Gyülekező fellegek I-II.
Author: Robert Jordan - Brandon Sanderson
Date: 2012-11-28T23:00:00+00:00
Keywords: Fantasy
Description: A Tarmon Gai’don közeleg. És az emberiség nem áll készen.Rand al’Thor, az Újjászületett Sárkány igyekszik még az Utolsó Csata előtt egyesíteni a királyságok és szövetségek töredezett sorát. Míg ő a seanchan erők északra nyomulását akarja megakadályozni, szövetségesei kétségbeesetten próbálják visszaszorítani a sötétséget, amely mintha magának az Újjászületett Sárkánynak a szívében vert volna tanyát. Egwene al’Vere, a lázadó aes sedaiok amyrlinje a Fehér Torony foglya, kiszolgáltatva zsarnoki ellenfele kényének-kedvének. Ahogy telnek a napok, és közeleg az általa Álmodott seanchan támadás, a lá
Publisher: Delta Vision

Robert Jordan – Brandon Sanderson

Gyülekező fellegek

Az Idő Kereke sorozat 12.

ISBN 978 6155 1614 69

978 6155 1614 52

Delta Vision Kft., 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Jordan – Brandon Sanderson: The Gathering Storm

Copyright © 2009. Robert Jordan, Brandon Sanderson

Fordította: Körmendi Ágnes

-

Előszó

2007 novemberében kaptam egy telefonhívást, ami megváltoztatta az egész életemet. Harriet McDougal, a néhai Robert Jordan felesége és szerkesztője hívott, hogy megkérdezze, befejezném-e Az Idő Kerekének utolsó kötetét.

Ha valaki még nem hallotta volna, hogy Mr. Jordan elhunyt, sajnálom, hogy tőlem kell megtudnia a rossz hírt. Emlékszem, milyen érzés volt, amikor 2007. szeptember 16-án ráérősen böngészgettem az interneten, és olvastam, hogy meghalt. Megdöbbentett, megrázott és elkeserített a hír. Ez a csodálatos ember, írói karrierem nagy hőse nem volt többé. Az egész világ megváltozott.

1990-ben, kamasz fantasy-függőként vettem először a kezembe A világ szemét a helyi könyvesboltban. Azonnal a rajongója lettem, és mohón vártam A Nagy Hajtóvadászatot. Az évek során többször is elolvastam mindegyik könyvet, sőt az új kötetek megjelenése előtt gyakran újraolvastam az egész sorozatot. Telt-múlt az idő, és úgy döntöttem, én is fantasy-író akarok lenni – és ebben nagyon nagy szerepe volt annak, hogy mennyire szerettem Az Idő Kerekét. De azt sosem hittem volna, hogy egy nap Harriet felhív ezzel a kérdéssel. Tökéletesen megdöbbentett. Nem kértem, nem jelentkeztem, de még csak kívánni sem mertem ezt a lehetőséget – bár amikor nekem szegezték a kérdést, egy pillanatig sem haboztam válaszolni. Egyetlen más sorozatot sem szerettem ennyire, és a szereplők mintha régi jó, gyermekkori barátaim lennének.

Nem pótolhatom Robert Jordant. Senki sem írhatja meg olyan jól ezt a könyvet, ahogy ő írta volna. Ez tény. Szerencsére számos jegyzetet és vázlatot hagyott hátra, egész jeleneteket megírt, illetve magyarázatokat diktált le a feleségének és az asszisztenseinek. Mielőtt meghalt volna, arra kérte Harrietet, keressen valakit, aki befejezi a sorozatot a rajongóinak. Mindannyiunkat szeretett, és élete utolsó heteit is azzal töltötte, hogy a legvégső kötet eseményeit tollba mondja. A tervek szerint A Memory of Light (A Fény emléke) lett volna a címe.

Eltelt tizennyolc hónap, és a következőképp áll a helyzet: Mr. Jordan is mondta, hogy az utolsó kötet gigászi lesz. De a kézirat olyan elképesztően hatalmasra dagadt, hogy háromszor akkora lenne, mint a sorozat egy átlagos kötete, így Harriet és a Tor Kiadó úgy döntött, hogy három részre bontja a könyvet. Több helyen is kiválóan el lehetett úgy vágni a kötetet, hogy önmagában is élvezetes, kerek történetet kapjunk. Vehetjük úgy is, hogy a Gyülekező fellegek és a két következő könyv A Fény emlékének három kötete, és úgy is, hogy Az Idő Kerekének utolsó három könyve. Mind a kettő helyes megállapítás.

Miközben ezeket a sorokat írom, félig már be is fejeztem a második harmadot. Az ésszerűség határain belül gyorsan dolgozunk, nem akarjuk, hogy bárkinek is túl sokat kelljen várnia a történet húsz évvel ezelőtt beígért végére. (Az utolsó mondatokat Mr. Jordan maga írta meg a halála előtt. Olvastam: fantasztikus.) Nem próbálom Mr. Jordan stílusát utánozni. Inkább a sajátomat formáltam úgy át, hogy beleilljen Az Idő Kereke világába. A fő célom az volt, hogy a szereplők lelkéhez hű maradjak. A történetet javarészt még Robert Jordan írta meg, bár a szavak a sajátjaim. Talán úgy fogalmazhatunk, mintha egy új rendező dolgozna a filmen, de a színészek és a forgatókönyv nem változtak.

Ám ez hatalmas munka, és időbe fog telni, míg befejezem. Türelemért esedezem, mert beletelik néhány évbe, hogy tökéletesítsük a történetet. Korunk legnagyobb fantasy eposzának végét tartjuk a kezünkben, és feltett szándékom, hogy hű maradok Mr. Jordan kívánságaihoz és jegyzeteihez. Az írói önbecsülésem és a könyvek iránti szeretetem be sem érné kevesebbel. Végül úgysem tehetek mást, mint hagyom, hogy a szavak maguk beszéljék el, mire vállalkoztunk.

Ez nem az én könyvem. Ez Robert Jordan könyve, és a maga szerényebb módján az olvasóké is.

Köszönöm, hogy elolvassák!

Brandon Sanderson
2009. június

Maria Simonsnak és Alan Romanczuknak, akik nélkül ez a könyv nem jött volna létre.

Hollók és varjak. Patkányok. Bogarak. Romlás. Különös események, furcsa történések. A megszokott kibicsaklik, idegen lesz. Csodák!

A halottak járni kezdenek, és néhányan látják is őket. Néhányan nem, de mindannyian egyre jobban rettegünk az éjszakától.

Ezek voltak a napjaink. Halott égből záporoznak le ránk, összezúz vad haragjuk, míg egy emberként nem könyörgünk: Kezdődjön el!

Ismeretlen tudós naplója, bejegyzés Freia ünnepéről, ÚK1000.

I. KÖTET

Prológus

Mit jelent a vihar?

Renald Fanwar a tornácon üldögélt, és a vaskos feketetölgy széket melengette, amit két évvel azelőtt faragott neki az unokája. Északra nézett.

A fekete és ezüst felhők felé.

Sosem látott még ehhez foghatót. Messze fenn, északra beborították az egész égboltot. Nem szürkék voltak. Feketék és ezüstök. Komoran morajló viharfellegek, olyan sötétek, mint éjfélkor a pince mélye. Ezüstös fények cikáztak közöttük, de a villámokat nem követte hang.

Nehéz volt a levegő. Por és sár illata ülte meg. Szikkadt levelek, leszakadni nem hajlandó eső illata. Tavasz volt. De nem indult meg a termés. Egyetlen árva hajtás sem merte kidugni a fejét a földből.

Lassan felkelt. Felnyikordult a fa, a szék még lágyan hintázott mögötte. A tornác szélére sétált. Bár már rég kialudt a pipája, elgondolkozva rágcsálta a szárát. Nem volt semmi kedve újra meggyújtani. A felhők lekötötték a figyelmét. Olyan feketék voltak! Mint a bozóttűz füstje, bár egy bozóttűz füstje sem szállt volna fel olyan magasra. És az ezüst felhőket mire vélje? Ott pöffeszkedtek a feketék között, és fénylettek, mintha csak fényes acél ragyogott volna elő vastag koromréteg alól.

Megvakarta az állát, és lenézett az udvarra. A kicsi, fehérre meszelt kerítésen innen fű és bokrok nőttek. A bokrok mostanra mind egy szálig elszáradtak. Nem bírták ki a telet. Nemsokára ki kell ásnia őket. És a fű… hát a fű csak téli szalma maradt. Még a gyomnövények sem keltek ki.

Megriasztotta a hirtelen mennydörgés. Éles volt, tiszta, mintha fém verődött volna fémnek. Megcsörgette a ház ablakait, megrázta a tornác padlódeszkáit, mintha végigrezgett volna vén csontjain is.

Hátraugrott. Ez aztán közel csapott be – talán a saját birtokán. Viszketett a talpa, hogy menjen, és megnézze, mekkora a kár. A villámcsapás okozta tűz tönkretehette az embert, kiégethette a földjét. Idefenn a Határvidéken annyi gyúlékony anyag akadt – száraz fű, száraz fa, száraz mag…

De a felhők még mindig messze voltak. A villámcsapás nem érhette a birtokát. Az ezüst és fekete viharfellegek fortyogtak, kavarogtak, egymást emésztették fel.

Lehunyta a szemét, és próbált lehiggadni. Mély levegőt vett. Talán az egész vihart csak képzelte? Kezdett volna meghibbanni, ahogy azt Gaffin tréfálkozva mondta? Kinyitotta a szemét.

És a felhők már ott is voltak, egyenesen a háza fölött.

Mintha csak hirtelen előgördültek volna, hogy akkor csapjanak le, amikor nem figyel. Teljesen betöltötték az eget, minden irányban messze elterültek, súlyosak voltak, fenyegetőek. Szinte érezte, ahogy ránehezednek. Mélyet lélegzett: a levegő nehéz volt a hirtelen párától, és a homloka is verejtékezni kezdett.

A felhők forrongtak, fekete és ezüst, tajtékos fejükön fehér robbanások remegtek. Hirtelen leörvénylettek. Mintha egy tornádó tölcsére csapott volna le rá: egyenesen felé jöttek. Felkiáltott és felkapta a karját, mintha csak hirtelen, erős fénytől védené magát. Ez a feketeség! Ez a végtelen, fojtó feketeség! Magába fogja szippantani! Tudta…

Aztán a felhők már ott sem voltak.

A pipája a tornác padlójára esett, halkan koppant egyet, és az égett dohány szétszóródott a lépcsőn. Renald észre sem vette, hogy elengedte. Felnézett az üres, kék égre, és rájött, hogy a semmitől retteg ennyire.

A felhők ismét messze jártak, legalább negyvenmérföldnyire. Halkan robajlott a mennydörgés.

Remegő, kortól májfoltos, a napon töltött évek alatt barnára cserzett kézzel kapta fel a pipát. Csak az eszed játszik veled, Renald, mondta magának. Kezdesz megbolondulni, most már olyan biztos, mint hogy a tojás az tojás!

A termés miatt lehetett ennyire ideges. Mert hát nagyon ideges volt. Bár a fiúk előtt mindig derűlátónak mutatta magát, az egész természetellenes volt. Valaminek mostanra ki kellett volna már hajtania. Negyven éve művelte már itt a földet. A zab nem várt ilyen sokáig, hogy kihajtson! De a Fény égesse meg, nem hajtott ki még most sem! Mi történt a világgal? Már a terményben sem lehetett bízni, és a felhők sem maradtak, ahol lenniük kellett volna…

Rávette magát, hogy visszaereszkedjen a székébe. Remegett a lába. Megöregedtem, meg ám… – gondolta.

Egész életében a tanyán dolgozott. A Határvidéken nem volt egyszerű a parasztgazdák élete, de ha valaki keményen dolgozott, jól élhetett, amíg erős volt a termés. „Az ember szerencséjének mércéje, hogy mennyi magot vet el odakinn a földbe”, mondogatta mindig az apja.

Nohát, Renald volt az egyik legsikeresebb gazda a vidéken. Elég sikeres volt ahhoz is, hogy megvegye a szomszédos két tanyát, és harminc szekérrel indult meg a vásárra minden ősszel. Mostanra hat jó ember dolgozott a keze alatt: szántottak, vetettek, körbelovagolták a birtokot. Nem mintha neki nem kellett volna minden áldott nap lemásznia a sárba, hogy megmutassa nekik, milyen is a rendes munka. Az ember nem engedhette meg magának, hogy egy kis siker elkényelmesítse.

Igen, a földön dolgozott, a földet élte, ahogy az apja mondogatta. Senki sem értette nála jobban az időjárást. Azok a felhők ott nem voltak természetesek. Lágyan dörmögtek, mint az éji sötétben morgó vadállat, ha a közeli erdőben motozva várt.

Összerezzent: egy újabb mennydörgés, ami túl közelinek tűnt hirtelen. Tényleg negyvenmérföldnyire lettek volna azok a felhők? Tényleg azt hitte? Most, hogy jobban megnézte, inkább tíz mérföldnek tűnt.

– Nem tetszik ez nekem – morogta magában. Megnyugtatta a saját hangja. Valódi volt. Jólesett valami mást is hallania, nem csak a mennydörgést, vagy azt, ha meg-megnyikordultak a zsaluk a szélben. Nem kéne hallania, ahogy Auaine odabenn a vacsorát készíti?

– Elfáradtál. Ennyi. Elfáradtál. – Belekotort a mellényzsebébe, és előszedte a dohányzacskóját.

Jobbról halk morajlás kelt. Először azt hitte, ez is csak mennydörgés lesz. De ez a moraj túl érdes volt, túl szabályos. Nem a vihar volt az. Kerekek forogtak.

Valóban egy jókora ökrös szekér kapaszkodott fel a Gácsérdomb gerincén, valamivel keletebbre. Maga Renald nevezte el azt a dombot. Minden dombnak kijárt a rendes név. Az útnak Gácsér-út volt a neve. Miért ne nevezhették volna el róla a dombot is?

Előredőlt a széken, és látványosan nem törődött a különös felhőkkel sem. Hunyorogva méregette a szekeret, próbálta kivenni a hajtó vonásait. Thulin? A kovács? Mi a fenét keres itt egy az ég derekáig mindenfélével megrakott szekéren? Az ő új ekéjén kéne épp dolgoznia!

A mesterségéhez képest Thulin szikárnak számított, de így is vagy kétszer olyan izmos volt, mint a legtöbb tanyasi. Sötét haja, sötét bőre volt, mint a legtöbb shienarinak, és az arcát is shienari módra borotválta, de nem fogta kontyba a haját a feje búbján. Thulin famíliája lehet, hogy a Határvidék harcosaiig visszavezethette a családfát, de a kovács éppolyan egyszerű vidéki fickó volt, mint az itteniek többsége. Tölgyvízen volt a műhelye, öt mérföldre keletre. Renald sok kellemes kőjátszmát játszott le vele a hosszú téli estéken.

Thulin továbbállt – nem volt még olyan idős, mint Renald, de az elmúlt egynéhány tél elég kemény volt ahhoz, hogy fontolgatni kezdje, leteszi a kalapácsot. A kovácsmesterség nem öregnek való munka. Persze a földművelés sem. Létezik egyáltalán öregeknek való munka?

Thulin szekere közelebb gördült a keményre döngölt földúton, egyre közelebb Renald fehér kerítéses udvarához. Na ez már furcsa, gondolta Renald, mert a szekér mögött takaros sorban bandukoltak az állatok is: öt kecske, két fejőstehén. A szekér oldalára kötött nagy kosarakban fekete tollú tyúkok káráltak, és a kocsin magán hatalmas toronyban álltak a bútorok, hordók, zsákok. Thulin fiatal lánya, Mirala ott ült az apja mellett a bakon, és ott volt a felesége is, az az aranyhajú, déli asszony. Huszonöt éve volt már Thulin párja, de Renald még mindig „annak a déli lánynak” hívta Gallanhát.

Az egész család fenn ült a szekéren, és magukkal vitték az állataik javát is. Egyértelmű volt, hogy mennek valahová. De hová? Talán rokonlátogatóba? Renald és Thulin nem játszottak követ már vagy… három hete? Nem volt idő szomszédolni most, hogy végre itt a tavasz, és sebtében el kellett ültetni mindent… valakinek meg kell javítania az ekéket, ki kell fennie a kaszákat… de ki lesz az, ha Thulin kovácsműhelye kihűl?

Renald beletuszkolt egy csipet dohányt a pipájába, Thulin pedig lassan megállította a szekeret az udvara mellett. A nyurga, vasszürke hajú kovács a lánya kezébe nyomta a gyeplőt, aztán lemászott a szekérről. A lába nyomán porfelhő szállt fel, ahogy ledobbant a földre. A háta mögött még mindig ott kavargott a messzi vihar.

A kovács belökte a kertkaput, és felballagott a tornácig. Mintha valami lekötötte volna a gondolatait. Renald már nyitotta a száját, hogy köszöntse, de Thulin szólalt meg elsőnek.

– Gallanha régi eperültetvényén ástam el a legjobb üllőmet, Renald – mondta a nagydarab kovács. – Emlékszel rá, hol van, nem? Odakészítettem mellé a legjobb szerszámkészletemet is. Mindet jól beolajoztam, és a legerősebb ládámba zártam, körbebélelve, hogy száraz maradjon. Nem hinném, hogy megrozsdásodnának. Egyelőre legalábbis nem.

Renald becsukta a száját, és a kezében megállt a félig teli pipa. Ha Thulin elásta az üllőjét… akkor jó ideig nem tervez visszatérni.

– Thulin, mi a…

– Ha nem jönnék vissza – mondta a kovács, és északra pillantott –, kiásnád a holmimat, és gondoskodnál róla, hogy jó kezekbe kerüljenek? Olyasvalakinek add csak el őket, akik jól bánnak velük, Renald! Nem szeretném, hogy akárki üsse az üllőmet! Tudod, jó húsz év volt összeszednem azokat a szerszámokat…

– De, Thulin! – csattant fel Renald. – Hová mész?

A kovács visszafordult hozzá, nekitámaszkodott a tornác korlátjának, és barna szeme komolyan csillogott.

– Vihar készül – mondta –, és úgy döntöttem, el kell mennem északra.

– Vihar? – kérdezte Renald. – Arra gondolsz, ami ott a láthatáron forrong? Thulin, az bizony nagyon rútnak ígérkezik, a Fény égesse meg a vén csontjaimat, nagyon rútnak, de nem futhatsz el előle! Túléltünk már néhány kemény vihart!

– Ilyet egyet sem, öreg barátom – mondta Thulin. – Ez nem az a fajta vihar, amit figyelmen kívül hagyhat az ember.

– Thulin? – kérdezte Renald. – Miről beszélsz?

Mielőtt a kovács válaszolhatott volna, Gallanha kiáltott oda a szekérről.

– Mondtad már az üstöket?

– Ó – jegyezte meg Thulin –, Gallanha kifényesítette azt a rézfenekű edénykészletet, amit a feleséged mindig is úgy szeretett. Ott vannak a konyhaasztalon, Auainéra várnak, ha kellenek neki. – Ezzel a kovács odabiccentett még egyszer a gazdának, és visszaballagott a szekérhez.

Renald értetlenkedve köpött egyet. Thulin modora mindig is érdes volt: kimondta, ami a szívét nyomta, aztán már ment is. De ő részint ezért is kedvelte. Persze volt, hogy a kovács átgázolt a társalgáson, mint valami elszabadult szikladarab a birkanyájon, és mindenki döbbenten bámult utána.

Renald feltápászkodott, a pipáját a székén hagyta, és átvágott az udvaron. Thulint követve odaballagott a szekérhez. A Fény égesse meg! – gondolta közben, ahogy oldalra villant a tekintete, és ismét csak a barna füvet és a halott bokrokat látta. Annyit dolgozott ezen az udvaron!

A kovács a szekér oldalára kötözött kosarakban méltatlankodó csirkéket vizsgálgatta. Renald kezet nyújtott volna, de Gallanha elterelte a figyelmét.

– Tessék, Renald – szólalt meg a bakról –, ezt nektek hoztuk! – Odanyújtott neki egy tojással teli kosarat. Aranyhaja egy tincse kibomlott a kontyából. A gazda felnyúlt a kosárért. – Add oda Auainénak! Tudom, hogy híján vagytok a csirkéknek a tavaly őszi rókajárás óta!

Renald elvette a tojással teli kosarat. Volt benne fehér is, barna is.

– Köszönöm, Gallanha, de hová mentek?

– Északra, barátom – mondta Thulin. Odasétált hozzá, és a vállára tette a kezét. – Úgy vélem, oda gyűlnek majd a seregek. Szükségük lesz kovácsokra is.

– Kérlek! – intett Renald, kezében a tojásokkal megrakott kosárral. – Csak egypár percre nézzetek be! Auaine épp most tette be a kemencébe a kenyeret, azt a vaskos, mézes fajtát, amit úgy szerettek! Megbeszélhetnénk a dolgot egy kőjátszma mellett…

Thulin habozni tűnt.

– Mennünk kéne – mondta Gallanha halkan. – Az a vihar nem vár!

A férje biccentett, aztán felkapaszkodott a bakra.

– Lehet, hogy neked sem ártana feljönnöd északra, Renald! Ha jössz, hozz magaddal mindent, amit csak tudsz! – Elhallgatott. – Elég ügyesen bánsz a szerszámokkal a kisebb kovácsmunkákhoz is, úgyhogy azt mondom, fogd a legjobb kaszáidat, és egyenesítsd ki őket szálfegyvernek! A két legjobb kaszádat vedd; most ne vacakolj se a második legjobbal, se a harmadikkal! A legjobbat vedd, mert azzal a fegyverrel fogsz küzdeni!

Renald összevonta a szemöldökét.

– Honnan tudod, hogy hadsereg gyűlik északon? Thulin, a Fény égessen meg, én nem vagyok katona!

A kovács úgy folytatta, mintha nem is hallotta volna a közbevetését.

– Egy szálfegyverrel le tudsz valakit rántani a lováról, és le is tudod döfni. De ha jobban átgondolom a helyzetet, talán a harmadik legjobb kaszádat is előszedhetnéd, és csinálhatnál belőle pár kardot!

– Mit értek én a kardkovácssághoz? Vagy a kardforgatáshoz, ha már így szóba hoztad?

– Megtanulhatod – mondta Thulin, és északnak fordult. – Mindenkire szükség lesz, Renald. Mindenkire. Értünk jönnek. – Visszapillantott a barátjára. – Egyáltalán nem olyan nehéz kardot kovácsolni. Csak fogod a kasza pengéjét, és kiegyenesíted, aztán keresel egy darab fát, amit keresztvas helyett rárakhatsz, nehogy az ellenfél pengéje végigcsússzon rajta, és megvágja a kezedet. De főképp azt kell használnod, ami van.

Renald pislogott. Nem faggatózott tovább, de a fejében egymást érték a kérdések. Úgy tolongtak az agyában, mint a keskeny kapu előtt megakadt csorda, ha mindegyik marha egyszerre akar átfurakodni.

– Hozd magaddal az állataidat is! – ajánlotta Thulin. – Megeszed őket, vagy az embereid megeszik őket, és a tej is jól jön. És ha nem is kell neked, hát lesz, akivel el tudod majd cserélni marha- vagy birkahúsra. Kevés élelem lesz, most, hogy minden megromlik, és a tél leapasztotta a készleteket. Hozz magaddal mindent, amid csak van! Száraz babot, aszalt gyümölcsöt, mindent!

Renald nekitámaszkodott a kapunak. Gyengének, elesettnek érezte magát. Végül csak ennyit sikerült kipréselnie magából.

– Miért?

Thulin habozott, aztán ellökte magát a szekértől, és újra a barátja vállára tette a kezét.

– Ne haragudj, hogy ilyen hirtelen voltam! Tudod… tudod, milyen ügyetlen vagyok a szavakkal, Renald. Nem tudom, mi ez a vihar. De azt tudom, mit jelent. Életemben nem fogtam még kardot a kezembe, de apám harcolt az aiel háborúban, és határvidéki vagyok. És a vihar azt jelenti, hogy a vég közel, Renald. Ott kell lennünk, amikor megérkezik! – Megállt, aztán megfordult, és északra nézett. Úgy bámulta a tornyosodó felhőket, mint egy tanyasi fiú bámulná a mező közepén lelt mérges kígyót. – A Fény óvjon minket, barátom! Ott a helyünk!

Ezzel elvette a kezét, és visszakapaszkodott a szekérre. Renald nézte, ahogy megnógatják az ökröket, és újra döcögni kezd a megrakott kocsi. Északnak tartottak. A gazda sokáig nézett még utánuk. Zsibbadtnak érezte magát.

A távolban felcsattant az ég, mintha ostor csapott volna le a hegyekre.

A tanyaház ajtaja kinyílt és becsukódott. Auaine jött ki hozzá, ősz haját kontyba fogta. Már évek óta szürke volt minden szála; korán megőszült az asszony, de Renald szerette ezt a színt. Inkább ezüst volt, mint szürke. Akár a felhők.

– Thulin volt az? – kérdezte az asszony, és nézte, ahogy a messzeségben nagy port verve távolodik a szekér. Egy magányos fekete tyúktoll libbent le az út közepére.

– Igen.

– És még egy kis beszélgetésre sem maradt?

Renald megrázta a fejét.

– Ó, de Gallanha küldött néhány tojást! – Az asszony elvette a férjétől a kosarat, és elkezdte átszedni a tojásokat a kötényébe, hogy bevigye. – Milyen kedves! Hagyd csak itt a kosarat a földön, biztos küld majd érte valakit!

A férje csak bámult észak felé.

– Renald? – kérdezte Auaine. – Mi a fene ütött beléd, vén csont?

– Kifényesítette neked az edényeit – mondta Renald. – A rézfenