette a robbanó hengereket és az éjszakai virágokat.

A Fényre! Ezek a hengerek aztán halálos fegyvernek bizonyultak! A folyosón rengeteg aelfinn teteme hevert. Csillogó bőrük megégett és felszakadozott. Kiömlő vérükből gonosz füst emelkedett a magasba. Az ajtókból és a beugrókból azonban újabb alakok bukkantak elő. Keresztülgázoltak a füstön. Bár két lábon jártak, mégis úgy tűnt, mintha kígyózó siklással közeledtek volna. Hangos, egyre dühösebb sziszegésük valósággal betöltötte a folyosót.

Mat hevesen dobogó szívvel Thom és Noal után rohant.

– Még mindig jönnek? – kiáltotta Noal.

– Mit gondolsz? – felelte a fiatalember, amikor utolérte a két társát. – A Fényre, ezek a kígyók aztán tényleg gyorsak!

A három menekülő valósággal berobbant egy újabb helyiségbe. Ez pont ugyanolyannak tűnt, mint az összes többi. A négyzet alakú falak nem voltak egészen szabályosak. A sarkokban gőz emelkedett a magasba és a padlót fekete, háromszögletű csempék fedték. Középen azonban nyoma sem volt a háromszögletű kivezető nyílásnak. Vér és fényverte hamu!

Mat alaposan szemügyre vette a három további ajtót. Izzadó kézzel markolta az ashandareit. Nem ismételhették meg a korábbi cselüket. Nem rohanhattak oda-vissza két helyiség között. Addig nem, amíg az aelfinnek ott jártak a nyomukban. Úgy tűnt, megint csak a szerencséjére számíthatnak. Felkészült arra, hogy megpördüljön, amikor…

– Mozgásban kell maradnunk! – kiabálta Noal. Az idős férfi megállt a bejáratnál, és valósággal remegett az idegességtől. – Mat! Azok a kígyók elkapnak minket…

Az ifjú nagyon is jól hallotta a közeledő sziszegést. Olyan volt a hangja, mint az áradó folyónak. Kiválasztott egy ajtót, és futásnak eredt.

– Vágj közéjük egy újabb hengert! – javasolta Thom.

– Az volt az utolsó! – kiáltotta Mat. – Már csak három éjjeli virág van.

Nagyon könnyűnek érezte a táskáját.

– Már a zenének sincs hatása rájuk – méltatlankodott Noal, és elhajította a dobját. – Túlságosan is mérgesek.

Mat káromkodva meggyújtotta az egyik éjjeli virágot a gyújtófával. Aztán hátradobta a válla fölött. Mind a hárman beértek a következő helyiségbe, amit megállás nélkül átszeltek, és már rohantak is tovább a túlsó oldalon.

– Nem tudom, hogy merre menjünk tovább, te legény! – lihegte Thom. Az idős férfi nagyon kimerültnek látszott. – Eltévedtünk.

– Véletlenszerűen választom ki az útirányt! – kiáltotta Mat.

– Csakhogy visszafelé nem mehetünk! – figyelmeztette a mutatványos. – Lehet, hogy a jó szerencse éppen abba az irányba akarna vezetni minket.

Az éjjeli virág felrobbant. A mennydörgés dübörgő visszhangokat vetett a hosszú folyosókon. A robbanás zaja azonban távolról sem volt olyan fülsértő, mint amikor az egyik henger robbant fel. Mat sietve hátrapillantott a válla fölött. Az alagutat füst és lángoló szikrák töltötték meg. A tűz egyelőre lelassította az aelfinneket, ám rövid idővel később a legvakmerőbb üldözőik már elő is bukkantak a füstből.

– Lehet, hogy tárgyalhatunk velünk – lihegte Thom.

– Túl mérgesnek látszanak! – ellenkezett Noal.

– Mat! – folytatta a mutatványos. – Azt mondtad, hogy tudtak a szemedről. Hogy megválaszoltak róla egy kérdést.

– Megkérdezték tőlem, hogy hajlandó vagyok-e feladni az átkozott világ fele fényét – válaszolta Mat, akinek még mindig hasogatott a koponyája. – Még csak hallani sem akartam erről, de ők akkor is elmondták.

– És még mit mondtak? – tudakolta Thom. – Bármit, amit a hasznunkra válhatna? Hogy jutottál ki legutóbb?

– Kihajítottak – felelte az ifjú.

A társaival együtt valósággal bezuhant a következő helyiségbe. Ahol nyoma sem volt a kijáratnak. A bal kéz felőli ajtón keresztül folytatták az útjukat. Thom korábban nem mondott ostobaságot. Lehet, hogy visszafelé kellett volna menniük. Csak hát ez képtelenség volt. Egy egész fészeknyi vipera sziszegett a nyomukban!

– Kidobtak az aelfinn birodalomba vezető ajtókereten át – ismételte Mat lihegve. Ő is kezdett kimerülni. – Az az ajtó Tear Kövének a pincéjébe nyílik.

– Talán mi is odatalálunk! – kiáltotta Thom. – Használd a szerencsédet, Mat! Vigyél el minket az aelfinnek birodalmába!

Ez akár sikerülhetne is.

– Hát rendben – felelte Mat.

Becsukta a szemét és megpördült.

Felemelte a mutatóujját és kinyitotta a szemét. Pontosan a közeledő aelfinnek felé nézett. A kígyók rohanva közeledtek a folyosón.

– Fényverte hamu! – káromkodott. Megfordult, és folytatta a menekülést. Találomra beugrott az egyik ajtón.

Thom a nyomába szegődött. Iszonyatosan kimerültnek látszott. Mat ugyan átvehette volna Moiraine-t egy rövid időre, de a mutatványos még így is túl fáradt volt ahhoz, hogy harcolni tudjon. Az aelfinnek ugyanúgy halálra akarták hajszolni a három menekülőt, ahogy évszázadokkal korábban Birgittével tették.

A következő helyiségben Thom már nem bírta tovább. Görnyedten megállt, bár Moiraine-t még mindig magához szorította. Ebből a szobából is négy kijárat nyílott. Sajnos a helyes út pontosan a közeledő aelfinnek felé vezetett. Arra pedig nem mehettek.

– Ezt a játékot nem lehet megnyerni – szólalt meg Thom lihegve. – Még akkor sem, ha csalni próbálunk.

– Thom… – figyelmeztette Mat ijedten.

A mutatványos kezébe nyomta az ashandareit és átvette tőle Moiraine-t. A nő egészen könnyű volt. Még szerencse, hiszen különben a mutatványos nem bírta volna még idáig sem.

Noal végignézett a két társán, majd visszapillantott a folyosóra. Az aelfinnek pillanatokon belül utolérik őket. Az idős férfi mélyen Mat szemébe nézett.

– Add ide a zsákodat! Szükségem van azokra az éjjeli virágokra.

– De hát…

– Ne vitatkozz! – förmedt rá Noal.

Odaugrott, és felkapta az egyik éjjeli virágot. A petárdából egészen rövid kanóc lógott. Meggyújtotta és kihajította a folyosóra. Az aelfinnek elég közel jártak ahhoz, hogy Mat jól hallhassa a rikoltásukat és a sziszegésüket, amikor meglátták a tűzijátékot.

A hangos robbanás után fény és szikrák özönlöttek be a folyosóról a sötét helyiségbe. Ahol a szikrák megközelítették az egyik gőzoszlopot, ott a gőz elhátrált, mintha csak eltáncolt volna az apró tűzcseppek elől. A levegő megtelt a füst és a kén szagával. A Fényre! Mat feje valósággal újra lüktetett.

– Gyerünk, Mat! – figyelmeztette Noal. A fiatalember füle iszonyatosan csengett a robbanástól. – Add ide a csomagot!

– Mire készülsz? – kérdezte az ifjú aggódva, amikor Noal a vállára akasztotta a zsákot, és kiszedte belőle az utolsó éjjeli virágot.

– Te is tudod, Mat – felelte Noal. – Időre van szükségünk. Ha elég messze eltávolodsz ezektől a viperáktól, akkor képes leszel néhány alkalommal visszafelé is végigmenni a folyosókon. Akkor majd működni kezd a szerencséd.

Noal a folyosó irányába biccentett.

– Ezek az alagutak meglehetősen szűkek. Nem lesz nehéz elállni őket. Ha valaki megveti a lábát, arra egyszerre csupán egy vagy két ellenség támadhat. Akár perceken át is visszaverheti őket.

– Noal! – hörögte Thom. Görnyedten állt és két kezével a térdére támaszkodott. Mat ashandareiét nekitámasztotta a falnak. – Nem teheted!

– Ó, dehogynem! – felelte Noal. Odalépett az ajtóhoz, ami mögött már ismét mozgolódtak az aelfinnek. – Thom, te túl kimerült vagy ahhoz, hogy harcolj. Mat, a te szerencséd elengedhetetlen a kiút megkereséséhez. Egyikőtök sem maradhat. Én viszont igen.

– Nem tudunk visszajönni érted – figyelmeztette Mat komoran. – Ahogy elindulunk visszafelé az egyik folyosón, ez az átkozott labirintus valahová egész máshová juttat el minket.

Noal ismét a fiatalember szemébe nézett. Viharvert ábrázatából elszántság sugárzott.

– Tudom. Ez az ár, Mat. Tudtuk, hogy fizetnünk kell, ha bejövünk ide. Hát, én már nagyon sok dolgot láttam, nagyon sok dolgot csináltam. Eggyel több kalandra vállalkoztam, mint kellett volna. Ez a hely nagyon is megfelelő arra, hogy itt érjen véget az utam.

Az ifjú felállt, felemelte Moiraine-t, aztán mély tisztelettel fejet hajtott Noal előtt.

– Gyere, Thom!

– De hát…

– Gyere már! – üvöltött rá Mat, és rohanva elindult az egyik kijárat felé.

A mutatványos habozott, aztán elkáromkodta magát és elindult utána. Egyik kezében Mat fáklyáját, a másikban pedig az ashandareit tartotta. Noal odalépett a folyosó ajtajához. A kezében megcsillant a kard. A füstből mozgó alakok bukkantak fel.

– Mat! – kiáltotta az idős férfi, és hátrapillantott a válla fölött.

Az ifjú intett Thomnak, hogy menjen tovább, de ő maga megtorpant és hátranézett.

– Ha találkozol egy malkierivel – kérte Noal –, akkor mondd el neki, hogy Kósza Jain férfiként halt meg!

– Megmondom, Jain! – válaszolta Mat. – Fogadjon magához a Fény!

Noal megfordult, hogy farkasszemet nézzen az aelfinnekkel. Mat futásnak eredt, és jól hallotta a felrobbanó éjjeli virág hangját. Noal felcsattanó kiáltása betöltötte a folyosót. Alighanem egy csatakiáltás visszhangzott a füstben. Mat el sem tudta képzelni, hogy milyen nyelven szólalt meg az idős férfi.

Thommal együtt belépett a következő szobába. A mutatványos zokogott, de Mat visszatartotta a könnyeit. Noal hősként fog meghalni. Valamikor ő egetverő ostobaságnak tartotta az ilyesmit. Mit ér a hősiesség, ha valaki halott? Mostanra azonban már túl sok harcos emléke élt az elméjében. Túl sok időt töltött a dicsőségért és a becsületért küzdő, azért életüket adó férfiak társaságában. Már nem tudott legyinteni.

Becsukta a szemét és megpördült. Moiraine súlya miatt majdnem elesett. Kiválasztotta a megfelelő irányt, és kinyitotta a szemét. Ugyanarra a folyosóra mutatott, mint amin át bejöttek. Futni kezdett, Thom pedig a nyomába eredt.

Amikor visszaértek az alagút végére, onnan nem abba a helyiségbe léptek be, ahol Noalt hagyták. A kerek csarnokban sárga oszlopok sorakoztak. Hatalmas, egymásba fonódó indákra emlékeztetett a látványuk. A csarnok közepén jókora, kör alakú tér látszott. A tekergődző indákból készült lámpatartók tetejére helyezett gömbökből áradó fehér fény lágy ragyogásba burkolta a helyiséget. A padlót spirál mintában fehér és sárga csíkok díszítették. A spirál karjai a csarnok középpontjából indultak ki. Olyan volt a szag, mint a száraz kígyóbőré.

Matrim Cauthon, nem te vagy a hős, gondolta Mat, és hátrasandított a válla fölött. Az a férfi a hős, akit hátrahagytál. A Fény világítson meg, Noal!

– És most hogyan tovább? – kérdezte a mutatványos.

Úgy látszott, hogy valamennyire sikerült összeszednie magát. Mat visszaadta neki Moiraine-t és elvette a lándzsáját. Ebből a helyiségből csupán két ajtó nyílt: a hátuk mögötti és egy másik pontosan vele szemben, a csarnok túloldalán. Az ifjú ennek ellenére csukott szemmel megpördült. A szerencséje azt akarta, hogy a szemközti ajtón folytassák az útjukat, nem pedig azon, amin át beléptek.

Arra mentek tovább. A folyosóról nyíló ablakokon keresztül az őserdőt látták. Ekkor azonban már lent voltak, majdnem a talaj szintjén. Mat néha meglátta azt a három karcsú tornyot. Alig néhány pillanattal korábban még ő is ott volt. A három torony volt az a hely, ahol Noal a vérét ontotta.

– Itt kaptad a válaszaidat, igaz? – kérdezte Thom.

Ő bólintott.

– Gondolod, hogy én is kaphatnék válaszokat? – érdeklődött a mutatványos. – Három kérdésre. Bármilyen választ…

– Jobban jársz, ha nem kérdezősködsz – felelte Mat, és még jobban a fejébe nyomta a kalapját. – Hidd el nekem, nem érdemes szóba állni velük! Nem kapnál igazi válaszokat. Csak fenyegetéseket. Ígéreteket. Mi…

Thom váratlanul megtorpant. A férfi ölelő karjaiban Moiraine megmozdult. Csukott szemmel, halkan felnyögött. Mat azonban nem emiatt borzongott meg.

Már látta maguk előtt a következő, kör alakú, sárga termet. A helyiség közepén ott állt a vörös kőből faragott ajtókeret. Vagy legalábbis az, ami megmaradt belőle.

Mat káromkodva berohant a szobába. A padlót valósággal elborította a vörös kőzet törmeléke. A fiatalember feljajdult, elejtette a lándzsáját és felkapott néhány szikladarabot. Az ajtókeretet egy iszonyatos erő darabokra zúzta.

A terembe lépve Thom térdre rogyott. Erősen szorította a lassan mocorogni kezdő Moiraine-t. Iszonyúan kimerültnek látszott. Mind a ketten elveszítették a zsákjukat. Mat a sajátját odaadta Noalnek, a mutatványos pedig valahol letette az övét. Ez a terem zsákutcának bizonyult. Innen nem nyílott más út.

– A Fény égetné fel ezt a helyet! – üvöltötte Mat, és letépte a fejéről a kalapját. Felbámult a magasba, a végtelen nyomasztó sötétségbe. – Hogy égne meg az összes kígyó és róka! Hogy kerülnétek a Sötét Úr kezébe! Megkaptátok a szememet, megkaptátok Noalt. Érjétek már be ennyivel! Már így is túl sokat fizettünk! Hát a fényverte Kósza Jain élete sem elég ahhoz, hogy jóllakjatok, ti szörnyetegek?

A szavait azonban elnyelte a semmi. Nem kapott választ. Az öreg mutatványos még mindig magához szorította Moiraine-t. Becsukta a szemét. Látszott rajta, hogy az ereje végére jutott. Legyőzték, a földre küldték. A keze vörösre perzselődött és felhólyagosodott, amikor kihúzta a nőt a füstködből. A kabátja ujja is megégett.

Mat kétségbeesetten körülnézett. Becsukta a szemét és körbefordult. Amikor újra kinyitotta, az ujja a szoba kellős közepe felé mutatott. A törött kapura.

A remény ekkor kezdett elhalványulni a szívében.

– Nagyon szép próbálkozás volt, te legény – szólalt meg Thom. – Ügyesek voltunk. Sokkal tovább jutottunk, mint amire számítani lehetett volna.

– Nem adom fel! – ellenkezett Mat, és megpróbált nem törődni a belsejét elborító kétségbeeséssel. – Majd… Majd elindulunk visszafelé. Megkeressük az aelfinnek és az eelfinnek birodalma közötti helyet. A megállapodásunk szerint nyitva kellett hagyniuk a kijáratot. Odamegyünk és kijutunk innen, Thom. Égjek meg a Fényben, ha hagyom, hogy itt érjen a halál! Nem úszod meg ilyen könnyen. Még jó pár korsó itallal tartozol nekem.

A mutatványos kinyitotta a szemét és elmosolyodott. Nem tudott felállni. Megcsóválta a fejét. Hosszú bajusza mozgásba lendült. Újra Moiraine felé fordult. A nő szeme lassan kinyílt.

– Thom! – suttogta mosolyogva. – Akkor mégiscsak a te hangodat hallottam.

A Fényre! Az aes sedai hangját meghallva Mat átkerült egy másik időbe. Valahová a régmúltba. Moiraine ekkor a fiúra nézett.

– És Mat hangját. Drága Matrim, tudtam, hogy eljössz értem. Hogy eljöttök. Bárcsak ne jöttetek volna! De hát tudtam, hogy jönni fogtok…

– Kíméld az erődet, Moiraine! – suttogta Thom. – Kikerülünk innen, mielőtt kettőt zendítenék a hárfámon.

Mat a tehetetlenül fekvő nőre pillantott.

– Égjek meg a Fényben! Nem engedem meg, hogy ilyen véget érjen!

– Már jönnek, te legény – nézett rá Thom. – Hallom a mozgásukat.

Mat a terem bejárata felé fordult. Meglátta azt, amit az idősebb férfi hallott. A kígyózó aelfinnek valósággal átcsusszantak az ajtón. Halálos fenyegetés áradt a mosolyukból. Elővillant két hegyes, elülső foguk. Eltekintve viszont ezektől a méregfogaktól, akár emberek is lehettek volna. Meg persze eltekintve a szemüktől. Attól a természetellenes, metszett szemüktől. Gyorsan közeledtek. A vágy hajtotta őket.

– Na nem – suttogta Mat. – Kell lennie egy kiútnak.

Gondolkozz! figyelmeztette önmagát. Mat, ne legyél bolond! Kell lennie egy kiútnak. Hogyan jutottál ki innen legutóbb? Noal is ezt akarta tudni. Aztán mire mentek vele?

Thom kétségbeesett tekintettel leakasztotta a hárfáját a hátáról. Muzsikálni kezdett. Mat felismerte a dallamot: A holnap édes suttogását. Gyászos zene szólt. Az elhunyt bajtársakat szokták vele búcsúztatni. Annyira gyönyörű volt!

Figyelemre méltó módon a zene igenis elandalította az aelfinneket. A mozgásuk lelassult, és az elöl haladók imbolyogni kezdtek a muzsika dallamára. Tudták. Tudták, hogy Thom a saját gyászzenéjét játszotta.

– Nem tudom, hogyan jutottam ki a múltkor – suttogta Mat. – Elvesztettem az eszméletemet. Arra tértem magamhoz, hogy felakasztottak. Rand vágott le.

Megérintette nyakán a sebhelyet. Az aelfinnek eredeti válasza annyira semmitmondó volt. Értesült belőle a Kilenc Hold Leányáról, és tudta, hogy majd fel kell adnia a világ fele fényét. Tudott Rhuideanról is. Minden összeállt. Minden értelmesnek tűnt. Nem maradtak üres részek. Nem maradtak kérdések.

Kivéve… Mit kaptál az eelfinnektől?

– Ha rajtam múlna – suttogta Mat, és a közeledő aelfinneket bámulta –, akkor megtölteném ezeket az üres részeket.

A sikló mozgással közeledő aelfinnek sárga öltözéket viseltek. Thom zenéje megdermedt a levegőben. Halk visszhangok támadtak. A lények megfontolt, egyenletes lépésekkel közeledtek. Tudták, hogy a zsákmányuk már nem menekülhet.

A legelöl haladó két aelfinn csillogó bronzkardjáról vér csöpögött a földre. Szegény Noal. Thom énekelni kezdett:

– ”Milyen hosszú egy ember élete? Mikor feldúlt tájat lát a tekintete.”

Mat mozdulatlanul hallgatta a dalt. Emlékek borultak virágba az elméjében. Thom hangja magával ragadta a múltba. A saját múltjába és az emlékeiben élő emberek múltjába. Emlékezett azokra a napokra, amikor meghalt. Azokra, amikor életben maradt, amikor harcolt, és amikor diadalt aratott.

– El akartam tüntetni a lyukakat az emlékezetemből… – suttogta magának. – Ezt kértem tőlük. Az eelfinnek engedelmeskedtek. Idegen harcosok emlékeivel töltötték meg az elmémet.

Moiraine ismét becsukta a szemét. Elmosolyodott, mintha csak Thom zenéjét hallgatta volna. Mat azt gondolta, hogy Thom az aelfinnek kedvéért muzsikál. Most azonban felmerült benne a gyanú, hogy az öreg valójában Moiraine-nek játszott. Hangosan zengett a sikertelen megmentési kísérlet utolsó, szívbemarkoló dala.

– ”Oly messze hajózott, ameddig csak lehetett – énekelte Thom zengő hangon. – Félelmét megtartva, végül csak nevetett.''

– El akartam tüntetni az üres helyeket – töprengett Mat. – Ők pedig emlékeket adtak. Ezzel teljesítették az első kérésemet.

– ”Egy férfi nem beszél arról, amitől fél. Így erős maradhat és bátran tovább él!”

– Bár nem voltam tisztában vele, de még valamit kértem – folytatta Mat. – Arról beszéltem, hogy szeretnék megszabadulni az aes sedaioktól és az Egyetlen Hatalomtól. Ezért kaptam a medált. Egy újabb ajándékot.

– ”Nem baj, ha titokban kicsit félsz, hiszen ez mutatja, hogy még mindig élsz!”

– És… és még egy dolgot kértem tőlük. Arról beszéltem, hogy el akarok menni onnan, vissza Rhuideanba. Az eelfinnek mindent megadtak, amit csak kértem. Az emlékekkel kitöltötték az emlékezetem hiányosságait. A medál miatt nincs hatással rám az Egyetlen Hatalom…

És még mi történt? Visszaküldték Rhuideanba, ahol felakasztották. A nyaka körül megszoruló hurok azonban a válaszok ára, nem pedig maga a válasz volt.

– ”Én is elindulok, hosszú útra megyek – énekelte Thom, és a hangja egyre hangosabban zengett. – Vállamon nagy teher, súlyos, mint a hegyek!”

– Valami mást is adtak még – suttogta Mat, és a kezében tartott ashandareire pillantott, miközben az aelfinnek egyre hangosabban sziszegtek.

„Ily módon leíratik szerződésünk. Ily módon megköttetik megállapodásunk.”

Ezeket a szavakat vésték a fegyverre. A pengét két holló képe díszítette. A nyelére az ősi nyelv szavait vésték.

„A gondolat az idő nyílvesszője. Az emlék soha el nem halványul.”

Miért adták oda neki ezt a fegyvert? Hiszen semmi ilyesmit nem kérdezett. Hiszen nem akarta, hogy egy lándzsát adjanak.

„Amit kértek, az megadatott. Az árat megfizették.”

De én nem kértem a fegyvert. Én csak ki akartam jutni.

Ők pedig ezt adták.

– ”Nem kell a hazugság, nem rettent a végzet – harsogta dacosan Thom a dal utolsó sorait. – Igaz férfiként a szemetekbe nézek!”

Mat meglendítette az ashandareit, és belevágta a falba. A lándzsa hegye belemélyedt a kőnek tűnő felületbe. Fény ömlött be körülötte. Olyan volt, mint a felszakított érből előpatakzó friss vér. Az ifjú hangosan üvöltve még beljebb nyomta a fegyvert. A falban valóságos fényszökőkút támadt.

Oldalra fordította a fegyver pengéjét. Elkezdte oldalra nyomni az ashandareit. A fegyver jókora, csúcsán álló fény háromszöget metszett a falba. A ragyogás valósággal beburkolta a fiatalembert. Az aelfinnek Thom mellett már odaértek az ajtókerethez, de ekkor hangos sziszegéssel hátrálni kezdtek a káprázatos ragyogás elől.

Mat hullámos vonalat rajzolt a háromszög közepére. Ezzel befejezte az ábrát. A vakító fény miatt alig látott. A faldarab egész egyszerűen semmivé foszlott. Mögötte felbukkant egy izzóan fehér folyosó, amit mintha csak egy tömör acéltömbbe metszettek volna.

– Hát ezt… – suttogta Thom, és felállt.

Az aelfinnek torkából éles, dühös üvöltés tört elő. Beléptek a helyiségbe, és egyik kezükkel megpróbálták eltakarni a szemüket. Fűrészes pengéjű kardjuk valósággal ragyogott a másik kezükben.

– Vidd ki innen! – harsogta Mat, és megpördült, hogy szembeforduljon a lényekkel. Felemelte az ashandareit és az alsó végével bezúzta a legközelebbi aelfinn arcát. – Menjetek!

Thom felragadta Moiraine-t, aztán az ifjúra pillantott.

– Menjetek! – üvöltötte újra Mat, és összezúzta egy másik aelfinn karját.

Thom keresztülvetette magát a nyíláson, és eltűnt. Mat elmosolyodott és ashandareit a kezében valósággal rázúdult az aelfinnekre. Ütései lábakat, karokat és fejeket törtek. Rengetek ellenfél vette körbe, de a kígyókat elkábította a fény, és esztelen dühük miatt óvatlanul támadtak. Csak párat kellett levernie a lábukról, hogy a többiek elzuhanjanak a testükben. A szoba valósággal zengett a sziszegéstől és az őrjöngő, dühös kiáltozásuktól. Ahogy ott hevertek halomban a fiatalember körül, kígyózó, hosszú karjuk és lábuk összefonódott és megakadályozta, hogy felkeljenek. Néhányan a többiekre taposva próbáltak meg közelebb jutni.

Mat hátrább lépett, és a kalapja karimáját megérintve elbúcsúzott a lényektől.

– Úgy tűnik, hogy mégiscsak meg lehet nyerni ezt a játékot! – kiáltotta. – Mondjátok meg a rókáknak, hogy átokmód jó szolgálatot tett a kulcs, amit adtak! Meg azt is, hogy felőlem aztán mindannyian megrohadhattok a lángoló hamu tüzes bugyrában, ti mosdatlan disznószardarabok! Érezzétek átkozottul jól magatokat!

A kalapját a fejébe nyomva keresztülvetette magát a nyíláson.

Mindent elnyelt a fehér ragyogás.

Ötvenötödik fejezet

Valami elromlott

Valaki megkopogtatta az Egwene sátra elé állított oszlop oldalát.

– Gyere be! – kiáltotta a lány, miközben az íróasztalán heverő iratokat rendezgette.

Gawyn lépett be a sátorba. Már nem elegáns, díszes öltözéket viselt, hanem barna nadrágot és valamivel világosabb színű inget. A válláról az őrzők színt változtató köpönyege lógott. Emiatt valósággal beleolvadt a háttérbe. Egwene maga viszont zöld és kék színű fejedelmi ruhát hordott.

A fiatalember köpenye megzizzent, ahogy leült az íróasztal mellé.

– Elayne serege megkezdte az átkelést. Futárt küldött arról, hogy útközben majd ellátogat a táborunkba.

– Remek! – válaszolta Egwene.

Gawyn bólintott, de valami még mindig zavarta. A lány arra gondolt, hogy milyen hasznos az, hogy a kötésen keresztül ilyen pontosan tisztában lehetett az ifjú érzelmeivel. Ha korábban is tudta volna, hogy Gawyn ilyen elkötelezetten odavan érte, akkor már hetekkel korábban magához kötötte volna.

– Mi a baj? – kérdezte, és letette a papírokat.

– Aybara – felelte a fiatalember. – Nem hajlandó találkozni veled.

– Elayne szólt, hogy Perrin gondot okozhat.

– Azt hiszem, hogy ő al'Thor oldalára áll majd – bólintott Gawyn. – Ezt azon is láthatod, ahogy kialakította a táborát. Távolságot tart mindenkitől. Az érkezése után azonnal kapcsolatba lépett az aielekkel és a teariekkel. Igen jó serege van, Egwene. Hatalmas. És vele vannak a fehérköpenyek is.

– Ami eléggé valószínűtlenné teszi azt, hogy Rand oldalára álljon – figyelmeztette Egwene.

– Ugyanakkor semmivel sem teszi valószínűbbé azt, hogy felsorakozzon mögénk – folytatta Gawyn. – Egwene… Galad a fehérköpenyek vezetője.

– A bátyád?

– Igen – csóválta meg a fejét az ifjú. – Túl sok sereg jött ide. Túl sokfelé elkötelezettek a vezetőik. Egyre csak nő a feszültség. Aybara és a követői nagyon könnyen lángra lobbanthatják ezt az egész gyülekezetet.

– Minden jobb lesz majd, ha Elayne is tábort vert – válaszolta Egwene.

– De mi lesz akkor, ha al'Thor nem is jön ide? Ha ezzel a gyülekezővel csupán elterelte mindenki figyelmét arról, amit valójában tesz.

– Már miért tett volna így? – kételkedett Egwene. – Hiszen már bebizonyította, hogy senki nem tudja megtalálni, ha nem akarja, hogy rábukkanjanak.

Az ifjú nő megrázta a fejét.

– Gawyn, Rand nagyon is tudja, hogy nem lenne szabad letörnie a pecséteket. Legalábbis az elméje egy része tudja. Talán éppen ezért figyelmeztetett. Hogy elegendő erőt gyűjthessek össze. Hogy ellenálljunk és lebeszéljük erről az ostobaságról.

Gawyn bólintott. Esze ágában sem volt panaszkodni vagy vitatkozni. Valóságos csoda, mennyire megváltozott. Ugyanolyan erő feszült benne, mint korábban, ám most már nem volt annyira önfejű és sértő. Az orgyilkosok éjszakája óta pontosan azt tette, amire Egwene megkérte. De nem úgy, mint egy szolga. Hanem mint egy elszánt társ, aki számára mindennél fontosabb, hogy teljesüljön a lány akarata.

Annyira örült ennek. Nagyon is fontos volt egy ilyen megbízható támasz, főleg azóta, hogy a Torony Csarnoka komoly erőfeszítéseket tett a megállapodásuk semmissé tételének érdekében. Nem akarták, hogy az amyrlin tárgyaljon Randdel. A lány újra a papírhalomra nézett. Jó pár iratot a „segítő szándékú” ülnökök küldtek.

Zaklatták ugyan, de akkor is hozzá fordultak és nem a háta mögött szervezkedtek. Ez jó jel volt, még akkor is, ha nem lehetett semmibe venni őket. Rá kellett venni a Csarnokot arra, hogy továbbra is elhiggyék: akkor járnak a legjobban, ha együttműködnek vele. Ugyanakkor viszont nem engedhette meg nekik, hogy azt higgyék, elég csúnyán nézni az ifjú amyrlinre és az máris remegve teljesíti a parancsaikat.

Nem egyszerű dolog megtalálni az egyensúlyt.

– Hát akkor menjünk és találkozzunk a húgoddal!

Gawyn könnyed mozdulattal felállt. Három gyűrű lógott vékony láncon a nyakában. Ezek megcsörrentek, ahogy felkelt. Egwene kénytelen lesz újra rákérdezni arra, honnan is szerezte őket. Gawyn nagyon nem szívesen beszélt a gyűrűkről. Az ifjú őrző félrehúzta az ajtó vásznát, és Egwene kilépett a sátorból.

Odakint a késő délutáni napfényt elrejtették a szürke felhők. Bryne katonái szorgalmasan dolgoztak egy földsánc kiépítésén. Az idős hadvezér serege igencsak megduzzadt az elmúlt néhány hét során. Csapatai elfoglalták a széles, erdővel szegélyezett síkság szinte teljes keleti felét. Ezt a füves területet valamikor Merrilor mezejének nevezték. Az erődtorony romjait még mindig jól lehetett látni a síkság északi oldalán. A mohával borított falakat szinte teljesen belepte a fojtóinda.

Egwene sátrát egy magaslatra állították, ahonnan jól látta a környéken táborozó seregeket.

– Az ott egy új sereg? – kérdezte, és arra a kisebb táborra mutatott, amelyet közvetlenül a romok tövében alakítottak ki.

– Egyedül jöttek, vezető nélkül – válaszolta Gawyn. – Leginkább földművesek. Nem is igazi hadsereg. A legtöbbjüknek nincs is kardja. Villájuk, fejszéjük, vívóbotjuk van. Úgy vélem, al'Thor küldte őket. Tegnap kezdtek el szivárogni.

– Különös – jegyezte meg Egwene.

Az új sereg tagjai meglehetősen vegyes társaságnak tűntek. Táborukat a legkülönfélébb, össze nem illő sátrak alkották. Nem igazán lehetett fogalmuk arról, hogyan is kellene kialakítani egy katonai szálláshelyet. Másrészt viszont legalább öt, de valószínűbb, hogy tízezren lehettek.

– A felderítők tartsák szemmel őket!

Gawyn bólintott.

Egwene megfordult. A tekintete megállapodott a közeli Kapukon keresztül érkező újabb menetoszlopokon. Az épülőfélben lévő tábor fölött Andor oroszlánja lobogott. A katonák rendezett sorokban érkeztek. Egy vörös és fehér egyenruhás egység már el is indult a táborból Egwene-ék irányába. Élükön a királynőjük zászlaja lobogott a szélben.

Gawyn az amyrlin társaságában elindult a megsárgult füvön, hogy fogadják Elayne-t. Az andori királynő nem siette el a dolgát. Csupán egy nappal korábban érkezett a Rand által megszabott határidő lejárta előtt. De legalább eljött, ahogy sokan mások. Darlint aielek kísérték el Tearből. Egwene biztatása elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Illian is hatalmas sereget küldjön. Ez a haderő a síkság nyugati felén vert tábort.

A jelentések szerint most már a cairhieniek is Elayne alattvalói voltak. Az andoriakkal együtt érkeztek és elkísérték őket a Vörös Kéz Bandájának az egységei is. Egwene üzenetet küldött Roedrannak, Murandy királyának. Az üzenetet egy olyan asszony adta át, aki képes volt Kapukat nyitni. Nem lehetett biztos abban, hogy Roedran eljön. A síkságon azonban még így is számos nemzet zászlaját fújta a szél. Főleg, hogy Perrin táborában megpillantotta Ghealdan és Mayene lobogóit is. Nemsokára kapcsolatba lép a két ország uralkodóival, mert talán őket is rá tudja venni arra, hogy az ő oldalára álljanak. Persze éppen elég jelentős erőt gyűjtött össze ahhoz, hogy Ghealdan és Mayene nélkül is rá tudja venni Randet a tervei megváltoztatására. A Fény adja, hogy ez így legyen! Még csak belegondolni sem akart abba, hogy mi történhet akkor, ha nem győz Rand józan belátása!

Továbbhaladt az ösvényen. Biccentéssel viszonozta a nővérek köszönését és a beavatottak pukedlijét. A katonák tisztelgését és a szolgák meghajlását. Rand csak nem…

– Ez lehetetlen! – kiáltott fel Gawyn, és valósággal megdermedt.

– Gawyn? – kérdezte Egwene csodálkozva. – Mi a…

A fiatalember azonban már el is rohant. A lány rosszkedvűen nézett utána. Az őrzője még mindig az érzelmei szavára hallgatott. De mégis mi zaklathatta fel ennyire, ilyen váratlanul? Miért rohant keresztül a gazzal borított hegyoldalon? Egwene világosan érezte, hogy az őrzőjét nem az aggodalom hajtotta. Hanem a zavarodottság. Olyan gyorsan a nyomába eredt, amennyire azt az illem még megengedte. Elayne követsége megállt az elsárgult fűvel borított síkságon.

Gawyn már ott térdelt valaki előtt. Elayne széles mosollyal ült a lova hátán, és úgy nézte, ahogy az ifjú egy idősebb, aranyvörös hajú asszonnyal beszél.

Szóval igaz, gondolta Egwene. A kémei előző este már beszámoltak erről a szóbeszédről. Addig azonban nem akarta megemlíteni Gawynnak, amíg nem tudott megbizonyosodni az állítás igazáról.

Morgase Trakand nem halt meg.

Az amyrlin rövid időre megállt. Ha odament volna a többiekhez, akkor Elayne-nek meg kellett volna csókolnia a gyűrűjét. Az egész kísérete mélyen meghajolt volna. Ezzel elrontották volna Gawyn csodálatos pillanatát. Miközben Egwene várakozott, a magasban kezdtek elhalványulni a felhők.

Az összefüggő, szürke szőnyeg hirtelen meghasadt. A sötét viharfelhők hátrább húzódtak. Az ég ragyogó, mély, tiszta kék színben tündökölt. Elayne szeme tágra nyílt. A nyeregben megfordult és abba az irányba nézett, ahol Perrin serege táborozott.

Ezek szerint megjött Rand, gondolta. Megjött a nyugalom is. A békesség rövid pillanata, mielőtt kitörne a pusztító vihar.

– Most akkor te jössz, Emarin – szólalt meg Androl.

A társaival együtt a Fekete Torony területének legszélén, egy kisebb liget sűrűjében állt.

A testes nemesember keményen összpontosított. Megragadta az Egyetlen Hatalmat. Megjelentek körülötte a fonatok. Figyelembe véve, hogy csak milyen kevés ideje volt a tanulásra és a gyakorlásra, egészen elképesztő ügyességgel hozta létre a Kapu megnyitásához szükséges fonatokat.

A levegőben azonban nem jelent meg a nyílás. A fonatok felbomlottak és szertefoszlottak. Emarin szembefordult a többiekkel. Az arcáról csurgott a veríték.

– Jóval nehezebb volt elkészíteni a fonatokat, mint korábban – jelentette ki.

– Miért nem működtek? – mérgelődött Evin.

A fiatalember arca vöröslött a haragtól. Úgy tűnt, hogy személyes sértésnek tekintette, ami a Kapukkal történt.

Androl megrázta a fejét. A mellén összefont karral hallgatta a fák suttogását. A remegő levelek közül jó pár lehullott a földre. Megbámulták, mintha csak ősz lett volna. Ez igencsak nyugtalanná tette Androlt. Miközben beutazta a fél világot, előfordult már, hogy hosszabb időt töltött el a földművesek között. Ezalatt alkalma nyílt arra, hogy megtanulja tőlük, hogy mi az, ami helyes és mi az, ami elfogadhatatlan a termőföldekkel kapcsolatban.

– Próbáld meg újra, Androl! – kérte Evin. – Te mindig is nagyon ügyesen nyitottál Kapukat.

Androl végignézett a három társán. Még Canler, a korosodó andori földműves állt mellettük. Cseppet sem szokatlan módon ezúttal is savanyú kifejezés ült az arcán.

Androl lehunyta a szemét. Az elméjében kihunytak az érzelmek és átölelte a semmit. Ott ragyogott a saidin, az élet és a Hatalom. Megragadta és valósággal magába itta. Amikor kinyitotta a szemét, a világ sokkal elevenebb színekben tündökölt. Hogy a csudában tűnhettek a haldokló növények egyszerre betegnek, ugyanakkor annyira ragyogónak? Az ilyen ellenmondások csak a saidin miatt létezhettek.

Összpontosított. Bár nem tudta, hogy miért, a Kapuk megnyitása mindig is sokkal könnyebben ment neki, mint a többi fonat létrehozása. Noha fókuszálva még egyetlen apró szikladarabot sem tudott volna darabokra hasítani, mégis képes volt akkora Kaput nyitni, amin keresztül akár egy szekér is áthajthatott volna. Logain figyelemre méltónak nevezte a tudását. Taim viszont azt mondta, lehetetlen ez az ellentmondás.

Ezúttal Androl minden erejét beleadta a fonatba. Remekül értett a Kapuk megnyitásához. Ezek az Átjárók nagyon is értelmes dolgok voltak. Lehet, hogy azért szerette annyira őket, mert mindig is imádott utazni, új helyeket és új csodákat felfedezni.

Körülölelték a fonatok. Nem tapasztalta azokat a nehézségeket, amelyekről Emalin beszélt. Azonban nem ragyogott fel a jól ismert fénycsík. Helyette a szövet elkezdett szertefoszlani. Androl megpróbálta megragadni a fonatait, szorosabbra venni. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy ez sikerülni fog. A fonatok azonban kicsúsztak a kezéből és valósággal elporlottak. A Kapunak nyoma sem látszott.

– Az összes többi fonat remekül működik – jelentette ki Evin, és a kezében felragyogott egy fénygömb. – Kivétel nélkül.

– Csak ezek a fránya Kapuk! – mordult fel Canler.

– Nagyon olyan… – töprengett Emalin. – Mintha valami ide akarna kötni minket. A Fekete Toronyhoz.

– Próbálkozzatok a határvonalon belül más helyeken is! – nézett rájuk Androl. – Azonban Taim emberei nem láthatják meg, hogy mit csinálunk. Tegyetek úgy, mintha Taim parancsának engedelmeskedve az új falak vonalát mérnétek fel.

A többiek bólintottak és már el is indultak kelet felé. Androl maga is kiment a ligetből. Norley az út mentén állt. Őt kereste. Az alacsony, testes cairhieni intett és közelebb lépett. Androl félúton találkozott fele. Norley széles, őszinte mosolya miatt senkiben sem merült fel a gyanú, hogy a férfi esetleg kémkedik. Androl ezt remekül kihasználta.

– Beszéltél Mezarral? – kérdezte tőle.

– De még mennyire! – válaszolta Norley. – Együtt ebédeltünk.

Barátságosan odaintett Mishraile-nek, amikor elmentek mellette. Az aranyhajú férfi egy csapat gyakorlatozó katonára felügyelt. Rosszkedvűen elfordult, hogy ne kelljen köszönnie.

– És? – kérdezte Androl feszülten.

– Mezar már igazából nem Mezar – felelte Norley. – Persze az arca ugyanaz maradt. Mégsem ő az. Láttam a szemében. A gond csupán annyi, hogy ennek a lénynek megvannak Mezar emlékei. Pont úgy beszél, mint ő. De nincs rendben a mosolya. Nagyon nincs rendben.

Androl megborzongott.

– Hiszen ez lehetetlen, Norley!

– Pedig nem az. Erre mérget vehetünk.

– De hát…

– Nem az – erősködött a zömök férfi.

Androl mélyen beszívta a levegőt. Amikor Mezar néhány nappal korábban visszatért és beszámolt arról, hogy Logain rendben van, és nemsokára az összes problémát elintézik Taimmal, akkor Androl reménykedni kezdett, hogy mégiscsak van kiút a kétségbeejtő helyzetből. Valami azonban nagyon furcsának tűnt a társukkal kapcsolatban. Ráadásul a M'Hael látványosan befogadta Mezart a teljes rangú asha'manek közé. Hiszen a férfit maga a Sárkány léptette elő. Mezar pedig, annak ellenére, hogy valamikor Logain legelszántabb hívei közé tartozott, minden idejét Coteren és Taim talpnyalói társaságában töltötte.

– A helyzet egyre romlik, Androl – suttogta Norley, miközben széles mosollyal integetni kezdett a gyakorlatozók másik csoportja felé. – Azt mondom, ideje lelépnünk innen. Nem törődhetünk tovább a parancsainkkal.

– Soha az életben nem jutnánk ki az őrök láncán – ellenkezett Androl. – Taim még azokat az aes sedaiokat sem engedi távozni. Hallottad, hogy milyen cirkuszt rendezett az a kövér nőszemély. Taim éjszakára megkettőzi az őrséget és a Kapuk nem működnek.

– Valamit akkor is tennünk kell, igaz? Szóval… Mi van akkor, ha elkapták Logaint? Hogyan tovább?

– Hát… – habozott Androl. Nem tudom. – Menj és beszélj a többiekkel, akik még hűségesek Logainhez! Elintézem azt, hogy átkerüljünk ugyanabba a körletbe. Ők is meg a családjuk is. Majd azt mondjuk a M'Haelnek, hogy így akarunk több helyet biztosítani az újoncok számára. Éjszakára pedig őröket állítunk.

– Ez azért elég szembeötlő lesz.

– A megosztottság már így is szembeötlő – figyelmeztette Androl. – Menj és beszélj velük!

– Világos. És te mire készülsz?

Androl ismét vett egy mély lélegzetet.

– Szerzek magunknak néhány szövetségest.

Norley elkanyarodott bal kéz felé. Androl továbbment az ösvényen, keresztül a falun. Úgy tűnt, hogy napról napra egyre kevesebben viszonozzák a köszönését. Vagy azért, mert féltek a következményektől, vagy pedig azért, mert nyíltan Taim oldalára álltak.

Észrevett néhány fekete kabátos férfit. Egykori társai összefont karral, hűvös tekintettel bámulták. Androl igyekezett nem kimutatni a riadalmát. Észrevette az őszülő halántékú, rézbarna bőrű domanit, Mezart is. A férfi a közeledőre mosolygott. Mezar azelőtt nem igazán volt mosolygós fajta. Androl udvariasan biccentett, és a szemébe nézett.

Ekkor pedig azonnal észrevette azt, amiről Norley beszélt. Valami nagyon, de nagyon nem volt rendben ebben a tekintetben. Mintha egyfajta élettelen dolog lapult volna a szempár mélyén. Mintha nem is egy embert, hanem csak az egykori személyiség gúnyrajzát látta volna. Mintha az árnyék magára húzta volna egy ember bőrét.

A Fény legyen irgalmas hozzánk! gondolta, és gyorsabban lépdelt. A falu déli fertálya felé tartott. Itt fehérre meszelt, alacsony faházikók álltak. A tetejüket borító szalmára már igencsak ráfért volna a csere.

Habozva megállt a bejárat előtt. Mégis mi a fenére készül? Hiszen itt a Piros ajah tagjai laktak. Azt mondták, azért jöttek, hogy asha'maneket kössenek magukhoz. Eddig azonban semmi ilyet nem tettek. Nyilvánvaló volt, hogy valamilyen cselszövésre készültek. Talán azért jöttek ide, hogy rájöjjenek, miként lehetne megszelídíteni az itt élő összes férfit.

Viszont, ha tényleg ez a helyzet, akkor legalább abban biztos lehetett, hogy nem fognak Taim oldalára állni. Ha az ember egy oroszlánhal torkába bámul, akkor már nem is fél annyira a közeledő kalózhajótól. Androl ezt a közmondást akkor hallotta, amikor messze délen, egy halászhajón dolgozott.

Vett egy mély lélegzetet, aztán bekopogott. Az ajtóban a gömbölyded Piros nővér állt. A nő jellegzetes aes sedai arcán nem látszott a kor. Fürkésző pillantást vetett az érkezőre.

– Úgy hallottam, hogy távozni akart a Fekete Toronyból – szólalt meg Androl, és nagyon remélte, hogy nem csinált ostobaságot.

– A M'Hael meggondolta magát? – kérdezte reménykedve a nő. Még el is mosolyodott.

Ez azért igencsak meglepő volt egy aes sedaitól.

– Nem – válaszolta Androl. – Amennyire tudom, még mindig érvényben van a távozási tilalom.

A nő elkomorodott.

– Akkor meg…

– Nem ön az egyetlen, aki távozni szeretne erről a helyről, aes sedai – suttogta Androl.

A nő tekintete valósággal megdermedt. Az arcán földöntúli nyugalom áradt el. Nem bízik bennem, gondolta a férfi. Furcsa, hogy a látható érzelmek hiánya milyen jól elárulta, mi jár a másik fejében.

Kétségbeesetten előrébb lépett, és megtámaszkodott az ajtófélfában.

– Valami nincs rendben ezen a helyen. Valami sokkal szörnyűbb, mint ahogy azt el tudná képzelni. Egyszer régen a férfiak és a nők együttműködve használták az Egyetlen Hatalmat. Erősebbek voltak, mint külön-külön. Kérem, hallgasson meg!

Egy pillanatnyi habozás után a nő kitárta az ajtót.

– Jöjjön be, gyorsan! Tarna, a szobatársam nincs itt. Csak addig beszélhetünk, amíg vissza nem tér.

Androl belépett a kunyhóba. Nem tudhatta, hogy ebben a pillanatban az oroszlánhal szája, vagy pedig a kalózhajó fedélzete nyílott meg előtte. Ezt a lépést azonban mindenképpen meg kellett tennie.

Ötvenhatodik fejezet

Nyúlhús vacsorára

Mat majdnem elesett a göröngyös talajon. Elvakította a ragyogó fény. Káromkodva, az ashandarei segítségével nyerte csak vissza az egyensúlyát. Az orrát megcsapta a növényzet, a sár és a rothadó fa szaga. Az árnyékban rovarok zümmögtek.

A fehér ragyogás lassan elhalványodott. A Ghenjei-torony tövében állt. Félig-meddig arra számított, hogy odabentről ismét Rhuideanban bukkan majd elő. Most viszont nagyon úgy tűnt, hogy a lándzsa ugyanoda vitte vissza, ahonnan belépett a toronyba. Thom a földön ült. Megtámasztotta Moiraine-t. A nő pislogva körülnézett.

Mat megpördült, felnézett a toronyra és vádlóan felemelte a kezét.

– Tudom, hogy figyeltek! – üvöltötte teli torokból. Hiszen sikerült! A véráztatta életre, élve kijutott! – Legyőztelek benneteket, mocskos sárkupacok! Matrim Cauthon túlélte a csapdáitokat! Bizony!

Az ashandareit a feje fölé emelte.

– És ti nyomtátok a kezembe a kivezető kulcsot! Remélem, ez majd megfekszi a gyomrotokat, átkozott, fényverte, nyomorult hazugok!

Az arca valósággal ragyogott. A lándzsa nyelével nagyot ütött a talajra. Elégedetten bólintott. Matrim Cauthont nem lehet legyőzni. Hazudtak neki, elmosódott jóslatokkal etették, megfenyegették, és a végén még fel is akasztották. A legeslegvégén azonban ő mégiscsak élve sétált ki a toronyból.

– Ki volt a harmadik? – kérdezte Moiraine hangja a háta mögül. – Akit láttam, de nem ismertem.

– Nem sikerült kijutnia – magyarázta Thom komoran.

Mat jókedve semmivé foszlott. Nagy árat kellett fizetniük a győzelemért, rettenetesen nagyot. Ráadásul pedig egész idő alatt egy eleven legenda oldalán állt.

– A barátunk volt – suttogta a mutatványos.

– Egy csodálatos ember – bólintott Mat, és megfordult. Kirántotta az ashandarei nyelét a földből. – Amikor majd megírod ennek a kalandnak a balladáját, Thom, ne felejtsd el hangsúlyozni, hogy ő volt a hős!

Az idősebb férfi felé pillantott, és sokatmondóan bólintott.

– A világ tudni akarja, hogy mi történt ezzel az utazóval.

A Fényre! Ahogy Mat jobban belegondolt, Thom egyáltalán nem lepődött meg azon, amikor kiderült, hogy Noal valójában Kósza Jain volt. Tudta. Mikor jött rá? És miért nem szólt egy szót sem erről neki? Igazán derék cimbora ez a Thom. Végül csak megrázta a fejét.

– Hát, végül csak kijutottunk. Nem volt éppen egyszerű. De kérlek, Thom, ha legközelebb azt látod, hogy tárgyalni akarok valakivel, akkor osonj a hátam mögé, és egy jókora, nehéz, tompa tárggyal alaposan verj fejbe! Aztán pedig beszélj tovább!

– Kérésed számomra parancs.

– Menjünk már egy kicsit arrébb! Hányingerem van attól, ahogy ez a fényverte torony itt pöffeszkedik előttem.

– Pontosan – bólintott Moiraine. – Nyugodtan mondhatjuk azt, hogy az érzelmekkel táplálkoznak. Bár igazából nincs szükségük érzelmekre az életben maradáshoz. Inkább csak élvezik az ízüket. Iszonyatos gyönyör forrása számukra az emberek érzelme.

Egy erdős völgyben ültek nem messze a toronytól. Közvetlenül az Arinelle melletti mező szélén telepedtek le. Az aprócska liget sűrűn növő fái lehűtötték a levegőt és eltakarták a tornyot.

Mat egy parányi, mohával borított sziklán ült, miközben Thom tüzet gyújtott. A zsebében ott lapult Aludra néhány gyújtópálcája és egy kis teafű is, de nem volt semmijük sem, amiben megmelegíthették volna a vizet.

Moiraine a földön ült. Thom köpenyébe burkolózva egy kidőlt fatörzsnek támaszkodott. Belülről fogta össze a köpenyt, így az tökéletesen körbezárta a testét. Csak az arca és a sötét, hullámos haja látszott. Mat nem emlékezett arra, hogy az aes sedai valaha is ennyire hús-vér nőnek tűnt volna. Az emlékeiben mintha csak egy szobor lett volna a társuk. Nem árulta el az érzelmeit, az arca olyan volt, mintha kőből csiszolták volna, és a szeme úgy ragyogott, mintha sötétbarna topázból lett volna.

Most viszont itt ült a liget szélén. Sápadt volt, de az arca kipirult és göndör hajfürtjei rendezetlenül simultak a halántékára. Nagyon is csinos volt, eltekintve az aes sedaiok kortalan arcától. Ezen az arcon azonban így is jóval több érzelem látszódott, mint amennyit Mat valaha is felfedezett rajta. Moiraine ragyogó szemmel nézte Thomot, és időnként megborzongott, amikor beszámolt a toronyban eltöltött időről.

Amikor viszont Mat felé fordult, a tekintete hűvösen csillogott. Valósággal felmérte a fiút. Nem, Moiraine azért nem változott meg. Megalázták, térdre kényszeríttették, ám a megpróbáltatások révén valahogy mégis erősebben került ki a küzdelemből.

Thom levegőt fújt a habozó lángnyelvecskére. A tűz azonban nem lobbant fel, csupán keskeny füstoszlop emelkedett a magasba. A lángnyelv azonnal kialudt. Talán túl nedves volt a fa. A mutatványos káromkodni kezdett.

– Semmi baj, Thom! – figyelmeztette halkan Moiraine. – Nem lesz semmi bajom sem.

– Nehogy már tüdőgyulladást kapj abban a pillanatban, hogy kiszabadítottunk onnan! – mérgelődött Thom.

Elővett egy gyújtópálcát, ám mielőtt lángra lobbanthatta volna, a tűzifa szikrát vetett és egy pillanat alatt úgy borult lángba, mintha a tűznyelvek száraz fán lobogtak volna.

Mat Moiraine irányába pillantott. A nő erősen összpontosított.

– Hoppá! – kiáltott fel Thom, aztán nevetni kezdett. – Erről szinte el is feledkeztem…

– Egyelőre ennél többre nem telik az erőmből – figyelmeztette Moiraine, és elvigyorodott.

A Fény szerelmére, hát vigyorgott valaha is ez a nőszemély? Ugyan már! Ahhoz túlságosan is finom és előkelő alaknak mutatta magát! Vagy talán nem? Lehet, hogy csak Mat emlékezett rosszul?

Moiraine? A fényverte életbe, de hiszen maga Moiraine ült itt vele szemben! Ő ugyan pontosan azért ment be abba a toronyba, hogy kiszabadítsa az aes sedait, ám ennek ellenére szinte felfoghatatlannak tűnt az, hogy most tényleg itt ülnek egymás mellett. Mintha csak…

Mintha csak egy élő legendával beszélgetett volna. Például Ezüstíjas Birgittével vagy Kósza Jainnal. Mat elmosolyodott és megcsóválta a fejét. Hogy micsoda egy világban élünk! gondolta. És milyen különös szerep hárul ebben a világban rám!

– Hát ezt meg hogy értetted, Moiraine? – tudakolta Thom, és néhány vékony ágat rakott a tűzre. – Hogy ennél többre nem telik az erődből?

– Az aelfinnek és az eelfinnek miatt – magyarázta a nő nyugodt hangon. – Imádják az erős érzelmeket. Valósággal odavannak értük. Valami oknál fogva egy ta'veren hatása még jobban megrészegíti őket. Léteznek azonban más dolgok is, amelyek kéjes gyönyörrel öntik el a fajtájukat.

A mutatványos elkomorodott. Kérdő pillantást vetett a nőre.

– A bennem lévő Egyetlen Hatalom, Thom – magyarázta Moiraine. – Hallottam őket hörögni és sziszegni. Amikor rajtam élősködtek. Felváltva az aelfinnek és az eelfinnek. Úgy tűnik, nagyon ritkán kóstolhattak bele egy aes sedai érzelmeibe. Amikor leszívták belőlem a fókuszálás képességét, akkor egyszerre két élvezetes dologgal is táplálkozhattak. Felzabálták a bánatomat, a veszteség érzését, ugyanakkor pedig magukba fogadták belőlem a Hatalmat is. Iszonyatosan meggyengültem. Nem nagyon tudok fókuszálni. Azt állították, hogy Lanfeart azzal ölték meg, hogy túlságosan gyorsan kiszívtak mindent belőle. Azt hiszem, ezzel csak megpróbáltak rám ijeszteni. Egyszer, amikor felébresztettek, egy férfi is volt velük. Azt mondta, hogy nem engem akart.

A nő elhallgatott, megborzongott.

– Néha azt kívántam, hogy bárcsak szívnák ki minden életerőmet, hogy véget érjen a szenvedésem.

Néma csönd borult a parányi táborhelyre. Csak a tűz pattogott. Thom tehetetlen arccal nézte a nőt.

– Ne legyél ennyire bánatos miattam, Thom Merrilin! – folytatta Moiraine, és elmosolyodott. – Iszonyatos dolgokon mentem keresztül és nem létezik ember, akit néha ne fogna el a kétségbeesés. Abban azonban szilárdan hittem, hogy eljössz értem.

Moiraine keze előbukkant a köpeny alól. Meglátták karcsú, sápadt vállát és a kulcscsontját. Thom felé nyúlt. A férfi habozott, aztán megragadta és megszorította a nő kezét.

Moiraine ekkor Mat felé fordult.

– Rólad is tudtam, Matrim Cauthon. Már nem vagy az az egyszerű falusi gyerek, aki valamikor voltál. Nagyon fáj a szemed?

Az ifjú megvonta a vállát.

– Begyógyítanám a sebedet, ha képes volnék rá – folytatta Moiraine. – A szemedet azonban még akkor sem tudnám visszaadni, ha olyan erős volnék, amilyen valamikor voltam.

Lehajtotta a fejét. Elengedte Thom kezét, és a magasba tartotta a karját.

– Nálad van az angreal?

– Hát persze – biccentett Thom, és kihalászta a különös karkötőt a zsebéből. Ráhúzta a nő karjára.

– Ezzel legalább arra képes leszek, hogy enyhítsem a fájdalmadat – magyarázta Moiraine. – Azért tették rám, hogy többet tudjak magamba fogadni az Egyetlen Hatalomból. Hogy többet tudjanak zabálni belőlem. Ami azt illeti, éppenséggel én kértem tőlük ezt a karkötőt. Ez volt a három kérésem egyike. Nem jöttem rá, hogy a végén majd ellenem fogják felhasználni.

– Teljesítették a három kérésedet? – tudakolta savanyú arccal Mat.

– Hiszen a ter'angrealon keresztül érkeztem – magyarázta a nő. – Az ősi szerződés mindkét felet kötelezi. Igaz, nem maradt egyszerű kivezető út azután, hogy elpusztult az ajtókeret. Tudtam… még korábbról, hogy nem fogok tudni elmenekülni, csak ha eljöttök értem. Azzal is tisztában voltam, hogy ezen még a legagyafúrtabban megfogalmazott kérésekkel sem tudok változtatni. Ezért azután a lehető legtöbbet igyekeztem kihozni belőlük.

– Még mit kért? – érdeklődött Mat. – Az angrealon kívül?

Moiraine elmosolyodott.

– Ezt a titkot egyelőre megőrzőm magamnak. Te azonban fogadd hálámat, ifjú Matrim, amiért megmentetted az életemet!

– Akkor azt hiszem, hogy ezzel leróttam a tartozásomat – jelentette ki Mat. – Hiszen maga is megmentett attól, hogy a Folyóközben satnyuljak el. Égjek meg a Fényben, ha azóta nem volt egyetlen hatalmas versenyfutás az életem!

– És a sebed?

– Annyira azért nem fáj! – tiltakozott Mat. Igazából a seb nagyon is fájt. Mit fájt? Iszonyatos kínok hasogatták a fejét. – Nem kell velem foglalkoznia, ne pocsékolja az erejét!

– Látom, még mindig félsz az Egyetlen Hatalomtól.

– Dehogy félek! – csattant fel az ifjú.

– Úgy vélem, hogy jó okod van a bizalmatlanságra – biccentett Moiraine, és elfordult. – Legyél azonban megfontolt! Néha még az életünk legkellemetlenebb eseményeiről is kiderülhet, hogy a javunkat szolgálják.

Hát igen. Moiraine tényleg nem változott meg. Bármikor hajlandó volt az erkölcsprédikációra, és nem fukarkodott a jó tanácsokkal sem. De talán teljesen jogosan oktatta ki a szenvedésről. Hiszen iszonyatos dolgokon ment keresztül. A Fényre! Szóval akkor tudta, hogy mi vár majd rá, és mégis magával rántotta Lanfeart abba a ter'angrealba? Lehet, hogy akkor mégsem ő volt az igazi hős? Lehet, hogy a legnagyobb hőstettet nem is Noal hajtotta végre?

– És most hogyan tovább? – kérdezte Thom, miközben leült egy fatönkre.

Mindannyian élvezték a tűz melegét.

– Meg kell találnom Randet – válaszolta Moiraine. – Szüksége lesz a segítségemre. Ha jól sejtem, megállta a helyét a távollétemben.

– Ebben azért nem lennék teljesen biztos – felelte Mat. – Félig-meddig elment az esze, és az egész átkozott világ mintha csak megőrült volna.

Felragyogtak a színek. Rand Min társaságában ebédelt. Mat megrázta a fejét. A látomás eltűnt.

Moiraine kérdően felvonta a szemöldökét.

– Az viszont tény – ismerte be az ifjú –, hogy sikerült szinte mindenkit felkészítenie az Utolsó Csatára. Verin pedig azt állítja, hogy Rand valahogy megtisztította a saidint a rontástól.

– Áldassék a Fény neve! – suttogta Moiraine. – De hogyan?

– Nem tudom.

– Ez mindent megváltoztat – folytatta a nő, és szélesen elmosolyodott. – Rendbe hozta azt, amit valamikor megrontott. „A Sárkány sok szenvedést hozott, ám a Sárkány begyógyította a sebet.”

– Mat másról sem beszél, mint hogy ideje ünnepelnünk – szólt közbe Thom. – Persze, szerintem csupán ürügyet keres arra, hogy leigya magát a sárga földig.

– Ezt biztosra veheted! – vágta rá Mat. – Na, szóval Rand amúgy nagyon elfoglalt volt. Elayne szerint valamilyen fontos gyűlésre hívta össze az irányítása alatt álló fejedelmeket.

– Akkor Elayne már királynő?

– De még mennyire! Mindenki azt hitte, hogy Rahvin meggyilkolta az anyját. Morgase azonban elmenekült – bólintott az ifjú.

– Igen, te is azt mondtad, hogy Rahvin ölte meg Morgase-t.

– Tényleg? Mikor?

– Egy emberöltővel ezelőtt, Matrim – felelte mosolyogva az aes sedai.

– Sebaj. Végül Rand elintézte a fickót. Úgyhogy rendben van a dolog.

– És mi a helyzet a többi Kitaszítottal? – tudakolta Moiraine.

– Nem tudom – sajnálkozott Mat.

– Mat nem ért rá ilyen apróságokkal foglalkozni – ugratta Thom. – Minden ideje ráment arra, hogy feleségül vegye a seanchanok császárnőjét.

Moiraine nagyot pislogott a meglepetéstől.

– Hogy mit csináltál?

– Véletlen volt! – védekezett Mat lesütött szemmel.

– Véletlenül feleségül vetted a senachanok császárnőjét?

– Nagyon furcsa szokásaik vannak – méltatlankodott az ifjú, és mélyen a szemébe húzta a kalapját.

Erőltetetten felnevetett. Ütődött népség.

– Ta'veren – jelentette ki Moiraine.

Mat valahogy előre tudta, hogy a nő ezt fogja mondani. A Fényre! Hát akkor is jó, hogy újra itt van velük. Ő maga igencsak meglepődött azon, hogy ennyire örült ennek. Ki gondolta volna? Hogy a csudába kedvelhetett meg egy aes sedait? Éppen ő?

– Látom ám, hogy számos történetet meg kell még hallgatnom – folytatta a nő. – Először is azonban meg kell keresnünk Randet.

Mat persze azzal is tisztában volt, hogy az aes sedai azonnal megpróbálja majd magához ragadni az irányítást.

– Maga majd megkeresi, Moiraine, nekem viszont rengeteg dolgom van Caemlynben. Nem azért mondom, mert kekeckedni akarok vagy valami, hanem mert ez a helyzet. Magának is oda kellene jönni amúgy. Elayne mindenki másnál többet segíthet abban, hogy rábukkanjon Randre.

A Fény verné meg ezeket a kavargó színeket! Hát nem volt éppen elég baja azzal, hogy már csak egy szeme maradt? Mi a fenéért táncolnak ezek a kápráztató látomások, valahányszor csak Randre gondolt…

A Fény égetné meg a látomásokat!

Moiraine összehúzott szemöldökkel figyelte a fejét rázó fiatalembert. Mat elvörösödött. Valószínűleg úgy nézett ki, mintha váratlanul idegrohamot kapott volna.

– Majd meglátjuk, Matrim – bólintott a nő, és Thom felé fordult.

A mutatványos kezében a teával a tűz mellett állt. Mat úgy vélte, hogy az idős férfi akár a puszta kezében tartott vizet is hajlandó lett volna felforralni, csak hogy meleg italt adhasson Moiraine-nek. Thom a nő felé fordult, aki ismét odanyújtotta a kezét.

– Drága Thom! – folytatta. – Elfogadlak férjemnek, ha elfogadsz feleségednek.

– Micsoda? – kiáltotta Mat, és felpattant. Olyan erővel kapott a homlokához, hogy majdnem leverte a kalapját a homlokáról. – Hogy mit mondott?

– Halkabban, Mat! – figyelmeztette Thom. Nem ragadta meg Moiraine felkínált kezét. – Tudod jól, hogy nem igazán kedveltem azokat a nőket, akik képesek használni az Egyetlen Hatalmat, Moiraine. Tudod, hogy ez visszatartott a múltban.

– Nem maradt sok erő bennem, drága Thom. E nélkül az angreal nélkül még csak arra sem lennék érdemes, hogy bekerüljek a Fehér Torony kiválasztottjai közé. Ha azt akarod, eldobom.

Előbukkant a másik karja is. A köpeny majdnem lecsúszott a melléről. Lehúzta az angrealt.

– Erre semmi szükség, Moiraine! – ellenkezett Thom, aztán letérdelt és megragadta a nő két kezét. – Nem, semmitől sem fosztalak meg.

– A karkötőt viselve viszont erős, nagyon erős leszek. Sokkal többet tudok befogadni az Egyetlen Hatalomból, mint a fogságom előtt.

– Ha ez a helyzet, akkor ez a helyzet – legyintett Thom. Visszarakta a karkötőt a nő csuklójára. – Ha az a kívánságod, akkor most feleségül veszlek.

Moiraine szélesen elmosolyodott. Mat döbbenten bámulta őket.

– És mégis ki a hamulepte fene fog összeadni benneteket? – kiáltott fel önkéntelenül. – Arra aztán senki se számítson, hogy én végzem el a szertartást! Szó sem lehet róla.

Mind a ketten ránéztek. Thom arca kifejezéstelen maradt, Moiraine szemében viszont halvány derű csillant.

– Látom ám, hogy miért bolondult beléd az a seanchan leányzó, Mat – jegyezte meg. – Igazi romantikus alkat vagy.

– Én csak…

Az ifjú lekapta a fejéről a kalapját és zavart arckifejezéssel magához szorította. Előbb Thomra, azután Moiraine-re pillantott.

– Én csak… Hogy égnék meg a Fényben! Hát vak voltam, vagy mi a csoda? Hiszen szinte végig ott voltam én is! Mióta tart ez a nagy szerelem?

– Mert nem figyeltél elég alaposan oda! – felelte a mutatványos. Majd visszafordult Moiraine felé. – Feltételezem, azt akarod, hogy ne csak a férjed, az őrződ is legyek?

Az aes sedai ismét elmosolyodott.

– Nagyon remélem, hogy a korábbi gaidinomat azóta már valaki más kötötte magához.

– Elfogadom a megbízatást – biccentett Thom. – Viszont majd te magyarázod meg Elayne-nek, hogy a csudába lett az udvari bárdja egy másik hölgy őrzője.

Habozni látszott.

– Gondolod, hogy tudnak olyan színváltoztató köpenyt is készíteni, amin szép nagy foltok vannak?

– Hát látom, hogy itt már mindenki teljesen megbolondult! – csattant fel Mat. – Thom, hát valamikor nem éppen te mesélted nekem, hogy életed során a két legszörnyűbb hely Tar Valon és Caemlyn volt? Most meg nekifutásból akarsz fejest ugrani a szakadékba? Hiszen mostantól vagy az egyik, vagy a másik gyűlölt városban kell élned!

A mutatványos megvonta a vállát.

– Változnak az idők.

– Amúgy sem szoktam túl sok időt Tar Valonban tölteni – szólt közbe Moiraine. – Azt hiszem, élvezni fogjuk azt, hogy együtt bejárjuk a világot, Thom Merrilin. Már ha túléljük a következő néhány hónapot.

Az ifjú felé fordult.

– Nem kellene egy legyintéssel elintézned az őrzők kötését, Mat. Olyan áldásokkal jár, amelyek igencsak hasznosak lehetnek ezek során a végzetes napok során, ha valaki harcba indul.

Mat újra a fejébe csapta a kalapját.

– Ez talán igaz is lehet, de engem soha a véráztatta életben nem tudnak majd kelepcébe csalni. Már megbocsásson, Moiraine. Magát amúgy nagyon is kedvelem. De hogy hozzákössenek egy nőszemélyhez? Matrim Cauthonnal ez nem történhet meg!

– Ebben tényleg biztos vagy? – kérdezte Thom jókedvűen. – Talán nem együtt jöttünk rá arra, hogy a te drága kis Tuonod igenis képes volna fókuszálni, ha úgy döntene, hogy megtanulja?

Mat megdermedt. Fényverte hamu! Thomnak igaza volt. A fókuszálás miatt azonban azonnal marath'damanenek tekintenék Tuont. Szóval akkor nem fog fókuszálni. Nem kell emiatt aggódnia.

Vagy mégis?

Az érzelmei alighanem kiültek az arcára, mert Thom felnevetett, és Moiraine is elmosolyodott. A két társa azonban hamarosan meg is feledkezett Matről. Letelepedtek egymás mellé, és halkan beszélgetni kezdetek. A szemükben mély érzelmek lángoltak. Tényleg szerették egymást. A Fényre! Hogy a csudába nem lehetett ezt észrevenni? Mat úgy érezte magát, mint az a gazda, aki kan disznóval akart benevezni a lóversenyre.

Úgy döntött, hogy mindannyian jobban járnak, ha egy kicsit magára hagyja a két társát. Elindult, hogy felderítse azt a területet, ahol a Kapu megjelenését várták. Remélte, hogy az Átjáró nem késik majd. Nem nagyon voltak készleteik, és ő nagyon nem szerette volna, ha egy hajóra felkérezkedve kellett volna megtenniük a Caemlynbe vezető hosszú visszautat.

Keresztülsétált a folyóparti mezőn. Az Arinelle partjára érve kövekből apró halmot emelt Noal emlékére. Tisztelettel megérintette a kalapját, aztán leült, hogy átgondolja a dolgait.

Moiraine megmenekült, ő életben maradt, bár az átkozott szemgödre iszonyatos kínokat okozott. Még mindig nem tudta eldönteni, hogy nem volt-e egész idő alatt az aelfinnek és az eelfinnek magatehetetlen bábja? Bárhogy is legyen, besétált a barlangjukba, és épp bőrrel megúszta. Többé-kevésbé.

Az egyik szeme odaveszett. Milyen hátrányt jelent ez majd harc közben? Ez minden másnál jobban izgatta. Jó képet kellett vágnia a veszteséghez, de odabent remegett. Mégis mit szól majd Tuon ahhoz, hogy félszemű lett a férje? Egy olyan férjhez, aki esetleg képtelen lesz megvédenie önmagát.

Előhúzott egy kést, feldobta és megragadta a penge végénél. Hirtelen ötletnek engedve, oda sem nézve eldobta a háta mögé. Halk vinnyogást hallott. Megfordulva megpillantotta a halott nyulat. A vaktában elhajított kés végzett az állattal.

Elmosolyodott és visszafordult a folyó felé. A parton megpillantott valamit két jókora kődarab között. Nem volt az más, mint egy kisebb üst. Az alig használt főzőedénynek csupán az oldala horpadt be néhány helyen. Valószínűleg a vízparton haladó utazók egyike veszíthette el.

Mat biccentett. Lehet, hogy többé nem tudja megítélni a dolgok távolságát és már nem lát olyan jól, mint korábban. A jó szerencse azonban amúgy is akkor mosolygott az emberre, ha az nem meresztgette különösebben a szemét.

Fülig érő vigyorral felvette a nyulat. Majd megnyúzza, mielőtt megsütnék. A rézfenekű üstöt is kihalászta a folyóból.

Moiraine mégiscsak kap teát.

Epilógus

Ami később történt

Graendal sietve megpróbálta összegyűjteni mindazt, amire csak szüksége lehetett az új palotából. Az íróasztaláról felkapta a parányi angrealt. Mesaana fontos értesülésekért cserébe adta neki. Az értékes eszköz parányi, faragott elefántcsont késre hasonlított. Az aranygyűrűje elpusztult al'Thor támadása során.

A kést bedobta a zsákjába. Az ágyról felkapta az iratokat is. A kapcsolatai neve, a szemek és a fülek listája. Gondosan feljegyzett mindent, amire csak emlékezett, miután az archívuma elpusztult Natrin hantján.

Odakint hullámok csapkodták a sziklát. Még nem kelt fel a nap. Csupán néhány másodperc telt el azóta, hogy csődöt mondott az utolsó próbálkozása is. Aybara sértetlenül távozott a csatatérről. Pedig sikerülnie kellett volna a tervének.

Elegáns udvarháza fél tucat mérföldnyire feküdt Ebou Dartól. Miután Semirhage eltűnt, Graendal elkezdte kivetni a hálóját az új, fiatal császárnőre. Ezeket a terveit azonban kénytelen lesz feladni.

Perrin Aybara megmenekült. Graendal alig tért magához a megdöbbenéstől. Egymás után csődöt mondtak a legagyafúrtabb tervei is. Pedig minden a legjobb úton haladt. Ennek ellenére… Aybara elmenekült. De hát hogyan? A prófécia… Arról szól… Az az ostoba Isam! gondolta, és az iratokat belegyűrte a zsákjába. És az az eszeveszett fehérköpeny! Miért izzadt? Nem lett volna szabad izzadnia.

Az íróasztaláról felkapott és a zsákba dugott néhány ter'angrealt is. A szekrényhez ugrott, és elővett egy váltás ruhát. Azok bárhol képesek lesznek megtalálni. De talán ha a Kapukövekkel elmenekül egy tükörvilágba… Igen. Oda nem tudják majd…

Amikor a selyemruhákat magához ölelve megfordult, valósággal jéggé dermedt. Valaki állt a háta mögött. Olyan magas volt, mintha csak fekete köpenybe burkoltak volna egy oszlopot. Nem volt szeme. Mosolygó ajkán a halál színe ragyogott.

A Kitaszított azonnal térdre rogyott. Elejtette a ruhákat. Az arcát valósággal elöntötte az izzadság.

– Graendal! – szólította meg a magas myrddraal. Iszonyatos hangja úgy hörgött, mint egy haldokló férfi utolsó suttogása. – Csődöt mondtál, Graendal.

Shaidar Haran. Igen nagy baj.

– Én csak… – dadogta a nő, és megnyalta kiszáradó ajkát. Hogyan lehetne győztesen kikerülni ebből a helyzetből? – Minden a tervek szerint halad, csupán megtévesztő…

– Belelátok a szívedbe, Graendal. Érzem a rémületed ízét.

A térdelő alak becsukta a szemét.

– Mesaana elesett – suttogta Shaidar Haran. – A terveid következtében három Kiválasztott is elpusztult. Egyértelmű a tendencia. Hibát hibára halmoztál. Használhatatlan vagy.

– Semmi közöm sincsen Mesaana bukásához!

– Még hogy semmi? Graendal, ott volt az álomtövis. Mesaana harcostársai beszámoltak arról, hogy megpróbáltak eljönni. Maguk után akarták csalni az aes sedaiokat egy olyan helyre, ahol bezárulhatott volna körülöttük a kelepce. Nem azért mentek a Fehér Toronyba, hogy ott vívják meg a csatát. Mégsem tudtak kijönni. Miattad.

– Isam tehet…

– Csak egy eszköz, amit rád bíztak. A csődje a te csődöd, Graendal.

A nő ismét megnyalta az ajkát. Már az egész szája csontszárazzá vált. Kellett, hogy legyen ebből egy kiút.

– Van egy jobb tervem, egy sokkal merészebb! Tetszeni fog neked is. Al'Thor azt hiszi, hogy meghaltam, így aztán…

– Nem – szólalt meg halkan, iszonyatos hangon Shaidar Haran. Graendal elnémult. Valami elvette a hangját. – Nem. Ezt a lehetőséget valaki más kapja meg. Rólad viszont nem feledkeztünk el.

Graendal felpillantott. Újra elárasztotta a remény. A halott ajkak szélesen vigyorogtak. A szem nélküli arc figyelme a nő lelkének mélyébe fúródott. Úgy érezte, mintha megnyílt volna a lába alatt a talaj.

– Nem bizony – folytatta Shaidar Haran. – Nem feledkeztem el rólad, és te sem fogod elfelejteni, ami most vár rád.

Graendal szeme tágra meredt, és sikítani kezdett, amikor Haran a vállára tette a kezét.

Hatalmas mennydörgés hallatszott. Perrin körül megremegett a fű. Ugyanolyan fekete foltok borították a növényzetet, mint odaát a valódi világban. Már a farkasálom is haldoklott.

A levegőben oda nem illő illatok kavarogtak. Lobogó tűz. Száradó vér. Valamilyen vadállat kihűlő húsa. Nem ismerte fel ezt az állatot. Rothadó tojások.

Hát nem, gondolta. Nem lesz így.

Megfeszítette minden akaratát. Ezek a szagok el fognak tűnni. Pontosan ez történt. A bűz helyét átvette a nyár illata. Füvet, sünöket, méheket, mohát, egeret, kék szárnyú galambokat, bíborpintyeket érzett. Mintha csak abban a pillanatban bukkantak volna elő, keltek volna életre az őt övező körben.

A fiatalember összeszorította a fogát. Terjeszkedni kezdett a valóságfolt, aminek közepén állt. Lemosta a fekete szennyeződést a növényekről. A magasban megritkultak, majd szétnyíltak a felhők. Napfény öntötte el a tájat. Elhalkult a mennydörgés.

Ugró pedig él, gondolta Perrin. Igenis él! Érzem a bundáját, hallom, ahogy a fűben szalad.

Egy farkas jelent meg. Úgy öltött alakot, mintha csak a köd szülötte lett volna. Szürke bundája megőszült a hosszú évek során. Perrin megborzongott a testét feszítő erőtől. Valósággá vált, amit akart.

Ekkor azonban a farkas szemébe nézett. Életnek nyomát sem látta.

A szagok megváltoztak. Megavasodtak és megromlottak.

Perrin izzadni kezdett, olyan erőfeszítéssel járt az összpontosítás. A belsejében mintha csak megpattant volna valami. Túlságosan is erősen volt jelen a farkasálomban. Azzal, ahogy megpróbálta teljes mértékben az uralma alá vonni ezt a helyet, mintha csak megkísérelt volna ládába zárni egy farkast.

Felkiáltott és térdre rogyott. Az Ugróra emlékeztető ködalak abban a pillanatban szertefoszlott. A felhők hangos csattanással visszatértek a helyükre. Villámok cikáztak a magasban, és a füvet ismét elborították a fekete foltok. Visszatért a bűz is.

Perrin térden maradt. Izzadság csöpögött a homlokáról. Egy kézzel belemarkolt a szúrós, megbámult, megfeketedett fűbe. Túlságosan is merev volt.

Felidézte magában Faile képét. Az ifjú nő a sátrukban aludt Merrilor mezején. Ő jelentette az otthonát. Sok munka várt még rájuk. Rand megjött, ahogy azt megígérte. Másnap találkozni fog Egwene-nel. A valódi világ képei ránehezedtek Perrinre. Visszafogták és megakadályozták, hogy túlságosan is erősen belemerüljön a farkasálomba.

Feltápászkodott. Számos dologra képes volt ezen a helyen, de megvoltak a maga korlátjai. Mindig mindennek megvoltak a maga korlátai.

Keresd meg Zabolátlant! Ő majd… megmagyarázza… a választ.

Így szólt Ugró utolsó üzenete. De mit jelentettek a szavai? A farkas arról beszélt, hogy ő már megtalálta a választ. Akkor viszont mit kellett Zabolátlannak elmagyaráznia? A választ? Az utolsó üzenetet elmosta a kín, a veszteség érzése, de az elégedettség is, hogy Perrin végre elfogadta a benne élő farkast. Az üzenetet egy utolsó kép zárta le: elszánt illatú, csillogó bundájú farkas ugrott büszkén a sötétségbe.

Perrin átmozdult a jehannahi országútra. Zabolátlan gyakran kószált erre a falka maradék tagjaival. Perrin keresni kezdte és megtalálta. Ott járt a barna bundájú, karcsú, fiatal hím állat. Zabolátlan tréfálkozni kezdett. Perrin meglátta saját magát, amint bika alakjában megpróbált földbe taposni egy szarvast. A többiek már megfeledkeztek erről az apróságról, ám Zabolátlan még mindig emlékezett.

Zabolátlan, üzente Perrin gondolatban. Ugró azt mondta, hogy szükségem van rád.

A farkas eltűnt. Az ifjú megtorpant, aztán átugrott arra a helyre, ahol az előbb még Zabolátlan állt. A sziklacsúcs legalább egy tucat mérföldnyire lehetett az országúttól. Egészen halványan megérezte a farkas új helyének az illatát. Követte oda. A nyílt mezőn egy romokban heverő csűrt látott a messzeségben.

Zabolátlan? nézett szét Perrin. A farkas a közeli bozótban feküdt.

Nem, hagyj békén! – förmedt rá Zabolátlan dühösen és rémülten.

Mit csináltam?

A farkas iszonyatos sebességgel eliramodott. Perrin felhördült, négykézlábra állt, és farkassá változott. Ifjú Bika a menekülő nyomába eredt. A szél mennydörögve süvített a füle mellett. Arra kényszerítette a levegőt, hogy elhúzódjon az útjából. Még jobban felgyorsult.

Zabolátlan megpróbált eltűnni, de ő a nyomában maradt. Az óceán közepén bukkantak elő. Bezuhant a hullámok közé, ám a víz megszilárdult a mancsa alatt, így egyetlen pillanatnyi habozás vagy időveszteség nélkül futhatott Zabolátlan nyomában.

A menekülő különös képeket küldött. Erdőket mutatott. Városokat. Mezőket. Perrin saját magát látta. Ahogy lehajol, ahogy közelebb hajol a ketrechez.

A fiatalember megdermedt. Már ismét ember volt. A hullámok taraja fölött lebegett néhány arasznyival. Mi volt ez? Azon a képen ő maga lényegesen fiatalabb volt. És Moiraine is ott állt mellette. Hogy a csudába tudhatott Zabolátlan…

És akkor Perrin egy csapásra mindent megértett. A farkasálomban Zabolátlant mindig Ghealdanban lehetett megtalálni.

Noam! szólította meg a messzeségben szinte alig látszó farkast.

Az állat összerándult a döbbenettől, aztán az elméje nyom nélkül eltűnt. Perrin átmozdult oda, ahol Zabolátlan állt korábban. Az orrát egy apró faluból áradó szagok ütötték meg. Egy csűré. Egy ketrecé.

Ott bukkant elő. Zabolátlan két ház között feküdt a földön. Felnézett Perrinre. A farkast egészen egyszerűen nem lehetett volna megkülönböztetni a falka többi tagjától, még azután sem, hogy Perrin elkezdte sejteni az igazat. Nem egy farkas feküdt előtte. Hanem egy ember.

– Zabolátlan! – szólította meg, és fél térdre ereszkedve a farkas szemébe nézett. – Noam! Emlékszel rám?

Hát persze, Ifjú Bika vagy.

– Úgy értem, hogy emlékszel rám a régi időkből? Arra, ahogy az ébren lévők világában találkoztunk? Küldtél róla egy képet.

Noam kinyitotta a száját. Egy csont bukkant elő a semmiből. A jókora combcsontra még tapadt egy kevés hús.

A farkas az oldalára heveredett, és rágni kezdte a csontot.

Te Ifjú Bika vagy, válaszolta dacosan.

– Emlékszel a ketrecre, Noam? – kérdezte halkan Perrin, és megmutatta a képet. Egy ember képét. A férfi már félig leszaggatta magáról a mocskos ruháját. A saját családja zárta be az otthon összeeszkábált faketrecbe.

Noam megdermedt. Az alakja egy pillanatra elmosódottá vált, és a földön felbukkant egy ember. A farkas képmása azonban azonnal visszatért. Zabolátlan halkan, fenyegetően morogni kezdett.

– Nem azért emlékeztetlek a szenvedéseidre, mert fel akarlak mérgesíteni, Noam! – figyelmeztette Perrin. – Én… Szóval én is olyan vagyok, mint te.

Farkas vagyok.

– Igen – felelte Perrin. – De nem mindig.

Mindig.

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Perrin. – Valamikor olyan voltál, mint én. Hiába szeretnéd azt, hogy ez másként legyen, attól még nem változik meg.

Itt megváltozik, Ifjú Bika! ellenkezett Noam. Itt nagyon is megváltozik.

Ez persze igaz volt. Miért erősködött akkor Perrin mégis? Miért küldte ide Ugró? Milyen választ kaphatna Zabolátlantól? Maga előtt látva a férfit, tudva, hogy ki fekszik itt a földön, az ifjú félelmei egy csapásra visszatértek. Hiába békélt meg önmagával, nem fordíthatta el a fejét attól a férfitól, aki teljesen feloldódott a farkasban.

Ő maga mindig is ettől rettegett. Emiatt tátongott szakadék közte és a farkasok között. De hát már sikerült hidat vernie a szakadék fölé. Miért kellett ide jönnie? Zabolátlan megérezte a zavarodottságát. Eltűnt a csont, és a farkas a mancsára hajtotta a fejét. Felnézett Perrinre.

Noam a végére már majdnem teljesen elveszítette az eszét. Csak az járt a fejében, hogy kitörjön és gyilkoljon. Mindenkit életveszélybe sodort volna. Ennek most már nyoma sem látszott. Zabolátlanból békesség áradt. Amikor szabadon engedték Noamot, az ifjú attól tartott, hogy a férfira gyors halál vár. Most viszont úgy tűnt, életben maradt és jól van. Abban biztos lehetett, hogy Noam még él. Perrin nem igazán tudta eldönteni, hogy milyen állapotban van egy ember az ébren lévők világában abból, ahogy az illető a farkasálomban kinézett.

Ennek ellenére Zabolátlan elméje sokkal jobb állapotban volt. Perrin összevonta a szemöldökét. Moiraine annak idején arról beszélt, hogy Noamból már semmi sem maradt meg a lény elméjében. – zabolátlan! – szólította meg. – Mit gondolsz az emberek világáról?

A válasz képei valósággal rázúdultak. Fájdalom. Szomorúság. Haldokló gabona. Fájdalom. Egy jól megtermett, izmos fickó félig részegen veri azt a csinos nőt. Fájdalom. Tűz. Félelem és bánat. Fájdalom.

Perrin hátrahanyatlott. Zabolátlan egyre csak küldte, csak küldte a képeket. Szakadatlanul. Egy sír. Mellette egy másik. Olyan kicsi, mint egy gyermeké. A tűz egyre hevesebben tombolt. Egy dühöngő férfi. Perrin rájött, hogy Noam bátyját látja, pedig akkor a férfi nem is tűnt annyira veszélyesnek.

Túl sok volt ez az áradat. Perrin vonyítani kezdett. Így gyászolta Noam életét. Gyászéneket zengett a szomorúság és a kín emlékére. Nem csoda, hogy ez az ember inkább úgy döntött, farkas lesz.

Kihunyt az utolsó kép is. Zabolátlan elfordult. Perrin alig kapott levegőt.

Ajándék, üzente a farkas.

– A Fényre! – suttogta az ifjú. – Tudatos döntést hoztál, igaz? Szándékosan választottad a farkast.

Zabolátlan becsukta a szemét.

– Én mindig azt hittem, hogy egyszerűen csak elragad magával. Ha nem leszek elég óvatos – magyarázta Perrin.

A farkas maga a béke, felelte Zabolátlan.

– Igen – bólintott az ifjú, és a tenyerét a farkas fejére tette. – Értem.

Ilyen volt hát Zabolátlan egyensúlya. Más úton járt, mint Elyas. Perrin maga a saját útján haladt. Különbözött tőlük. Megértette. Mindez persze nem jelentette azt, hogy ne került volna veszélybe, ha hagyja, hogy elragadja a haragja. Ekkor azonban megtalálta a megértéshez szükséges utolsó apró darabkát is. Megtalálta önmagát. Teljesen.

Köszönöm! gondolta. Ifjú Bikát, a farkast és Perrint, az embert mutatta Zabolátlannak. Egymás mellett álltak egy hegy tetején. Azonos volt az illatuk. Minden erejét beleadva elküldte ezt a képet a nagyvilágba. Zabolátlanhoz és a közeli farkasokhoz. Mindenkihez, aki hajlandó volt odafigyelni rá.

Köszönöm.

– Dovie'andi se tovya sagain – jelentette ki Olver, és eldobta a kockákat. Azok végiggördültek a sátor vászonpadlóján. Meglátva az eredményt, a fiú elmosolyodott. Csupa fekete pötty, egyetlen kígyózó vonal vagy háromszög nélkül. Igazi szerencsés dobás.

Olver továbblépett a bábujával a Kígyók és rókák játék szövettábláján. Ezt még az apja csinálta neki. A fiú szíve minden egyes alkalommal megsajdult, amikor a táblára pillantott. Olyankor eszébe jutott az apja. Összeszorította a száját, és nem engedett a fájdalomnak. A harcosok nem sírnak. Ezenfelül egy napon majd megtalálja azt a shaidót, aki megölte. És akkor majd eljön az elégtétel pillanata.

Egy férfi pontosan így viselkedik, ha egyszer beállt a harcosok közé. Úgy vélte, hogy számíthat Mat segítségére, ha a barátja egyszer végre túljut ezen a sok hercehurcán az Utolsó Csata miatt. Addigra már igencsak az ő adósa lesz. Nemcsak azért a rengeteg időért tartozik neki, amit Olver Mat személyes futárjaként töltött, hanem azért is, amit elmondott neki a kígyókról és a rókákról.

Talmanes egy székben ült mellette. A nyugodt fickó egy könyvet olvasott. Nem igazán figyelt oda a játékra. Vele nem volt olyan jó játszani, mint Noallel vagy Thommal. Ugyanakkor persze Talmanest nem is azért küldték ide, hogy szórakoztassa őt, hanem inkább azért, hogy vigyázzon rá.

Mat nem akarta, hogy ő tudja, hogy két társával együtt a Ghenjei-toronyba indult. És jól kihagyta őt. Ő azonban nem volt ostoba fajankó. Tudta, hogy mire készülnek a többiek. Nem is haragudott rájuk. Nem nagyon. Noal nagyon is jó választás volt. Ha pedig Mat csak két társát vihette, hát… Noal jobban tudott harcolni, mint ő. Világos, hogy neki kellett mennie.

Legközelebb azonban ő dönti el, hogy ki mehet. Mat uraság pedig jobban teszi, ha jól viselkedik, különben őt hagyják itthon!

– Te jössz, Talmanes! – szólalt meg.

A férfi morgott valamit, előrehajolt és eldobott egy maréknyi kockát. Még csak fel sem nézett a könyvéből. A maga módján amúgy nagyon derék cimbora volt. Mondjuk lehetett volna egy kicsit közvetlenebb is. Olver semmiképpen nem őt választotta volna, ha italozással és a felszolgálólányok hajkurászásával akarja tölteni az éjszakát. Majd ha már elég idős lesz ahhoz, hogy italozzon és felszolgálólányokat kergessen. Úgy vélte, hogy ezzel még legalább egy évet kell várnia.

Elmozdította a kígyókat és a rókákat. Begyűjtötte a kockákat, és felkészült a dobásra. Mostanra már mindent értett. Összeállt a kép. Rengeteg shaidó járt a nagyvilágban. Egyszerűen el sem tudta volna képzelni, hogyan választhatná ki közülük a szülei gyilkosát. Az aelfinnek azonban meg tudják válaszolni a kérdéseket. Hallotta, ahogy Mat erről beszélt. Akkor majd ő tudni fogja az igazat, és már egyebet sem kell tennie, mint hogy megtalálja a gyilkost. Egyszerű, mint a lovaglás. Addig is azonban szorgalmasan kell edzenie a vörösökkel, hogy majd az igazság pillanatában felkészült legyen, és megtehesse azt, amit meg kellett tennie.

Eldobta a kockákat. Újabb telitalálat. Elmosolyodott és a bábuja továbbmozgott a tábla közepe felé. Igazából nem is figyelt oda. Arról a napról álmodozott, amikor majd eljön a bosszúállás pillanata. Ahogy annak lennie kell.

Még egy kockányit lépett a bábuval, aztán megdermedt.

A bábu a tábla kellős közepén állt.

– Nyertem! – kiáltott fel.

Talmanes felpillantott. Kivette a pipát a szájából. Megfordult és végignézett a táblán.

– Égjek meg a Fényben! – morogta. – Biztos elszámoltuk magunkat, vagy…

– Elszámoltuk magunkat?

– Hát, szóval… – dadogta Talmanes zavartan. – Hiszen nem nyerhetsz! Ezt a játékot nem lehet megnyerni! Lehetetlen!

Micsoda ostobaság! Már miért játszanának egy olyan játékot, amit nem lehet megnyerni? A fiú elmosolyodott és a táblára pillantott. A kígyóknak és a rókáknak csupán egyetlen dobás hiányzott ahhoz, hogy elkapják a bábuját, és akkor ő veszített volna. Most azonban sikerült bejárnia a teljes utat a külső gyűrűig és vissza. Ő győzött.

Mondjuk éppen ideje volt. Már kezdte azt hinni, hogy sohasem fog sikerülni.

Felállt és kinyújtóztatta a lábát. Talmanes feltápászkodott a székből, és a fejét vakargatva leguggolt a tábla mellé. A pipájából lusta füstoszlop emelkedett kavarogva a magasba.

– Remélem, hogy Mat nemsokára visszaér! – nézett rá Olver.

– Egész biztosan így lesz – felelte Talmanes. – Már nem tart sokáig, hogy elvégezze azt, amivel a királynő megbízta.

Olvert ugyanis ezzel a hazugsággal próbálták beetetni. Azzal kábították, hogy Mat, Thom és Noal a királynő megbízatásából indult el egy titkos útra. De Mat ezzel csak még inkább elmélyítette a gödröt, amibe beleesett. Komolyan. Mat néha annyira kibírhatatlan tudott lenni. Úgy viselkedett, mintha ő nem is tudna vigyázni magára.

A fiú megcsóválta a fejét, aztán átsietett a sátor túlsó felébe. Itt már halomban álltak a Mat visszatérésére váró papírok. Két iromány között észrevett valami érdekeset. A vörös folt úgy ragyogott, mint a kiömlött vér. Megragadta a papirost, és az iratok közül előhúzott egy igencsak kopott levelet. Az összehajtott irományt viasszal zárták le.

Olver elkomorodott, amikor megforgatta kezében a levelet. Emlékezett, hogy Mat állandóan magával cipelte. De akkor miért nem nyitotta ki? Hogy lehetett ennyire udvariatlan? Setalle igen komoly erőfeszítéseket tett azért, hogy illemre nevelje őt. A nagy része persze zöldség volt. Olver alig értett meg belőle valamit, ám mégis lelkesen bólogatott, mert így az asszonyság megengedte, hogy hozzá bújjon. Mindezek ellenére azért azzal ő is tisztában volt, hogy a leveleket fel kell bontani, hogy aztán az ember udvarias választ küldhessen a feladójuknak.

Még egyszer megforgatta a papirost, aztán megvonta a vállát és feltörte a pecsétet. Végül is ő volt Mat személyes hírnöke. Hivatalosan is kinevezték erre a beosztásra. Mondjuk nem csoda, hogy Mat néha elfeledkezett a dolgokról. Olyankor rá várt a feladat, hogy gondoskodjon a fiatalemberről. Most, hogy Lopin már nem volt itt velük, még jobban oda kellett figyelni Matre. Éppen ezt volt az egyik oka annak, hogy ő a vörösök táborában maradt. Pontosan tudta, hogy Matnek igen komoly nehézségei lennének nélküle.

Széthajtogatta a papirost és a belsejéből elővett egy apró, kemény papírdarabot. Összehúzott szemöldökkel megpróbálta kibetűzni a szavakat. Elsősorban Setallének köszönhetően már egészen jól ment az olvasás. Néhány szó azonban még így is igen komoly kihívásnak bizonyult. Végül megvakarta a fejét.

– Talmanes! – kiáltotta. – Lehet, hogy ezt neked is el kellene olvasnod.

– Már micsodát? – csodálkozott a férfi, és felnézett a tábláról. – Na még ilyet! Olver, mégis mit műveltél? Nem lett volna szabad kinyitni.

Felpattant és odalépett, hogy kikapja a papírt a fiú mancsából.

– De hát…! – tiltakozott a fiú.

– Mat nagyúr nem nyitotta ki! – figyelmeztette Talmanes szemrehányóan. – Tudta, hogy ez a levél belökne minket a Fehér Torony örvényeibe. Hosszú heteken át kibírta! Erre te mit műveltél? De talán vissza tudjuk dugni valahogy…

– Talmanes! – vágott Olver a főtiszt szavába. – Azt hiszem, nagyon fontos.

A férfi habozni látszott. Egy pillanatig bizonytalanul állt, aztán úgy fordította a levelet, hogy több fény essen a szövegre. Sietve elolvasta. Pont úgy állt a sátorban, mint egy kisgyerek, aki ételt lopott az utcai árus kordéjából, és most sietve a szájába tömi a zsákmányát, mielőtt bárki is felfedezhetné.

Aztán halkan káromkodni kezdett. Újra elolvasta a levelet, és ekkor már hangosan szitkozódott. Felkapta a falnak támasztott kardját, és kirohant a sátorból. A levél a földre hullott.

Olver mellé térdelt, és újra elolvasta. Most már hangosan. Azokat a szavakat is, amelyek elsőre nem mentek.

Matrim,

Ha kinyitottad ezt a levelet, akkor ez azt jelenti, hogy meghaltam. Arra készültem, hogy egyetlen nap leforgása alatt visszatérek és felmentelek az esküd alól. A következő rám váró feladat azonban igen komoly következményekkel járhat, és felettébb nagy az esélye annak, hogy nem maradok életben. Nem tehettem meg, hogy ne hagyjak hátra valakit, aki képes elvégezni ezt a feladatot.

Szerencsére azonban legalább egy olyan dolog létezik veled kapcsolatban, amire fenntartások nélkül számíthatok. Az elképesztő kotnyelességed. Úgy vélem, hogy néhány napon keresztül képes voltál ellenállni és nem nyitottad ki a levelet. Ennyi idő éppen elég lesz ahhoz, hogy visszatérjek, ha minden rendben ment. Ha az nem történt meg, akkor rád vár a feladat.

Caemlynben is van egy Átjárókapu. Őrzik, elbarikádozták, és azt gondolják róla, hogy biztonságos. De nem az.

Az Átjárókon keresztül az árnyfattyak iszonyatos serege közeledik Caemlyn felé. Nem tudom, hogy pontosan mikor indultak el, de még van idő arra, hogy megállítsátok őket. Járulj a királynő elé és győzd meg, hogy pusztítsátok el az Átjárókaput! Ez igenis lehetséges. Semmit sem ér, ha csak egyszerűen befalazzák. Ha nem tudjátok elpusztítani, akkor a királynő a teljes seregével vonuljon fel elé és őrizze a kijáratot!

Ha mindez nem történik meg, akkor Caemlynre pusztulás vár, mielőtt véget érne ez a hónap.

Üdvözlettel

Verin Mathwin

Olver megvakarta az állát. Mi lehetett az az Átjárókapu? Mintha egyszer hallotta volna, hogy Mat és Thom ilyesmiről beszéltek. Fogta a levelet, és kisétált a sátorból.

Talmanes a sátor előtt állt. Kelet felé nézett. Caemlyn irányába. A város fölött mintha vörös pára lebegett volna. Az izzás lényegesen fényesebbnek tűnt, mint az előző éjszakák során.

– A Fény legyen hozzánk irgalmas! – suttogta Talmanes. – Tűz van. Ég a város.

Megrázta a fejét, mintha csak megpróbált volna magához térni. Hangosan üvölteni kezdett.

– Fegyverbe! Trallokok Caemlynben! Kitört a harc a városban! Fegyverbe, emberek! Égjek meg a Fényben, be kell mennünk, hogy kimentsük azokat a sárkányokat! Ha az Árnyfattyak kezébe kerülnek, akkor nekünk végünk!

Olver tágra nyílt szemmel a kezében tartott levélre pillantott. Trallokok Caemlynben? Ez pont olyan lett volna, mintha shaidók Cairhienben. Vagyis inkább sokkal rosszabb.

Megpördült és visszarohant Mat sátrába. Megbotlott egy szőnyegben, de már ott is térdelt az ágya mellett. Megrántotta a matrac egyik oldalán a varrást. A gyapjú azonnal kiömlött a résen. Belenyúlt, kotorászni kezdett, majd előhúzta azt a hosszú kést, amit korábban a matracba rejtett. A kés erős bőrtokban rejtőzött. Akkor szerezte Bergevintől, a vörösök egyik szállásmesterétől, amikor a férfi nem figyelt oda.

Cairhien után megfogadta magának, hogy soha többé nem fog gyáván viselkedni. Két kézzel megszorította a hosszú penge markolatát. A bütykei elfehéredtek az erőfeszítéstől, aztán kirohant a sátorból.

Eljött a küzdelem ideje.

Barriga tántorogva megpróbált keresztülmászni egy kidőlt fa törzsén. A fejéről vér csöpögött a földre. A sötét foltokkal borított csalánok valósággal magukba szívták a vörös folyadékot. Mintha csak a férfi életerején élősködtek volna. Barriga remegő kézzel megérintette a homlokát. A vér már átáztatta a kötést.

Nem állhatok meg. Nincs rá időm. Nagy nehezen feltápászkodott, és sietve átvergődött a megbarnult fűrészfoglevél-bokrok között. Igyekezett nem is törődni a növények fekete foltjaival. Ez már a Fertő. Már a Fertőben járt. De hát mi mást tehetett volna? A déli területeket lerohanták a trallokok. Az összes torony elesett. Egész Kandor elesett. A férfi megtántorodott és a földre zuhant. Halkan feljajdult, miközben arrébb gördült. Két alacsony hegy között egy völgyben próbált továbbhaladni. Északra járt a Heeth-toronytól. Díszes ruháját, a drága bársonyból készült kabátot és mellényt is igencsak megviselte a menekülés. Vér borította a tépett szövetet. A férfi bűzlött a füsttől, és amikor becsukta a szemét, akkor újra látta a trallokokat. Ahogy lerohanták a karavánját, ahogy legyilkolták a szolgáit és a katonáit.

Mind meghaltak. Thum, Yang… Mind a ketten elestek. A Fényre, mindenki halott!

Barriga megborzongott. Hogy történhetett ez az egész? Hiszen ő csak egy kereskedő volt. Meg kellett volna fogadnom azt, amit Rebek mondott, gondolta. A Heeth-toronyból füst szállt a magasba. Oda tartott a karavánjával. Hogy történhetett?

Nem állhatott meg. Tovább kellett mennie kelet felé. Át fog jutni Arafelbe. Lehetetlen, hogy a Határvidék többi királysága is elbukjon! Ugye lehetetlen?

Nagy nehezen felmászott a hegyoldalra. Megkapaszkodott az alacsony növésű fojtóinda erős hajtásaiban. Mintha csak férgeket markolászott volna. A szeme előtt lassan kezdett elhomályosodni a világ. Mire felért a hegy tetejére, már minden forgott körülötte. Újra a földre zuhant. A sebeit eltakaró kötés alól vér szivárgott.

Valami mozgott kicsit előbbre. Barriga pislogott. Talán csak a viharfelhőket látta. De nem. Három fekete és barna ruhát viselő, karcsú, kígyózó mozgású alak bukkant fel előtte. Myrddraalok!

De nem. Pislogni kezdett, hogy megszabaduljon a szemét elöntő könnyektől és vértől. Azok ott nem voltak myrddraalok. Három ember közeledett. Vörös kendővel takarták el az arcukat. Előrehajolva mozogtak, és gondosan szemmel tartották maguk előtt a tájat. Rövid lándzsájukat a hátukra erősítve viselték.

– A Fénynek legyen hála! – suttogta a férfi. – Aielek.

Éppen Andorban járt, amikor Rand al'Thor megérkezett oda. Mindenki tudta, hogy az aielek az Újjászületett Sárkány hívei. Megszelídítette őket.

Megmenekültem! Az egyik aiel odalépett Barriga mellé. Miért viselt vörös kendőt? Ez igencsak szokatlan volt. Az aiel üvegesen csillogó, komor tekintettel nézett a kalmárra. Amikor lehúzta a kendőjét, előbukkant szélesen vigyorgó szája.

Hegyesre csiszolták a fogait. Még szélesebben vigyorgott, amikor előhúzta a kést az övéből.

Az iszonyatos agyarakat megpillantva Barriga felhördült. Az aiel szemében boldog elégedettség villant, ahogy előbbre hajolt, hogy végezzen az emberrel. Hiszen ezek nem is aielek voltak! Hanem valami mások.

Valamilyen iszonyatos dolgok.

Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány nyugodtan ült az álmában. Hűvös, friss levegő öntötte el a tüdejét. A körülötte lebegő fehér felhők lágyan megérintették, megcsókolták a bőrét.

Ezen az éjszakán a hegyoldalból kiemelkedő lapos sziklatömb lett a trónusa. A felhők között odalent egy keskeny völgyre esett a tekintete. A valóságban nem létezett a hely, amit most maga előtt látott. Még csak az Álmok Világában sem. Azon a helyen, ahol megküzdött a Kitaszítottakkal, abban a birodalomban, amelyikről azt mondták, hogy annyira veszélyes.

Nem, most az egyik teljesen hétköznapi álmában járt. Mostanra már szilárdan uralta a saját álmait. Ezen a helyen béke várt rá. Itt gondolkozni is tudott. Gondosan megszőtt fonatok vigyáztak a biztonságára, miközben a teste Min mellett aludt az új táborukban. Merrilor mezején körülvette őket a határvidékiek hada.

Egwene is megérkezett. Komoly seregeket hozott. Rand készen állt a találkozásra. Számított rájuk.

Holnap reggel meghallhatják, hogy mit követel tőlük. Nem arról fog beszélni, hogy mit kell tenniük azért, hogy ne törje le a pecséteket. A pecséteket mindenképpen letöri, függetlenül attól, hogyan érvel ellene Egwene. Hát nem. A nagyvilág fejedelmeinek meg kell hallgatniuk, mit követel tőlük cserébe azért, hogy Shayol Ghulban megküzd majd a Sötét Nagyúrral.

Nem volt egészen biztos abban, hogy mit tesz majd, ha megtagadják a követeléseit. Persze nem valószínű, hogy komolyan ellenkezni fognak. Néha kifejezetten hasznos lehet, ha az emberről azt tartják, hogy kiszámíthatatlan.

Vett egy mély lélegzetet. Körülötte békesség honolt. Itt, az álmaiban zölden ragyogtak a hegyek. Olyanok voltak, amilyenre emlékezett. Valamikor abban a névtelen völgyben, a Ködhegység csúcsai között vette kezdetét egy utazás. Nem a legelső, és nem is az utolsó, de talán a legfontosabb. Az biztos, hogy az az út volt a legfájdalmasabb.

– Most pedig visszajöttem – suttogta. – Újra megváltoztam. Az ember állandóan változik.

Úgy érezte, hogy fontos volt visszatérnie ide, arra a helyre, ahol először nézett farkasszemet a belsejében lakozó gyilkossal. Arra a helyre, ahol először próbált meg elmenekülni mindazoktól, akiket maga mellett kellett volna tartania. Becsukta a szemét és élvezte a nyugalmat. A békességet. A harmóniát.

A távolban fájdalommal teli kiáltások hangzottak fel.

Rand kinyitotta a szemét. Hát ez meg mi a csuda lehetett? Felpattant és megpördült. Ezt a helyet az elméjével teremtette. Biztonságos és megközelíthetetlen volt. Lehetetlen, hogy…

Újra meghallotta a kiáltást. Messziről jött. Elkomorodott és felemelte az egyik kezét. A táj abban a pillanatban szertefoszlott. Mintha csak köddé vált volna. Randet körülölelte a sötétség.

Onnan jött, gondolta. A hosszú folyosót sötét faburkolat fedte. Ahogy elindult, hangosan dobogott a csizmája. Megzavarta a kiáltozás. Szertefoszlott a békesség. Valaki szenvedett. Valakinek szüksége volt rá.

Futni kezdett. Elérte a folyosó végén a sárgásbarna ajtót. A bejáratot mintha nem is vastag deszkából, hanem egy ősöreg fa bütykös, tarajos peremű gyökereiből ácsolták volna. Megragadta a kilincset. Ez is csak egy gyökérdarab volt. Feltépte az ajtót.

A túloldalon tökéletes, tiszta sötétség uralkodott. A fénynek halvány nyomát sem lelte. Mintha csak mélyen a föld gyomrában, egy barlangban állt volna. Ez a helyiség valósággal beszívta és megfojtotta a fényt. Innen jött a kiáltó hang. A rimánkodás csak egészen halkan hallatszott. Mintha a sötét a hangot is megpróbálta volna megfojtani.

Rand belépett a terembe. Elnyelte a sötétség. Úgy érezte, hogy valami megpróbálja kiszívni az életerőt a testéből. Mintha száz pióca tapadt volna az ereire. Ennek ellenére továbbment. Nem tudta megállapítani, hogy pontosan milyen irányból hallatszott a jajgatás, éppen ezért a fal mellett haladt tovább. Ujjai mintha csontot simítottak volna. A fal sima volt, de helyenként repedések tátongtak benne.

Felismerte, hogy egy kerek helyiségben jár. Mintha csak bejutott volna egy iszonyatos méretű koponya belsejébe.

Ott van! Egészen halvány fényt pillantott meg maga előtt. A fekete márványpadlón egyetlen magányos gyertya égett. Sietve elindult a fény irányába. Igen, tényleg volt ott valaki. A csontfehér fal aljában kuporgott. Az ezüsthajú nő vékony, fehér ruhát viselt.

Most már csak halkan zokogott. A sírás miatt az egész teste remegett. Amikor Rand odatérdelt mellé, mozdulatától megrezdült a gyertya fénye. Hogy jutott be ez a nő az álmába? Tényleg létezett, vagy csak az ő elméje hozta létre a képmását? A zokogó alak vállára tette a kezét.

A nő felpillantott. Kisírt szeme vörösen ragyogott és az arcát eltorzította a kín. Könnycseppek hullottak alá az álláról.

– Könyörgök! – zokogta. – Könyörgök! Végem van.

– Ki vagy te?

– De hát ismersz! – suttogta a nő, és megragadta Rand kezét. Valósággal belekapaszkodott. – Sajnálom! Annyira sajnálom! Nekem végem. Minden este újra és újra megnyúzza a lelkemet. Jaj, könyörgök! Legyen már vége!

A szeméből valósággal ömlött a könny.

– Nem tudom, ki vagy – szólalt meg Rand. – Én…

Ez a szempár. Ezek a csodálatos, rettenetes szemek. Az ifjú felhördült és elengedte a nő kezét. Nem ez volt a megfelelő arc. Mögötte a lelket viszont igenis felismerte.

– Mierin? Te meghaltál. Láttam, ahogy meghaltál!

A nő hevesen megrázta a fejét.

– Bárcsak meghaltam volna! Annyira jó volna. Könyörgök! Összezúzza a csontjaimat. Eltöri őket, mintha csak vékony ágak lennének, aztán hagyja, hogy szenvedjek. Utána Gyógyítani kezd, de csak annyira, hogy életben maradjak. Arra…

A nő elhallgatott, és a szeme tágra meredt a rémülettől.

– Mi az?

Az asszony arcán iszonyatos félelem tükröződött. Valósággal nekivetette magát a falnak.

– Ne! – tört elő torkából a tagolatlan kiáltás. – Itt jön! A minden férfi elméjében lakozó Árnyék! Az igazság gyilkosa! Ne!

Újra megpördült, és megpróbálta megragadni Rand karját. Valami ekkor azonban hátrarántotta. A fal meghasadt, és a nő belezuhant a sötétségbe.

Rand előreugrott. Megpróbálta megragadni, de már elkésett. A távolban talán még megpillantotta, mielőtt a nő eltűnt volna a mélyben tátongó sötétségben.

Rand dermedten bámult a mélységbe. A nyugalmat kereste, de nem találta. Ehelyett elfogta a gyűlölet, az aggodalom és… mintha csak az elméje mélyén egy vipera sziszegését hallotta volna… a vágyakozás. Az előbb Mierin Eronaile-lel beszélt. Azzal a nővel, akit valamikor Selene úrnőnek nevezett.

Akit a legtöbb ember mégsem ezen a néven ismert, hanem úgy hívta, ahogy a nő saját magát elnevezte. Lanfearnek.

Könyörtelen, száraz széllökés csapott le Lan arcára, ahogy a tekintete végigsiklott odalent, a megrontott tájon. A Tarwin-rés egy széles, sziklákkal borított hágó volt. Helyenként a Fertő jelét magukon viselő késfűcsomók nőttek. A környék valamikor Malkier része volt. Lan hazatért. Utoljára.

A rés túloldalán elképesztő mennyiségű trallok nyüzsgött. Sok ezren. Sok tízezren. Talán több százezren. Legkevesebb tízszer annyian lehettek, mint ahány harcost Lan maga mögé állított, miközben keresztülvonult a Határvidéken. Közönséges körülmények között az emberek megpróbálták megvédeni a rés innenső oldalát. Lan azonban nem védekezni jött.

Támadni fog. Malkier nevében száll majd harcba. Bal kéz felől lovasok közeledtek. A hadúr jobb oldalán az ifjú kandori Kaisel Noragama ült. Lan érzett valami különöset a messzeségben. Ez az érzés erővel töltötte el. Megváltozott a kötés. Megváltoztak az érzelmek.

Még mindig érezte Nynaeve-et. Az elméje mélyén ott ragyogott ez a csodálatos, odafigyelő és szenvedélyes nő. Igazából fájnia kellett volna annak a gondolatnak, hogy Lan halála pillanatában Nynaeve fog szenvedni, nem pedig valaki más. Ennek ellenére hihetetlenül erőssé tette az, hogy a felesége ennyire közel állt hozzá. Utoljára álltak így egymás mellett.

A forró szél túlságosan is száraz volt. Por és kiszáradt föld szagát hozta. Annyira égette Lan szemét, hogy Malkier királya kénytelen volt pislogni.

– Ez bizony így helyes – szólalt meg Kaisel.

– Micsoda? – kérdezte Lan.

– Az, hogy itt támadunk.

– Igen – bólintott Lan.

– Bátor döntés – folytatta elégedetten Kaisel. – Megmutatja az Árnyéknak, hogy nem hajtjuk le a fejünket. Nem hunyászkodunk meg. Ez itt a te országod, Mandragoran nagyúr.

Az én országom, gondolta Lan. Igen, valóban az volt. A lábával megnyomta Mandarb oldalát. A csatamén előbbre lépett.

– Al'Lan Mandragoran vagyok! – kiáltotta a férfi dacosan. – A Hét Torony ura, az Első Tüzek Falának védelmezője, az Ezer Tó kardjának harcosa! Valamikor Aan'alleinnek neveztek. Többé már nem vagyok az. Többé már nem vagyok egyedül. Rettegj tőlem, Árnyék! Rettegj tőlem és ismerj meg! Visszatértem azért, ami engem illet. Lehet, hogy föld nélküli király vagyok, de akkor is király vagyok!

Az utolsó szavakat mennydörgő erővel harsogta. A magasba tartotta a kardját. A háta mögül fültépő éljenzés dübörgött. Lan még egy utolsó, szeretettel teli, erőteljes gondolatot küldött Nynaeve irányába, aztán megsarkantyúzta Mandarbot. A paripa vágtatva megindult.

A hadsereg azonnal a nyomába szegődött. Csak lovasok kísérték. Kandori, arafeli, shienari és saldaeai lovasság. A legtöbben azért mégis csak a malkieriek voltak. Lan cseppet sem csodálkozott volna azon, ha a háta mögött ott vágtatott volna egykori királyságának összes olyan gyermeke, aki képes volt kardot emelni.

Harsány diadalkiáltással vágtáztak. Kardok és kopják hegye szegeződött az ellenségre. A patkók dobogása túlharsogta a mennydörgést. A torkukból előtörő kiáltás úgy zúgott, mint az óceán. Büszkeségük vakítóbban ragyogott a felkelő napnál. Tizenkétezer lovas lendült támadásra. Szembe velük legkevesebb százötvenezer trallok készült a roham fogadására.

Erre a dicső napra emlékezni fognak, gondolta a sereg élén vágtató Lan. Az Arany Daru utolsó vágtájára, Malkier bukására.

Ez hát a vég. Karddal a kézben vágtatnak bele.

És így az a nap fog felvirradni a világra, amikor meggyengül a Legeslegnagyobb börtöne. Meggyengül, akárcsak a rácsokat emelők karja. A Sötétség Nagyurának dicső köpenye újra megfullasztja minden dolgok Mintáját. Kinyújtva fejedelmi karját visszaköveteli magának mindazt, ami az övé. A lázadó nemzetekre balsors zúdul. Gyermekeik okkal zokognak majd. Nem lesz rajta kívül más. Csak azok maradnak meg, akik tekintetüket megfürösztették az Ő ragyogó fenségében.

Azon a napon, amikor az egyszemű Bolond bejárja a gyász csarnokait, amikor a férgek között az Első felemeli kezét, hogy kiszabadítsa Őt, a rombolót, akkor majd eljön a bukott Kovács diadalának utolsó pillanata is. Mert bizony elbukik a megtört Farkas. Ő, akit megismert a Halál. Bukik és felfalatik az Éjfél Tornyai által. A pusztulása pedig bizony félelemmel és bánattal tölti meg az emberek szívét. Megrendülve elgyengül az erejük.

Mindezek után pedig eljő majd az Esti Sötétség Nagyura. Elveszi a szemünket, hogy lelkünk meghajolhasson előtte. Elveszi a bőrünket, hogy húsunk Őt szolgálhassa. Elveszi az ajkunkat is, mert csakis az Ő dicsőségét zenghetjük. Akkor pediglen az Esti Sötétség Nagyura szembeszáll a megtört bajnokkal, és vérét ontván elhozza nekünk a mindennél csodálatosabb Sötétséget. Sikítsatok hát, Árnyék követői! Könyörögve kérjétek, hogy pusztulhassatok!

Részlet az Árnyékjövendölésekből

Itt ér véget az Idő Kerekének tizenharmadik könyve

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Toma-naptár (melyet Toma dur Ahmid dolgozott ki), hozzávetőlegesen két évszázaddal az utolsó férfi aes sedai halála után vált elterjedtté, és a dátumokat a Világtörés után (V.u.) számította. A trallok háborúkban olyan sok feljegyzés semmisült meg, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Gazari Tiam új naptár bevezetését javasolta, a világnak a trallok fenyegetéstől való feltételezetten végleges megszabadulását ünnepelendő. Azt ajánlotta, attól kezdve minden évet szabad évként (sz.é.) tartsanak számon. A Gazari kalendárium az utolsó trallok háború vége után húsz évvel már széles körű elfogadottságot mondhatott a magáénak. Sasszárny Artur megkísérelt új időszámítást bevezetni, a birodalma alapításától számítva (a.u., az alapítás után), de ezt ma már csak történészek ismerik és hivatkoznak rá nagy ritkán. Az egész földrészre kiterjedő pusztulással, tömeges halállal, az egységes birodalom szétdarabolódásával járó százéves háború után Uren din Jubai Szárnyaló Sirály, a tengeri nép tudósa egy negyedik naptárat dolgozott ki, melyet a taraboni Farede panarcha életbe is léptetett. A Farede időszámítás, amely a százéves háború önkényesen megválasztott végpontjától számítja az éveket, és az azóta eltelt időt újkornak nevezi (úk.), jelenleg is használatban van.

(Kiejtéskor mindig az aláhúzott szótagon van a hangsúly. Ha nincs aláhúzva egyik szótag sem, akkor a hangsúly az elsőre esik, mint a magyarban.)

a Barna ajah tanácsa: A Barna ajahot egyetlen aes sedai helyett egy tanács irányítja. A tanács jelenlegi feje a Fehér Toronyban Jesse Bilal, de többi tagja – illetve a lázadók Barnáinak tanácsát alkotó személyek neve – nem ismeretes.

a császárnő Fülei: Seanchan kémszervezet, amelynek tagjai ugyanúgy lehetnek egy nemes háztartásának tagjai, mint bankárok, kereskedők, még da'covalék is, ámbár so'jhinek csak nagy ritkán. A Fülek nem hajtanak végre akciókat, csupán figyelnek, szemlélnek, hallgatnak és jelentenek. Jelentéseiket alacsonyabb rangú Kezeknek küldik, akik mind őket, mind az Igazság Keresőit irányítják, és eldöntik, hogy utóbbiak a jelentések fényében milyen tetteket hajtsanak végre.

a Csend Lányai: A Fehér Torony több ezer éves történelme alatt többször is előfordult, hogy a valamilyen okból kitaszított nők nem tudták elfogadni sorsukat, és különböző csoportokat hoztak létre. Ezeknek a csoportoknak a többségét azonnal felfedezésük után szétverték, tagjaikat keményen megbüntették. Az utolsó ilyen csoport a magát a Csend Lányainak nevező volt (úk. 794-798). A csoport két beavatottból és az általuk összegyűjtött huszonhárom nőből állt, akiket ők képeztek ki. Mindannyiukat visszavitték a Fehér Toronyba, a huszonhárom nőből novíciát csináltak, de csak egyetlenegy vált később teljes jogú nővérré.

a Fa: Avendesora.

a Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek a seanchan hódítást megelőzően Amadorban, Amadicia fővárosában állt hatalmas erődje. Noha Amadiciának volt királya, valójában a Fény Gyermekei uralkodtak helyette.

a Fény Gyermekei, fénygyermekek: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar (lotér mantilár) a rendet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedaiokat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Központjuk Amadorban, Amadiciában volt, míg a seanchanok meg nem hódították azt, és ki nem szorították őket onnan. Miután főúrkapitányuk, Eamon Valda Galadedrid Damodred nevelőanyját, Morgase-t erőszakkal a magáévá tette, az ifjú egy párbajban levágta. Valda halála szakadást okozott a szervezeten belül: az egyik frakciót főúrkapitányként Galad Damodred vezeti, míg a vele szemben álló másik feje Rhadam Asunawa lett, a Fény Keze rend fővallatója. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: vallatók.

a Fény Keze: inkvizítorok.

a Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedaiokká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, az Esküpálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

a Hatalom háborúja: Az Árnyék háborúja.

a Házak Játéka: Daes Dae'mar.

a Hollók Tornya: Seanchan legfontosabb császári börtöne, amely a fővárosban, Seandarban található. Nemcsak foglyokat őriznek benne, de itt alakították ki az Igazság Keresőinek a főhadiszállását is. A toronyban a birodalom nemeseit őrzik, vallatják, és itt kerül sor a kivégzésekre is. Alapvető elvárás, hogy a vallatás és a kivégzés során egyetlen csepp nemesi vér sem hullhat a földre.

a Királynő Gárdája: Elit andori katonai egység. Békeidőben a feladatai közé tartozik a törvények betartatása és Andor nyugalmának megőrzése. A Gárda tagjai vörös egyenruhájukra csillogó fémvértet húznak, vállukra élénkvörös köpenyt erősítenek, fejüket csúcsos, szemellenzős sisak óvja. Tisztjeik aranyzsinóros mentéikről és aranyból vert oroszlánfej sarkantyúikról ismerhetők fel. A Királynő Gárdájába tartoznak a leányörökös személyes testőrségét alkotó nők is azóta, hogy előző kapitányukat, Doilin Mellart letartóztatták. E nők a Gárdában megszokottnál jóval díszesebb egyenruhát viselnek, beleértve a fehér tollakkal díszített széles karimájú kalapokat, a vörösre lakkozott mellvérteket, a fehérrel díszített sisakokat, és a csipkével szegett vállszalagokat, rajtuk Andor fehér oroszlánjával.

a Kő Szíve: Callandor.

a Kő Védelmezői: Tear elit katonai alakulata. Az alakulatba csak teariek jelentkezhetnek, a tisztek pedig szinte kivétel nélkül nemesek – általában kisebb házak szülöttei, vagy a nagyobb házak mellékágainak tagjai. A Védelmezők látják el a Kő Szíve nevű hatalmas erőd védelmét, ami Tear városában található, továbbá a város védelme és a rend fenntartása is feladataikat képezi. Háború idején a Védelmezők alkotják a hadsereg magvát. Egyenruhájuk arany-fekete ruhaujjal és fekete kézelővel ellátott fekete ruhából, mellpáncélból és karimás sisakból áll. A főkapitány három rövid, fehér tollat hord a sisakján, kézelőjén pedig három aranyfonat látható. A kapitányok két tollat és egy aranyfonatot, a hadnagyok egy fehér tollat és egy fekete fonatot viselnek. Az alhadnagyok egy rövid, fekete tollat, és egyszerű fehér kézelőt, a közlegények pedig arany-fekete kézelőt viselnek.

a Lándzsa Hajadonjai, Hajadonok: Far Dareis Mai.

a Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Paendrag Tanreall, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

a Remény Árulója: Ishamael.

a Sárkány Légiója: Nagyszámú katonai alakulat, amely csak gyalogosokból áll, és az Újjászületett Sárkány hűségére esküdött föl. Kiképzésüket Davram Bashere és Mat Cauthon közösen kidolgozott, és a szokásostól meglehetősen eltérő elgondolásai alapján végezték. Bár akadnak soraikban olyan önkéntesek is, akik egyenesen jelentkeztek a csapatoknál, a legtöbben úgy kerültek a Légióba, hogy a Fekete Torony minden területen igyekszik embereket toborozni, akik hajlandóak követni az Újjászületett Sárkányt, majd pedig kiszűri közülük azokat, akik el tudják sajátítani a fókuszálás tudományát. A jelentkezők többségét, akik erre nem képesek, Bashere kiképzőtáboraiba irányítják.

A Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, amelyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában.

a Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedaihoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Manapság, ha valaki veszélyezteti vagy fenyegeti a hozzá közel állókat, különösen, ha ok nélkül, azt mondják, „belebújt a Sárkány” vagy „Sárkány lett belőle”. Lásd még: A Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

a Szemfényvesztő: Sötét Úr.

a Tizenhármak Nagytanácsának Feje: A Fekete ajah vezetőjének neve. Jelenleg Alviarin Freidhent illeti ez a cím.

a Vér: A seanchan nemességet jelölő kifejezés. Négy osztálya különíthető el: a felső kettőbe tartoznak a főnemesek, az alsó kettőbe a nemesek. A főnemesek kezükön ujjnyi hosszúságúra növesztik a körmüket, hajukat pedig fejük mindkét oldalán leborotválják, csak középen hagynak egy csíkot – a férfiak keskenyebbet, mint a nők. A csík hosszát a divat határozza meg. Az alacsonyabb osztályba tartozó nemesek ugyancsak borotválják a fejüket, de nemcsak oldalt, hanem a tarkójukon is, a megmaradt üstököt viszont hosszúra növesztik (a férfiak általában a vállukig, a nők gyakran a derekukig) és befonják. A főnemesség – nagyúrnőnek és nagyúrnak szólítandó – legkiemelkedettebb tagjai mindkét kezükön a hüvelyk- és mutatóujj körmeit lakkozzák, míg az alacsonyabb rangú főnemesek csupán a mutatóujjuk körmét. A nemesség körében hasonló a helyzet: a legelőkelőbb nemesek kezük kis- és gyűrűsujján lakkozzák a körmüket, míg az alacsonyabb rangúaknak ez csupán a kisujj esetében engedélyezett. A császárnő és az uralkodói család tagjai egész fejüket leborotválják és minden körmüket lakkozzák. A Vér soraiba nem csupán születés, de érdemes tettek révén is fel lehet emelkedni; a Birodalomnak tett szolgálatokat vagy egyéb kiemelkedő cselekedeteket gyakran jutalmazzák ezen a módon.

a Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó, égbe nyúló magashegység; csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

a Vörös Kéz Bandája: Shen an Calhar.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, amely fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. A nyakörvet a damane viseli, a karkötőt a sul'dam. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen.

aelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes kígyószerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kérdését megválaszolni. Bármilyenek is legyenek ezek a kérdések, a válasz mindig pontos és igaz lesz, noha a legtöbb esetben felettébb ködös és nehezen kihüvelyezhető. Az Árnyékkal kapcsolatos kérdések – bár az aelfinnek ezekre is válaszolnak – roppant veszélyeket rejtenek magukban. Az aelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy hajdan Mayene-ben, manapság viszont már Tear Kövében lévő ter'angreal segítségével fel lehet keresni őket. Egyes hírek szerint a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az aelfinnek az Ősi Nyelvet használják, egyezményekre és megállapodásokra hivatkoznak, és minden esetben megkérdezik az őket felkeresőket, hogy van-e náluk vas, hangszer vagy tűzgyújtásra alkalmas eszköz. Lásd még: eelfinn.

aes sedai (ájz szedáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedaiok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymamakorú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. A kifejezést címként is használják, mint például „Sheriam sedai”, illetve különleges tisztelet jeleként a következő formában is: „Sheriam aes sedai”. Lásd még: ajah, Amyrlin-trón.

aiel háború (úk. 976-978.): Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (Far Aldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: Aiel-puszta.

aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másodfivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másodnagyanyának és másodnagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

aielek (ájílek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy fekete kendős aiel” szólás, amelyet olyan emberre használnak, aki erőszakosan viselkedik. Az aielek halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „Elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

ajah (ádzsah): Az aes sedaiok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedaiok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a trallok háborúk idején a csataajahnak is neveztek) mindig készen áll a Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedaiai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Lan Mandragoran (allan mendregoren): Egy őrző, akit köteléke Moiraine-hez fűzött. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai shan és az utolsó élő malkieri nagyúr, Nynaeve férje.

Alanna Mosvani (alanna moszváni): Egy a Zöld ajahba tartozó aes sedai.

Álmodó: képességek.

álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedaiok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek.

Altara: A Viharok tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Beslan, a Mitsobar-ház feje) a seanchan császárnő hűbérese, országa seanchan terület.

Alviarin Freidhen (Alviarin Frejdhen): Egy hivatalosan a Fehér ajahhoz, ám valójában a Feketéhez tartozó aes sedai; hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (amadícia): Egy a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye volt, akiknek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabbnak számított. Az ország jelenleg seanchan felségterület, a Fény Gyermekeit kiszorították onnan. Amadicia címere kék mezőben hatágú ezüstcsillag vörös bogáncson.

amyrlin (amerlín): Amyrlin-trón.

Amyrlin-trón (amerlín): (1) Az aes sedaiok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedaiok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin-trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedaiok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. Az Amyrlin-trón egyszerre minden ajahhoz tartozik, és egyikhez sem. (2) A trón, amelyen az aes sedaiok vezetője ül.

Amys (amísz): A Hideg Szikla-erőd tudós asszonya, egyben álomjáró. A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla-erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor (endór): Gazdag ország, amelyhez a Folyóköz is tartozik, s amely a Ködhegységtől egészen az Erinin-folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrell-folyóig terjed. Andor címere vörös alapon ágaskodó fehér oroszlán. Lásd még: leányörökös.

angreal (angriál): Igen ritka tárgy, amely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amennyire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A legendák korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman (árad domán): Ország az Aryth-óceán partján. Pillanatnyilag polgárháború dúl a területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra. Fővárosa Bandar Eban, ahol az ország minden részéből összezsúfolódott menekültek között súlyos élelmiszerhiány fenyeget. Az Arad Doman alapítása körüli időben nemesi címet szerzett családok – a „nemesen születettek” – általában megvetik a későbbi időkben soraik közé emelkedett újnemeseket. Az ország uralkodóját a nagy kereskedőcéhek fejeinek tanácsa, a szinte csupa női tagból álló Kereskedőtanács választja. Az uralkodónak – akinek élethosszig szól a megbízatása – azonban a nemesi osztályból kell származnia. Jogilag a király (vagy királynő) abszolút hatalommal bír, ám a Kereskedőtanács háromnegyedes többséggel letaszíthatja trónjáról. Arad Doman jelenlegi uralkodója Alsalam Saeed Almadar király, Almadar hercege, az Almadar-ház feje; azonban a hollétét sűrű homály fedi.

Arafel (arafel): A Határvidék egyik országa. Négy részre osztott címere két átlósan átellenes mezején vörös alapon három fehér rózsa, a másik kettőn fehér alapon három vörös rózsa látható.

Arany Daru: A hajdani határvidéki királyság, Malkier címere.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk, Shai'tan kiszabadul a börtönéből.

árnykopók: Rettenetes Öregember.

Artur Paendrag Tanreall (artur péendreg tanríal): Sasszárny Artur.

asha'man (asamen): (1) Az Ősi Nyelven: „őr” vagy „őrök”, de mindenképpen az igazság és hűség őre. (2) Azoknak a férfiaknak a neve, illetve rangja, akik az andorbeli Caemlyn közelében lévő Fekete Toronyba mentek, hogy megtanuljanak fókuszálni. Képzésük főleg azokra a formákra koncentrál, amelyekkel az Egyetlen Hatalmat fegyverként lehet használni. További eltérés a Fehér Toronyban használt módszerhez képest, hogy amint elsajátították a saidin használatát, minden munkát és feladatot az Egyetlen Hatalom segítségével kell elvégezniük. Az új jelentkezőket katonának hívják, és egyszerű fekete ruhát hordanak, magas nyakkal, andori divat szerint. Amikor tanulmányaiban eljut egy bizonyos fokra, a katonát avatottá emelik, és jogot szerez arra, hogy ruháján egy ezüst kitűzőt viseljen, amit Kardnak hívnak. Amikor végül az avatottat asha'manné léptetik elő, újabb kitűzőt kap, az aranyból készült sárkányformát, melyet a Karddal ellentétes oldalon viselnek. Bár a legtöbb asszony, még a feleségek is elmenekülnek, amikor kiderül, hogy választottjuk képes a fókuszálásra, jó néhány férfi házasságban él. Ők ugyanolyan kötelékkel kötik magukhoz a feleségüket, mint amilyet az aes sedaiok használnak őrzőik megkötésére. Ugyanezzel a kötelékkel elfogott aes sedaiokat is magukhoz kötöttek már egyes asha'manek. De az ellentettjére is találni példát: egyes aes sedaiok is kötöttek már magukhoz őrzőkként asha'maneket a szokásos módon. Az asha'manek vezetője jelenleg Mazrim Taim, aki M'Haelnek (az Ősi Nyelven: „vezérnek”) is hívatja magát.

Átokföld: A Shayol Ghul körüli kopár terület, a Nagy Fertőn túl.

Avendesora (avendeszóra): Az Ősi Nyelven: „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik a létét. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol található.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk. 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: aiel háború.

Aviendha (avienda): A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki tudós asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

az Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a legendák korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt. Egy olyan világra, ahol a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De ekkor minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyverként használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

az Árnyék: Sötét Úr.

az Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani, mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de szintén elkerülhetetlen. Az aes sedaiok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül előidéznének, a nővérek az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálták kiszűrni – egészen a legutóbbi időkig. Ugyanis egyre szaporodnak a bizonyítékok, amelyek alátámasztják: Rand al'Thor sikeresen megtisztította a saidint, és létrehozta a Fekete Tornyot, amelyben már tevékenykedik a Hatalom-használó férfiak új nemzedéke, akik asha'maneknek nevezik magukat.

az Éjfél Tornyai: Seanchan Imfaral nevű városában található tizenhárom csiszolatlan, fekete márványból épült erődítmény neve. Seanchan elfoglalása során itt működött a birodalom legjelentősebb katonai központja. Ezen a helyen került sor a Megszilárdítás utolsó csatájára is, amelyik során a hatalom végleg Sasszárny Artur leszármazottainak a kezébe került. Azóta nem állomásoznak katonák az erődökben. A legendák szerint válságos idők beköszöntével a császári család visszatér majd az Éjfél Tornyaiba, hogy „helyrehozzák azt, ami elromlott”.

az Éjszaka Pásztora: Sötét Úr.

az Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott korhoz tartozó korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a kor marad.

az Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik együtt vele. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül. A Keresők az alacsonyabb rangú Kezeknek jelentenek, akik mind őket, mind a Füleket irányítják. A Keresők legtöbbje azonban úgy érzi, hogy a Kezektől nem jut annyi információhoz, amennyi szükséges lenne. A Fülekkel ellentétben a Keresők kifejezetten aktív tevékenységet folytatnak. A da'covale Keresők vállára egy holló és egy torony rajzát tetoválják, de a Halottvirrasztó Gárda tagjaival ellentétben ők nem szívesen fedik fel mások előtt ezeket, mert azzal egyben le is lepleznék saját magukat.

az Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ezalatt sorra őrültek meg a férfi aes sedaiok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom, Százak Társasága.

az Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a legendák kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el ne tudna koptatni, nincs olyan tomboló tűz, amit a víz ki ne tudna oltani, a szél el ne tudna fújni.” Megjegyzendő, hogy amikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedaiok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalom-használók között is, az mára rég feledésbe merült.

Ba'alzamon (baálzamon): A trallokok nyelvén: „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve.

Baerlon (bérlon): Andori város a Caemlynből a Ködhegység bányáiba tartó út mentén.

Bain (béjn): Aiel nő a shaarad törzs Fekete Szikla klánjából. A Lándzsa Hajadonja.

Bair (béjr): Tudós asszony a shaarad aielek Haido klánjából, álomjáró.

Bayle Domon (béjl domon): A Permet kapitánya. Régiségeket gyűjt.

beavatottak: Aes sedainak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a nagykígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Bel Tine (bel tájn): Tavaszi fesztivál a Folyóközben. A tél végének, a vetés kihajtásának, az első bárányok születésének ünnepe.

Berelain sur Paendrag (bérelén szúr péjendrag): Mayene úrnője, a Fény kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron-ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát.

Birgitte Trahelion (bö'rgítte): Legendák és történetek aranyhajú hősnője, aki legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Sosem tévesztő ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Állandó kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Jelenleg Elayne Trakand andori királynő őrzője, a Királynő Gárdájának kapitánya.

cadin'sor (kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane Melaidhrin (kedszuén melájdhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai –, és Nynaeve, Elayne, valamint Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedaiának tartották. Bár még ez a három nő sem múlja felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Noha a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien (kájrien): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az aiel háborúban (úk. 976-978.) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalára szorult. Galldrian király meggyilkolása (úk. 998.) után trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás elmaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor (kalandór): A Kard, Amely Nem Kard; A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: sa'angreal, Tear Köve.

car'a'carn: Az Ősi Nyelven: a „főnökök főnöke”. Az aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad.

Cha Faile: (1) Az Ősi Nyelven: „a sólyom karma”. (2) Azokat az ifjú cairhiemeket és tearieket hívják így akik az aiel ji'e'toh szabályait követik, és hűséget fogadtak Faile ni Bashere t'Aybara úrnőnek. Titokban úrnőjük kémeiként és informátoraiként szolgálnak.

Chiad (csiad): Aiel nő, a Kőfolyó klán tagja, a goshienek törzséből, amelyik vérbosszút fogadott a shaarad aielek ellen. A Lándzsa Hajadonja.

Couladin (kúladin): A shaidó aielek Domai klánjához tartozó hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja. A Cairhien melletti csatában Mat Cauthon megölte.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesülésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor „kiégésnek” nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a „csendesítés” szót használják.

da'covale: (1) Az Ősi Nyelven: „az, akit birtokolnak” vagy „rabszolga”. (2) A seanchanok között a rabszolgák megnevezésére használják. A rabszolgaság intézménye eléggé különös módon fejlődött ki a seanchanok között, hiszen egy rabszolga jelentős hatalomra és pozícióra tehet szert, gyakran azok fölé kerülve, akik szabadon születtek. Mi több, az is lehetséges, hogy korábban nagy hatalmú személyeket da'covalevé süllyesztenek le. Lásd még: so'jhin.

Daes Dae'mar (daesz déjmar): A „Nagy Játék”, más néven „a Házak Játéka” értelmű kifejezés az Ősi Nyelven így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erényeknek ennek során a körmönfontság, a ház valódi céljainak sikeres álcázása, és a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése számítanak.

dai shan (dáj san): Határvidéki cím, azt jelenti, „koszorús hadúr”.

Dain Bornhald (déin bornhald): A Fény Gyermekei egy tisztje, Geofram Bornhald néhai úrkapitány fia.

damane (damání): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész Birodalomban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, aminek a jelentése: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: sul'dam.

Darlin Sisnera: Tear egyik nagyura, aki fellázadt az Újjászületett Sárkány ellen. Miután legyőzték, egy rövid ideig mint az Újjászületett Sárkány teari helytartója tevékenykedett, majd Tear első királyává választották.

Daved Hanlon: Egy Doilin Mellar néven is ismert árnybarát, akit Shiaine úrhölggyel, Chesmal Emryvel, Eldrith Jhondarral, Temaile Kinderode-dal, Falion Bhodával és Marillin Gemalphinnal fogtak el, akikkel együtt jelenleg Andor királyi palotájának tömlöcében raboskodik.

Davram Bashere (devrem basír): Saldaea seregeinek fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

der'morat: (1) Az Ősi Nyelven: „idomármester”. (2) A seanchanok között ez az előtag azokat jelöli, akik más idomárokat tanítanak, mint például a der'morat'raken szó esetében. Ezeknek az embereknek igen nagy tekintélyük és befolyásuk van a társadalomban. A legnagyobb megbecsülésnek a der'morat'sul'damok örvendenek, akik eléggé magas katonai rangot is kapnak. Lásd még: morat.

Dobraine (dobréjn), a Taborwin-házból (taborvin): Magas rangú cairhieni nemesúr, aki hisz abban, hogy az embernek be kell tartania az esküit. Kopott zubbonyán is látszik, hogy előszeretettel visel mellvértet.

Doilin Mellar: Daved Hanlon.

draghkar (dragkar): A Sötét Úr egyik teremtménye. Annak idején emberek eltorzításával hozták létre a faját. Termetes, denevérszárnyú embernek néz ki, de túl sápadt a bőre, és túl nagyok a szemei egy emberéhez képest. A draghkar dalával magához vonzza az áldozatát, elnyomva annak akaratát. Van egy mondás, miszerint: „A draghkar csókja a halál.” Nem harap, de csókjával először áldozata lelkét falja fel, majd az életét.

Easar (ízár) király a Togita-házból (togíta): Shienar királya. Címere fehér szarvasbika, amit a shienari szokás szerint egyben Shienar címerének is tartanak, a fekete sólyommal együtt.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számos különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét.

eelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes rókaszerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kívánságát teljesíteni egy bizonyos árért cserébe. Amennyiben a kívánságaival előálló személy nem hajlandó alkudozni az árról, úgy az eelfinnek szabják meg azt. Az ár legtöbb esetben az adott személy halála, de az eelfinnek ettől függetlenül mindig teljesítik a kívánságokat – igaz, többnyire nem olyan módon, ahogy azt az ember elvárná. Az eelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy Rhuideanban található ter'angreal segítségével fel lehetett keresni őket. Ezt a ter'angrealt utóbb Moiraine Damodred Cairhienbe vitte, ahol megsemmisítették. Egyes hírek szerint az eelfinnek a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az eelfinnek ugyanazt a – tűzzel, vassal és hangszerekkel kapcsolatos – három kérdést teszik fel, mint az aelfinnek.

Egwene al'Vere (egvén alvir): Emondmezőről, az Andorhoz tartozó Folyóközből származó fiatal nő. Aes sedai, jelenleg a Fehér Toronnyal szemben lázadók amyrlinje. Rendelkezik az Álmodás képességével.

Elaida do Avriny a'Roihan (elájda do avrini arojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg a Fehér Torony-béli aes sedaiok Amyrlin-trónja. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne (iléjn) a Trakand-házból (trakand): Morgase királynő lánya, Andor jelenlegi uralkodója, aes sedai. Rand al'Thor szerelme. Címere: aranyliliom.

Első Érvelő: A Fehér ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Ferane Neheran aes sedait illeti ez a cím. Ferane sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is.

Első Szövő: A Sárga ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Suna Dragand aes sedait illeti ez a cím. Suna sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is. A lázadó aes sedaiok között Romanda Cassin tölti be ezt a tisztet.

Első Választó: A Kék ajah vezetőjének neve. Az Első Választó neve jelenleg ismeretlen, ámbár többen úgy gyanítják, Lelaine Akashi tölti be ezt a tisztet.

Elyas Machera (ilájasz macsíra): Hajdani őrző, farkasfivér. Farkasneve Hosszú Fog.

enyész: myrddraal.

Faile (faíl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. A saldaeai Zarine Bashere, Davram Bashere lánya – választott neve; a hölgy jelenleg Faile ni Bashere t'Aybara néven Perrin Aybara felesége.

Far Dareis Mai (far darájz máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed.”) Az ilyen gyermeket nagyra értékelik, mert egy jóslat szerint egy Hajadon gyermeke egyesíti majd a törzseket és újra olyan nagy nemzetté teszi az aieleket, mint a legendák korában voltak.

Fehér Torony: Az aes sedaiok hatalmának központja és szíve, amely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

fehérköpenyek: A Fény Gyermekei.

Fertő: A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani.

Főírnok: A Szürke ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Serancha Colvine aes sedait illeti ez a cím.

gai'shain (dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „harcban békére kötelezett” a jelentése. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tettnek minősül. Csupán a tudós asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok.

Gaidal Cain (géjdál kéjn): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével együtt jelenik meg. Azt mondják, éppolyan csúf, mint amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába a szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Galad (galad): Galadedrid Damodred.

Galadedrid Damodred (galadedrid damodred) nagyúr: Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Taringail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere egy szárnyas ezüstkard, markolattal fölfelé.

Gareth Bryne (gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedaiok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne-ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gaul: Aiel férfi, a shaaradok Imran klánjának tagja és Shae'en M'taal, vagyis Kőkutya volt.

Gawyn (gavin), Trakand-házi (trakand): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Geofram Bornhald (dzsefram bornhald): A Fény Gyermekei néhai úrkapitánya.

Graendal (grendal): A Kitaszítottak egyike, egy hajdan Kamarile Maradim Nindar néven ismert híres aszkéta, aki a Kitaszítottak közül másodikként esküdött föl a Sötét Úr szolgálatára. Könyörtelen gyilkos, aki egyaránt felelős Aran'gar és Asmodean haláláért, valamint Mesaana pusztulásáért. E nőnemű Kitaszított jelenlegi állapotáról semmi biztos sem tudható.

hadori: Egészen addig, amíg a hazájukat, Malkiert el nem nyelte a Fertő, a felnőtt malkieri férfiak a hadori – egy fonott bőrszíj – segítségével kötötték össze vállig érő hajukat. Életükben nagyon fontos pillanatnak számított, amikor megengedték nekik, hogy először viseljék a hadorit. Ha egy fiúgyermek megkapta a kardját, és a fejére köthette a bőrszíjat, akkor már igazi férfinak számított. A hadori egyszerre jelképezte a felnőttek kötelességeit és azt, hogy valamennyien Malkier gyermekei. Lásd még: ki'sain.

Halottvirrasztó Gárda: A Seanchan Birodalom elit katonai alakulata, amelyben az emberek mellett ogierek is szolgálnak. Az emberek mind da'covalek, akiket kora gyermekkorukban választanak ki a császárnő szolgálatára. Vállukra gyakran tetováltatnak hollókat, hogy ezzel is jelezzék: ők a császárnő személyesen birtokolt da'covalei. Hírhedten kemények és vakmerőek. A Gárda ogier tagjai, akiket kertészeknek neveznek, nem számítanak da'covaleknek, de ugyanolyan hűségesen szolgálnak, mint emberi társaik, és ha lehet, még náluk is nagyobb félelem övezi őket. A Gárda tagjai – emberek és ogierek egyaránt – nemcsak készek feláldozni magukat a császárnő és az uralkodócsalád szolgálatában, de egyenesen azt vallják, hogy életük a császárnő tulajdona, aki tetszése szerint rendelkezhet vele. Egyenruhájuk, vértezetük és sisakjaik (már-már feketének tűnő) sötétzöld és vérvörös színekben pompáznak, pajzsaikat feketére lakkozzák, dárdáikra, kardjaikra és alabárdjaikra pedig fekete bojtot kötnek.

hamis Sárkány: Időnként egy-egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-336.), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308.), Davian (sz.é. 351.), Guaire Amalasan (sz.é. 939-943.) és Logain Ablar (úk. 997.) voltak.

Haral Luhhan: Folyóközi kovács, Emondmező falutanácsának tagja. Felesége, Alsbet, a nőkör tagja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a myrddraalokkal.

Hazugságok Atyja: Sötét Úr.

Herid Fel: Az Ok és oktalanság, valamint egyéb könyvek szerzője. Fel történelmet és filozófiát tanult – valamint oktatott – a Cairhieni Akadémián, míg egy napon darabokra szaggatva találták dolgozószobájában.

hossz: hosszmértékek
hosszmértékek: 10 hüvelyk = 3 kéz = 1 láb; 3 láb = 1 lépés; 2 lépés = 1 hossz; 1000 hossz = 1 mérföld.

Hurin (hjúrin): Shienari férfi, aki szaglás útján képes meghatározni, hol történt erőszakos cselekmény, és követni tudja a tettes nyomát. A hozzá hasonlókat „szaglászónak nevezik. A király igazságszolgáltatásának embere a shienari Fal Darában.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: az Egyetlen Hatalom.

Illian (illien): Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa. Címere sötétzöld alapon kilenc aranyméh.

Illuminátorok céhe: Céh, amely a tűzijáték készítésének titkát őrizte. A titok megtartásáért még gyilkolni is képesek voltak. Az illuminátorok uralkodók, néha pedig magas rangú nemesurak megrendelésére nagyszabású előadásokat rendeztek. Másoknak is árultak kisebb tűzijátékokat, ám arra mindig figyelmeztették az embereket, hogy tilos kibontani a petárdákat, és megnézni, mi van bennük, mert az hatalmas pusztítást idézne elő. A céhnek létezett székhelye Tanchicóban és Cairhienben is, de mára mindkettő elpusztult. A tanchicói céhtagokat, akik megpróbáltak ellenállni a seanchan inváziónak, da'covalevé tették, így hivatalosan maga a céh már nem létezik. Önálló illuminátorok mindazonáltal találhatóak még a seanchanok uralta területeken kívül, és általában azon munkálkodnak, hogy a céh neve ne merüljön feledésbe.

Imfaral: Seanchan hatodik legnagyobb városa. A Seandartól északnyugatra fekvő város ad otthont az Éjfél Tornyainak.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egyik szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutatják az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény Keze rendjének nevezik magukat, a kéznek, amely előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Ishamael (isáméel): Az Ősi Nyelven: „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedaiok vezetője volt, akik az Árnyék háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét.

Jain Charin (dzséin csarin): Kósza Jain.

Jaret Byar (dzsaret bájar): A Fény Gyermekei egy tisztje.

javasasszony: (1) Egyes vidékek falvaiban a nőkör által választott asszony, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a nőkör a falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. (2) Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzelékkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az Ebou Dar-i javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Az Ősi Nyelven: „tisztesség”, „becsület”, illetve „ragaszkodás a becsülethez” értelmű kifejezés. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik.

Juilin Sandar (dzsujlín szandár): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz. A hozzá legkevésbé illő asszonyba szerelmes.

kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Nap Ünnepét (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor). A hónapok neveit (taisham, jumara, saban, aine, adar, savén, amadaine, tammaz, maighdal, choren, shaldine, nesan és danu) a hivatalos iratokon kívül ritkán, közemberek pedig szinte sosem használják.

Kandor (kándor): A Határvidék egyik országa. Címere halványzöld alapon ágaskodó, vörös ló.

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, amellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a különálló áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, amelyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, amelyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai.

kapitánytábornok: A Zöld ajah fejének címe. A Fehér Toronyban jelenleg Adelorna Bastine birtokolja ezt a címet, a lázadó aes sedaiok között pedig Myrelle Berengari.

Karaethon-ciklus (karíaton): A Sárkány Próféciái.

kardnagyherceg: Andor mindenkori királynője legidősebb fivérének címe, akit gyermekkorától kezdve úgy képeznek, hogy majd vezethesse a királynő hadseregét a háborúban, illetve a tanácsadója legyen békében. Ha a királynőnek nem éri meg fivére a felnőttkort, vagy az utolsó is meghal, kijelöl valakit a pozícióra.

képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás (a jövőbeli események nagyobb vonalakban való feltárásának képessége) például csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is.

ki'sain: Az egykori malkieri királyságban a felnőtt nők minden reggel parányi, színes pöttyöt festettek a homlokukra. Ezzel erősítették meg a fogadalmukat, hogy fiaikat az Árnyék elleni elszánt küzdelemre nevelik. Az eskü nem jelentette azt, hogy minden fiúgyermekből harcos lesz, abban viszont senki sem kételkedhetett, hogy a gyermekek életük minden napján, a rendelkezésükre álló összes eszközzel szembeszállnak az Árnyékkal. Hasonlóan a hadorihoz, a ki'sain is fontos jelképnek számított. Viselője a színes pöttyel nyilvánította ki, hogy a malkieri nemzet tagja. Abban is a hadorihoz hasonlított, hogy először a felnőttkor küszöbét átlépve lehetett viselni. A ki'sain sok mindent elárult arról a nőről, akinek a homlokát ékesítette: a hajadonok kék pöttyöt viseltek, a piros szín a férjes asszonyok kiváltsága volt, fehér jelet az özvegyek hordtak. Az elhunyt nők homlokára mind a három színt felfestették, függetlenül attól, hogy életük során megházasodtak-e.

Kígyók és rókák: Igen népszerű játék, amely közkedveltségnek örvend a gyermekek között, amíg azok elég érettekké nem válnak ahhoz, hogy ráébredjenek: a játék csak akkor nyerhető meg, ha a játékos megszegi a szabályait. Magát a játékot egy táblán játsszák, amelyet különféle irányokba mutató nyilak hálóznak be. Tartozik még hozzá tíz háromszögletű jellel díszített korong a rókák, és tíz hullámvonallal díszített a kígyók jelzésére. Minden játszma a „Bátorság erősítsen, tűz vakítson, zene kápráztasson, vas összekössön!” mondással veszi kezdetét, miközben a játékos kezével egy hullámvonallal áthúzott háromszöget rajzol a levegőbe. A játékosok – pontosabban a kígyók és a rókák – mozgását kockadobásokkal határozzák meg. Amennyiben egy rókát vagy kígyót jelképező korong a játékoséra lép, ő kiesik a játékból és mindig ez történik, ha a szabályokat betartják.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedaiai közé tartozó Hatalom-használó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz, aki cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (eginor), Asmodean (ezmódián), Balthamel (bálthamel), Be'lal (belál), Demandred (dimandred), Graendal (grendal), Ishamael (isáméel), Lanfear (lenfír), Mesaana (meszána), Moghedien (mogédien), Rahvin (rávin), Sammael (szaméel) és Semirhage (szemirhág) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használják őket. A Kitaszítottak (akik önmagukat Kiválasztottaknak nevezik) közül többen is meghaltak, amióta kiszabadultak börtönükből. Ez utóbbiak közül páran azonban új testben ismét járják a világot.

kolompárok: tuatha'anok.

korcsipke: A korminta másik neve.

korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Korok Csipkéje: Nagy Minta.

Kósza Jain (dzséin): Az északi földek hőse, aki számos vidéket bejárt, messze földekre utazott, és rengeteg kalandban volt része. Több könyvet is írt, de még többnek és számtalan történetnek volt az alanya. Ú.k. 994-ben tűnt el, miután éppen visszatért egy, a Nagy Fertőbe tett utazásról, melynek során egyesek szerint egészen Shayol Ghulig eljutott.

Kőkutyák: Aiel harcostársaságok.

Kötögetőkör: A Vérség vezetői. Mivel a Vérség egyetlen tagja sem tudta, hogy az aes sedaiok milyen szabályok szerint alakítják ki a belső hierarchiájukat – ezt a tudást csak az utolsó próbán túljutottaknak tanítják meg –, a Kötögetőkörben nem az Egyetlen Hatalomban való erő, hanem a kor számít a rangsor eldöntésénél. A Kötögetőkör így mindig az Ebou Darban található tizenhárom legidősebb nőből áll, akiket a Legöregebb vezet. Amikor elköltöznek Ebou Darból, le kell mondaniuk, de addig olyan hatalmuk van a Vérség tagjai fölött, amilyet minden Amyrlin-trón megirigyelhetne.

krónikák őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól.

Kutatás: (1) Annak a képességnek a neve, amellyel az Egyetlen Hatalmat arra lehet használni, hogy valakinek a betegségeit és testi állapotát határozzák meg. (2) Elveszett képesség, amellyel lehetséges volt az Egyetlen Hatalmat arra használni, hogy a földben rejlő nagyobb fémteléreket megtalálják.

Laman (léman): Cairhien egykori királya a Damodred-házból, aki az aiel háborúban veszítette el a trónját. Lásd még: Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lemgvín dórn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája Morgase-nek.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: „az Éj Leánya”. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Sárkány.

Leane Sharif (liáne saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a krónikák őre. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította, most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

legendák kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedaiok olyan csodákra voltak képesek, amelyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő Kereke.

Legfőbb: A Piros ajah vezetőjének neve. Jelenleg Tsutama Rath aes sedait illeti ez a cím.

Levélrothasztó: Sötét Úr.

Lews Therin Telamon (lúz terin telamon): A Sárkány, más néven Rokonirtó.

Lini (lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek, még előbb pedig Morgase anyjának a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer, de nem képes elfogadni, hogy egykori neveltjei már felnőttek.

Logain Ablar (logén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedaiok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedaiok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Alighanem Caemlynbe ment, hogy beálljon az asha'manek közé. Lásd még: hamis Sárkány.

Loial (lojal): Egy Shangtai steddingi ogier.

Luc (luk) nagyúr a Mantear-házból (mantiar): Tigraine bátyja, aki húga trónra lépésekor eredetileg betöltötte volna a kardnagyhercegi címet. A Nagy Fertőben való eltűnése (úk. 971.) és Tigraine későbbi eltűnése sokak szerint összefügg egymással. Luc nagyúr címerét egy makk díszítette.

Malkier (malkír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében aranydaru szárnyalt.

Mandarb (mandarb): Az Ősi Nyelven: „Penge”; Lan Mandragoran hátasának neve.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren volt. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

marath'damane (marathda'mani): Az Ősi Nyelven: „akiket pórázra kell kötni”. Ezt a kifejezést a seanchanok használják az olyan fókuszálni képes nőkre, akiket még nem sikerült elfogniuk és nyakörvet tenni rájuk. Lásd még: damane, a'dam.

Martyn Tallanvor (martín tallanvor): Az andori Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti a királynőjét, mint az életét és becsületét.

Masema Dagar (maszíma): Néhai próféta.

Második Szövetség: Tíz Nemzet Szövetsége.

Mat (met): Matrim Cauthon.

Matrim Cauthon (metrim kauton): Emondmezőről, az andori Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren, és igen szerencsés.

Mayene (majen): Városállam a Viharok tengere mellett, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene jelenlegi uralkodója Berelain, Mayene úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim (mazrim taím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, sőt: a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti.

Megszilárdítás: Amikor Sasszárny Artur seregei partra szálltak Seanchanban, egymással marakodó népeket találtak, akik felett gyakran aes sedaiok uralkodtak. Mivel ott nem létezett semmilyen megfelelője a Fehér Toronynak, az aes sedaiok önös céljaikat kergették, egymás és mások ellen szervezkedve. Ezek a feltételek tették lehetővé, hogy a keletről jött seregek nekiáilhassanak az egész földrész meghódításának, amely mintegy kilencszáz évig tartott. Ezt a folyamatot nevezik Megszilárdításnak.

Melaine (meléjn): Tudós asszony a goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás-erőd házúrnőjének asszonytársa.

mera'din: Az Ősi Nyelven: „Árvák”. A kifejezést azokra az aielekre alkalmazzák, akik elhagyták törzsüket és klánjukat, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz, mert nem tudták elfogadni, hogy Rand al'Thor, egy vízföldi lenne a car'a'carn, vagy visszautasították az aiel népek történetéről szóló kinyilatkoztatásait. Mivel az aielek között a törzs és klán elhagyása a legnagyobb bűnnek számít, még a shaidók is csak vonakodva fogadták be őket, ezért alakították ki ezt a szervezetet maguknak.

mérföld: hosszmértékek.

Min Farshaw (min farsó): Fiatal nő, Rand al'Thor kedvese. Olvasni tud a látomásokból, amelyeket időnként az emberek körül lát.

Moiraine Damodred (muarén damodred): A Kék ajahhoz tartozó cairhieni aes sedai. Régóta halottként tartják számon, ám Thom Merrilin birtokában van egy neki tulajdonított levél, a következő szöveggel:

Legdrágább Thom!

Annyi mindent szeretnék írni neked, a szívemből szóló, szép szavakat, de nem tehettem, mert tudtam, hogy nem tehetem, és most már amúgy sincs elég időm. Sok mindent nem mondhatok el neked, mert csak bajt zúdítanék vele mindannyiunk fejére, de amit elmondhatok, azt el is mondom. Figyelj jól, mit írok! Nemsokára lemegyek a dokkokhoz, és megküzdök Lanfearrel. Hogy honnan tudom? Ez nem az én titkom; érd be annyival, hogy tudom, és hogy ez a tudás igazolja talán majd a mondanivalóm további részét is.

Mikor ezt megkapod, azt fogják mondani, hogy meghaltam. Mindenki azt hiszi majd. Pedig nem haltam meg, és lehet, hogy megérem kijelölt éveimet. Az is lehet, hogy te és Mat Cauthon, és még egy ember, egy férfi, akit nem ismerek, megpróbáltok majd megmenteni. Lehet, mondom, mert az is lehet, hogy nem tudtok, vagy nem akartok, és az is lehet, hogy Mat visszautasítja, hogy segítsen. Nem kedvel annyira, mint érzésem szerint te, és amúgy is megvolna rá a maga oka, amit nyilvánvalóan elég megalapozottnak hisz. De ha megpróbálod, akkor is csak te jöhetsz, Mat, és még egy ember. Ha többen jöttök, mind meghalunk. Ha kevesebben jöttök, mind meghalunk. De még ha csak Mattel és egy másikkal jössz, akkor is lehet, hogy meghalunk. Láttam, hogy megpróbáltátok, és meghaltok, csak az egyikőtök, vagy ketten, vagy mind a hárman. Láttam, hogy én is meghalok. És láttam, hogy mindannyian életben maradunk, de halálunkig foglyok leszünk.

Ha azonban mégis megpróbálnál megmenteni, az ifjú Mat tudja, hol találhat meg, de nem mutathatod meg neki ezt a levelet, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle. Ez mindennél fontosabb! Semmit nem tudhat a levél tartalmáról, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle! Bizonyos dolgoknak az előre elrendelt módon kell megtörténniük, bármibe kerül is!

Ha találkozol Lannal, mondd meg neki, hogy számára így lesz a legjobb. Az ő sorsa elválik az enyémtől. Kívánom, hogy minél boldogabb lehessen Nynaeve-vel!

És még valami: ne feledd, mit tudsz a Kígyók és rókákról! Ne feledd, és fogadd meg!

Itt az idő, mennem kell, szembe kell néznem a sorsommal.

A Fény ragyogja be az életedet, és adjon neked örömöt, drága Thom, akár látjuk még egymást, akár nem!

Moiraine
morat: Az Ősi Nyelven: „idomár”. A seanchanok között ezt a kifejezést azokra használják, akik különleges oktatói munkát végeznek, mint például a morat'rakenek, a rakenek idomárai és lovasai. Lásd még: der'morat.

Mordeth (mordef): Tanácsadó, aki elérte, hogy Aridhol városállamának lakói az árnybarátok módszereit alkalmazzák az árnybarátok ellen. Ez a város pusztulásához vezetett. Romjait Shadar Logothnak nevezik („A hely, ahol az árnyak lesben állnak”). A romok között, a várost elpusztító gyűlöleten kívül, egyetlen lény maradt csak életben, maga Mordeth. Utóbbi kétezer éven át a város foglyaként várta, hogy jöjjön valaki, akinek elnyelheti a lelkét, és így új testet szerezhessen magának.

Morgase (murgéz): A Fény kegyelméből Andor néhai királynője, a Trakand-ház (trakand.) felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs található. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványosok: Utazó történetmondók, zenészek, zsonglőrök, akrobaták és szórakoztatók. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel, minthogy a nagyobb városokban más szórakozási lehetőségek is állnak a közönség rendelkezésére.

myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés – a trallokok teremtésére ugyanis embereket használt alapanyagként Shai'tan – újra felbukkant, illetve felerősödött, ám a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, amely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint félemberek, szemnélküliek, árnyékemberek, lappangók és enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Játék: Daes Dae'mar.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a trallok háborúk vége és a százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg egy történetmondó a ciklus végére érne.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, amely még a legendák kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedaiok között beavatottá emeltek.

Nagy Minta: Az Idő Kereke a kormintákat a Nagy Mintába szövi, amely maga a létezés, a valóság egésze, múlt, jelen és jövő együttesen. Más néven a Korok Csipkéje.

nőkör: A falu női által választott asszonyok, nők, akik olyan ügyekben hivatottak dönteni, amelyek kifejezetten az ő hatáskörükbe tartozónak számítanak (mint például, hogy mikor kezdjék meg a vetést vagy az aratást). A falutanáccsal egyenjogú testület. A települések ügyeit a két szervezet között előre meghatározott szabályok alapján világosan felosztják. Ennek ellenére azok gyakran viszálykodnak egymással.

Nynaeve al'Meara (nájnív almíra): Hajdan a folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, jelenleg Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a legendák kora óta nem született hozzá fogható, még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran szívszerelme és felesége.

ogier (ogír): (1) Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyes kezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos élettartama legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. (2) Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok.

ököl: A trallokok katonai szervezetének alapegysége. A létszáma változó, száz és kétszáz közötti. Az öklöt általában, de nem mindig, egy myrddraal vezeti.

őrző: Egy aes sedaihoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődik, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van az őrző, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedaiok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok.

Ősi Nyelv: A legendák korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Padan Fain (padan féjn): Házaló, árnybarát, akit a Sötét Úr azzal bízott meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között, és Tar Valonban is. Utóbb Jeraal Mordeth néven hallottak felőle, amikor egy az Újjászületett Sárkány elleni lázadás során sikerült megsebeznie magát Rand al'Thort is egy Shadar Logoth-i tőrrel, ami kis híján megölte az Újjászületett Sárkányt. Ezután még egyszer sikerült csapdába csalnia Randet és Lant, de végül neki kellett sebesülten menekülnie. A lény, aki valaha Padan Fain névre hallgatott, már nem teljesen ember; rettenetes új képességekkel bír, és továbbra sem hagyott fel a Rand al'Thor utáni vadászattal.

Pedron Niall (pédron nájaul): A Fény Gyermekeinek néhai főúrkapitánya.

Perrin Aybara (perrin ébara): Emondmezőről származó fiatalember, korábban kovácslegény; farkasálmodó és ta'veren, Rand al'Thor barátja és segítője, Faile Bashere férje.

próféta: Egészen pontosan „a Sárkány nagyúr prófétája”. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjesztette. A próféta azt vallotta, hogy semmi – semmi! – sem lehet fontosabb annál, mint hogy az emberek felismerjék: a Sárkány a fény húsvér megtestesülése, és hogy készen álljanak, midőn szólítja őket. Masema hitte: neki és követőinek az a feladatuk, hogy bármilyen áron rávegyék embertársaikat az Újjászületett Sárkány dicsőítésére és elismerésére. Azokat, akik ellenálltak e törekvésnek, halállal büntették, a nem elég készségeseket pedig megkorbácsolták, javaikat elégették. A minden egyéb nevéről és címéről lemondó próféta Ghealdan és Amadicia általa ellenőrzött terület nagy részét káoszba taszította, bár eltűnésével Amadiciában a seanchanok, Ghealdanban pedig a koronatanács ismét igyekszik rendet teremteni. A próféta utóbb Perrin Aybarához csatlakozott, akit azzal bíztak meg, hogy vigye őt Rand színe elé, de ismeretlen okokból ez nem következett be. A prófétát követő nők és férfiak jobbára a legszegényebbek, a nincstelenek közül kerültek ki – vagy ha eredetileg nem is voltak azok, a prófétát követve azzá váltak. A próféta végül rejtélyes körülmények között elhalálozott.

Rand al'Thor (rend althor): Emondmezőről származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt ugyan, de ő az Újjászületett Sárkány.

rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a trallok háborúk alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rettenetes Öregember: Sokak által osztott közhiedelem, hogy a Sötét Úr (akit Tearben, Illianben, Murandyben, Altarában és Ghealdanban gyakran neveznek Öregembernek, vagy Rettenetes Öregembernek) éjjelenként „fekete kopóival”, más néven árnykopóival lelkekre vadászik odakint. Ezt a vadászatot Vad Hajszának nevezik. Az eső távol tarthatja az árnykopókat, ám ha egyszer már szagot fogtak, áldozatuknak harcolnia kell, máskülönben mindenképpen halál fia. Úgy tartják, pusztán az, ha valaki tanúja lesz a Vad Hajszának, az illető vagy egy hozzá közel álló személy azonnali halálát jelenti.

Rhuarc (Rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean (rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy tudós asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

Rokonirtó: Lews Therin Telamon.

röjt: Földterület mérésére szolgáló mértékegység. Száz lépésszer száz lépés.

sa'angreal (szaangrial): Rendkívül ritka tárgy, amely messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint utóbbi az aes sedai által segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A legendák korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar (szaidár): Igazi Forrás.

saidin (szaidin): Igazi Forrás.

Saldaea (szaldéja): A Határvidék országainak egyike. Fővárosa Maradon, királyi palotáját Cordamora néven ismerik (a szó jelentése az Ősi Nyelven: „Az emberek szíve”). Örökletes uralkodói egyaránt lehetnek férfiak és nők. A koronatanács – más néven „nagyurak tanácsa” – segíti döntéseiben a mindenkori királyt vagy királynőt, akinek a házastársa vele szinte egyenrangú uralkodófélnek számít. Saldaea fölött jelenleg ő legfényesebb felsége Tenobia si Bashere Kazadi királynő uralkodik, a Fény Védelmezője, a Fertőhatár Kardja, a Kazadi-ház feje, Shahanyi, Asnelle, Kunwar és Ganai úrnője. Seregeinek fővezére nagybátyja, egyben utóda, Davram Bashere, ámbár a hadvezér jó ideje nem tölti be hivatalát. Az ország címere sötétkék alapon három ezüstszínű hal.

sárkány: Új típusú, nagy erejű fegyver. Hosszú fémcsövéből robbanólövedéket lehet igen nagy távolságra kilőni. Rendkívül súlyos veszteségeket lehet okozni vele az ellenség élőerőiben. Lásd még: sárkánytojás.

sárkányagyar: Stilizált jel, általában fekete. Hegyén álló könnycsepphez hasonlít. Ajtóra, házfalra firkálva azt jelzi, hogy az ott lakókat gonoszsággal vádolják vagy fel akarják hívni rájuk a Sötét Úr figyelmét, ily módon ártva nekik.

Sárkányfal: A Világ Gerince.

sárkánytojás: A sárkányok kezelői ezt a nevet adták az új fegyverekből kilőtt robbanólövedékeknek.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, amely a százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt.

seanchan (soncsan): Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni.

Seanchan (soncsan): A Birodalom neve, ahonnan a seanchanok származnak.

Seandar: A Seanchan Birodalom fővárosa – amely egyúttal a legnagyobb város is a földrészen – a kontinens északkeleti térségében fekszik. Radhanan császárnő halálát követően azonban káoszba süllyedt.

Sebban Balwer: Korábban Pedron Niall titkára, és titokban kémmestere volt. Ő szöktette meg Morgase-t a seanchanok elől Amadorban, ismeretlen célból. Jelenleg Perrin t'Bashere Aybara és Faile ni Bashere t'Aybara titkáraként szolgál, ám feladatköre bővebb ennél: a Cha Faile-t is irányítja, továbbá Perrin kémmestere, noha maga Aybara nem gondol így rá.

Selene (szelín): Egy nő, akivel Rand és két útitársa Cairhien felé menet találkozott, és aki valójában a Lanfear nevű Kitaszított volt.

Sevanna (szevanna): A shaidó aielek Domai klánjához tartozó nő. Suladricnak, a shaidók törzsfőjének özvegye, ezáltal a Comrada-erőd házúrnője, amíg új törzsfőt nem választanak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Az Ősi Nyelven: „A hely, ahol az árnyak lesben állnak.”; más néven „Árnyékles”. Egy halott város, melyet a trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (sejitán): Sötét Úr.

Shara: Misztikus föld az Aiel-pusztán túl, más javak mellett a selyem és az elefántcsont hazája. Sharát nem pusztán zord természeti adottságai, de emberek emelte falak is védelmezik. Igen kevés tudható róla, mivel lakói törekednek arra, hogy a külvilág minél kevésbé ismerhesse meg kultúrájukat. A sharaiak – az aielek ellenkező híradásai dacára – tagadják, hogy a trallok háborúk náluk is pusztítottak volna. Nem ismerik el azt sem, hogy Sasszárny Artúr megkísérelte volna meghódítani őket, annak ellenére, hogy erről viszont a tengeri nép – szemtanúk beszámolói alapján rögzített – feljegyzései tanúskodnak. Sharáról a fentieken túl pusztán annyi tudható, hogy egyetlen, teljhatalmú uralkodó (akit sh'boannak neveznek, ha nő, és sh'botaynak, ha férfi) jogara alá tartoznak. Azonban minden uralkodójuk csupán hét évig tölti be posztját, azután meghal, és házastársa veszi át a helyét – ugyancsak hét évig. Ezt a gyakorlatot Sharában a Világtörés óta folytatják, mivel a sharaiak szerint „ez a Minta akarata”.

A sharaiak között is élnek fókuszálni képes személyek, az Ayyad tagjai, akiket születésükkor arctetoválással jelölnek meg. Az Ayyad asszonyai szigorúan betartatják az Ayyad törvényeit. Az Ayyadba tartozó személyek és a fókuszálni nem képes sharaiak közti szexuális kapcsolat tiltott, ha fény derül ilyen esetre, az utóbbiak büntetése halál, de az Ayyadba tartozó női vagy férfi párjuké is, amennyiben bizonyítható, hogy erővel vette rá társát a törvényszegésre. Ha netán gyermek születne egy ilyen kapcsolatból, azt az elemek martalékaként a sorsára hagyják, és elpusztul. Az Ayyad férfiai csupán nemzési célból léteznek, semmilyen képzésben vagy oktatásban nem részesülnek (még írni-olvasni sem tudnak), és midőn elérik a huszonegy éves kort – vagy elkezdenek fókuszálni, attól függően, melyik következik be előbb –, megölik őket, a testüket pedig elhamvasztják. Az Ayyad tagjai állítólag kizárólag a sh'boan vagy sh'botay parancsára fókuszálhatják az Egyetlen Hatalmat; az uralkodót minden időben az Ayyad asszonyainak gyűrűje veszi körül.

Shara olyan titokzatos vidék, hogy még a nevét is homály lengi körül: lakói maguk is számtalan néven nevezik. Hívják többek közt Shamarának, Co'dansinnak, Tomakának, Kigalinak és Shibouyának is.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Shen an Calhar: Az Ősi Nyelven: „a Vörös Kéz Bandája”. (1) Hősök legendás csapata, akik számos vitézi tettet hajtottak végre, mígnem egytől egyig elestek Manetheren védelmében, amikor az ország elpusztult a trallok háborúk alatt. (2) Mat Cauthon által szinte véletlenül életre hívott katonai egység, amelyet Sasszárny Artur korának és az azt közvetlenül megelőző évszázadoknak – a katonai gondolkodás szempontjából azóta is felülmúlhatatlannak tartott – hadművészeti elvei alapján szerveztek meg.

Sheriam (siriam): Egy a Kék ajahhoz tartozó aes sedai, korábban a Fehér Torony novíciaasszonya. A Torony kettészakadása után a lázadó aes sedaiokkal tartott Salidarba, és az új Amyrlin-trón, Egwene al'Vere alatt a krónikák őre lett.

Shienar (sájnar): A Határvidék egyik országa. Címere lecsapó fekete sólyom.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk. 985-ben emelték Amyrlin-trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

so'jhin: Az Ősi Nyelvű kifejezés megközelítő értelme: „mélységek közti magasság”, bár némelyek – sok egyéb mellett – „ég és völgy” értelemben is fordítják. A kifejezéssel a seanchanok a szolgák magasabb rangú, örökletes rétegét illetik. Azokat, akik bár alapjában véve da'covaleknek, azaz birtokolt tárgyaknak minősülnek, gyakran komoly hatalommal és döntési jogkörrel bíró pozíciót töltenek be. Még a Vér tagjai is körültekintően viszonyulnak a császári család so'jhinjeihez, a császárnő so'jhinjeit pedig magukkal egyenrangúakként kezelik.

Sorilea: Shende-erőd tudós asszonya a charee törzsbeli Jarra klánból. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő tudós asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

sorsháló: Nagy változás egy kor mintájában. Középpontjában egy vagy több ta'verenné vált ember áll.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a legendák kora.

Sötétség Nagyura: E néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding (sztedding): Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedaiok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam (szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. A seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane.

súlymértékek: 10 uncia = 1 font; 10 font = 1 kő; 10 kő = 1 százsúly; 10 százsúly = 1 tonna.

Szárnyas Őrség: Mayene úrnőjének személyi testőrsége, Mayene elit katonai alakulata. A Szárnyas Őrség tagjai vörösre festett mellvértet és vörös, zárt sisakot viselnek, valamint vörös zászlós lándzsákat forgatnak. Tisztjeik sisakját oldalt szárnyak és tollak díszítik, utóbbiak száma a rangjukat jelzi.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a legendák kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shaí'tan ellencsapása beszennyezte a saidint, a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Igazi Forrás, az Egyetlen Hatalom.

százéves háború: Rengeteg egymást követő, részben egyszerre is zajló háború, állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artúr birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai.

szelídítés, megszelídítés: A fókuszálni képes férfiak az Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedaiok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

Szemégető: A Sötét Úr egyik aiel neve.

szív: A Fekete ajah alapvető szervezeti egysége, gyakorlatilag az ajah egy sejtje. Egy szívet három nővér alkot, akik a szívbe tartozó nővéreiken kívül ismernek még egy-egy olyan Fekete nővért, akiről a szív másik két tagjának nincs tudomása.

Szívagyar: Sötét Úr.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A legendák korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebbé válik tőle. Cuendillarnak is nevezik. Noha a szívkő megalkotásának titkáról úgy hitték, hogy örökre elveszett, manapság új, cuendillarból készített tárgyak kerülnek elő.

Szívrontó: Sötét Úr.

szürke gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A szürke gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A szürke gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélekteleneknek is nevezik őket.

ta'veren (tavíren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló sorshálót sző. Lásd még: korminta.

tai'shar (tájsar) Az Ősi Nyelven: valami „tiszta vére”.

Tam al'Thor (tam al'thor): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Tar Valon (tar valon): Az Erinin-folyó egyik szigetén fekvő város. Az aes sedaiok politikai központja, és az Amyrlin-trón székhelye. Itt áll a Fehér Torony.

Tar Valon Lángja: Tar Valon, az Amyrlin-trón és az aes sedaiok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon (tarabon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tencsíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan egyebek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború, így érett gyümölcsként hullott a hódítóként érkező seanchanok ölébe. Jelenleg Tarabon a seanchanok biztos kezű irányítása alatt áll, akik az Illuminátorok céhét megsemmisítették, az illuminátorok túlnyomó részét da'covalevé tették. A taraboniak többsége ennek ellenére hálás a seanchanoknak, mivel azok békét és biztonságot teremtettek az országban, és csak a lehető legkisebb mértékben avatkoznak az életükbe. Így semmi kedvük újabb háborúságba kezdeni azért, hogy elűzzék megszállóikat. Igaz, a megszállt övezeteken túl még akad pár taraboni nemes és katona, aki ezért a célért küzd.

Taringail Damodred (taringél damodred) herceg: Cairhien királyi hercege. Összeházasodott Tigraine-nel, ő nemzette Galadedridet. Amikor Tigraine eltűnt, és holttá nyilvánították, feleségül vette Morgase-t, akinek Elayne-t és Gawynt nemzette. Utóbb rejtélyes körülmények között eltűnt, sok éve halottnak nyilvánították már. Címere duplafejű csatabárd.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): „Az Utolsó Csata”. Lásd még: A Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három ezüst félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik A Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték össze őket, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear nagyurai: A nagyurak az Újjászületett Sárkány megjelenéséig tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működtek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezett. Létszámuk nem volt megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendők össze a „földek urai”-val, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (teléjranriod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ” vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; például egy ott szerzett sebesülés megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere, „a Tenger Népe”. Az Aryth-óceán és a Viharok tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra.

ter'angreal (tirangrial): A legendák korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, vele tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedaiok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét.

Thom Merrilin (tom merrilin): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Tigraine (tigrén): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal azután, hogy bátyjának, Luc-nak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, amely utóbbiak végül kirobbantották az aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Tíz Nemzet Szövetsége: A Világtörés utáni századokban, az első újonnan létrejött nemzetek kialakulásának idején (V.u. 200 körül) megalakult unió. Célja a Sötét Úr legyőzése volt. A trallok háborúk végére teljesen szétzilálódott.

Tönk: Az ogierek nyilvános összejövetele. Az eseményre a steddinget irányító vének tanácsát vezető személy irányításával kerül sor. A Tönk során valamennyi felnőtt ogiernek joga van felszólalni, vagy arra, hogy egy társa képviselje az ügyét. Ilyen megbeszélésre általában a steddingben növő leghatalmasabb fatörzs tövében kerül sor. A vita akár több évig is eltarthat. Ha egy olyan témát kell megbeszélni, amelyik valamennyi ogier életére hatással lehet, akkor összehívják a Nagytönköt. Ezen a fontos összejövetelen az összes stedding képviselői részt vesznek. A Nagytönkre egymás után különböző steddingekben kerül sor.

trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Közülük az első körülbelül V.u. 1000-ben vette kezdetét. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindegyik tralloksereget megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban egész országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: Tíz Nemzet Szövetsége.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak, félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Ko'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

trónutódlás: Általánosságban ennek nevezzük, amikor egyik nemesi ház követ egy másikat a trónon. Andorban azonban széles körben használják a Mordrellen halálát követő utódlási harcok megnevezésére is. Tigraine eltűnése a Mantear-házat leányörökös nélkül hagyta, és két évbe telt, míg Morgase a Trakand-házból elfoglalhatta a trónt. Andoron kívül ezt a korszakot mint a harmadik andori trónháborút emlegetik.

tuatha'anok (tuathaan): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „eltévelyedetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint új korukban, mégis számos falu lakói kerülik őket, mert a szóbeszéd szerint gyermekeket lopnak és a fiatalokat áttérítik a saját világnézetükre. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

tudós asszony: Az aieleknél a tudós asszonyokat más tudós asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen tudós asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a tudós asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A tudós asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik tudós asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három tudós asszony álomjáró, akik egyebek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba.

Tylin Quintara Mitsobar (tájlin kvintara micóbar): Altara néhai királynője, a Mitsobar-ház feje, Mat Cauthon szeretője, akivel végzett a Mat megölésére küldött gholam.

Ugró: Egy farkas.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzá fűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek még több mint háromezer évvel a halála után is. Noha az idők során számos, utóbb hamisnak bizonyult Sárkány tűnt fel, végül a valódi is megszületett Rand al'Thor személyében. Lásd még: A Sárkány Próféciái.

utazónép: tuatha'anok.

Valere Kürtje (valír): A Nagy hajtóvadászat a Kürtért ciklus legendás tárgya és célpontja. Segítségével vissza lehetett hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekszenek. Vezetőjük a fővallató, jelenleg Rhadam Asunawa, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Miután Galad Damodred levágta a fénygyermekek főúrkapitányát, Eamon Valdát, és elfogadta a posztját, szakadás következett be a szervezeten belül: az egyik frakciót Galad, míg a másikat Asunawa vezeti. Jelük a vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin (verin methvin): Egy a Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak. Utóbb öngyilkossága előtt felfedte Egwene-nek, hogy a Fekete ajah tagja, és felbecsülhetetlen segítséget nyújtott neki az aes sedaiok között tevékenykedő Fekete nővérek semlegesítésében.

Vérpengék: A seanchan fegyveres erők egyik elit egysége. Valamennyi tagját olyan ter'angreallal látják el, amely nem csupán a harcos erejét és gyorsaságát növeli emberfeletti szintre, de homályba is borítja viselőjét. A ter'angreal használatáért azonban súlyos árat kell fizetni: átvételekor a Vérpenge saját véréből egy cseppet ráken a gyűrűre. A ter'angreal ettől kezdve lassan kiszívja viselője életerejét. A rendkívül jól képzett orgyilkos elkerülhetetlen halálára néhány napon belül sor kerül.

Vérség: Még a trallok háborúk ideje alatt is ragaszkodott a Fehér Torony ahhoz a gyakorlathoz, hogy a próbákon elbukó növendékeket kitaszította Tar Valonból. A nők egyik csoportja nem mert hazatérni a viharos idők miatt, hanem Barashta felé menekült. (Ez a mai Ebou Dar.) Magukat Vérségnek nevezték el, és menedéket kínáltak más kitaszított nőknek is. Egy idő után – a mai napig nem tudni, milyen okból – már a toronyból megszökött nőket is rejtegették és támogatták. Bár nagyon vigyáztak arra, hogy ezek a szökevények ne tudjanak meg róluk túl sokat – hiszen a szökevényeket előbb-utóbb a Fehér Torony elfogta – mégsem tudták elkerülni, hogy a Fehér Torony tudomást ne szerezzen róluk. Valójában a Fehér Torony majdnem a kezdetek óta tudott a létezésükről, de a háború miatt nem volt ideje foglalkozni velük. Bármit állítson is a propaganda, a háborús idők alatt a legtöbb szökevényt nem tudták elfogni. Amióta viszont a Vérség rejtegette őket, pontosan tudták, melyikük merre tart, és tízből kilencet el is tudtak kapni. Így a Fehér Toronynak nem állt érdekében a Vérség felszámolása. Az aes sedaiok úgy döntöttek, hogy csak távolról figyelik a Vérséget, ezért nem voltak tisztában a pontos létszámukkal sem. A Vérségnek nincsenek külön törvényei, csak a titkosságot elősegítő szabályok, amiket vasfegyelemmel tartanak be. A mostanában történt nyílt kapcsolatfelvétel az aes sedaiok és a Vérség között mindkét fél számára megdöbbentő tényeket fedett fel. Kiderült, hogy majdnem kétszer annyi tagot számlál a Vérség, mint a Fehér Torony, valamint az is, hogy jó néhány olyan nő is él közöttük, akik több száz évvel öregebbek minden ismert aes sedainál. Lásd még: Kötögetőkör, a Csend Lányai.

Világtörés: Amikor Lews Therin Thelamon és a Százak Társasága visszazárta a Sötét Úr börtönét, az ellencsapás beszennyezte a saidint. Előbb-utóbb minden férfi aes sedai agya megbomlott tőle, és dühöngő őrült lett belőle. Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedaiok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak.

vörösök: A Vörös Kéz Bandájának azon katonái, akiket átmenetileg megbíztak a tábori őrség feladataival; nekik kell gondoskodniuk arról, hogy a Banda harcosai ne okozzanak felfordulást vagy kárt azokban a falvakban és városokban, amelyeket útja során a Banda érint. Nevüket arról a széles, vörös karszalagról kapták, amit szolgálatban (a csuklójuktól a könyökükig) viselnek. Általában a legmegbízhatóbb és legtapasztaltabb katonák közül válogatják őket. Mivel minden esetlegesen okozott kárt nekik személyesen kell megtéríteniük, igen szigorúan vigyáznak a rendre és a békére. Lásd még: Shen an Calhar.

Zarine Bashere (zarín basír) Davram Bashere lánya Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (faíl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tízedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Ötvenegyedik fejezet
- Ötvenkettedik fejezet
- Ötvenharmadik fejezet
- Ötvennegyedik fejezet
- Ötvenötödik fejezet
- Ötvenhatodik fejezet
- Epilógus

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP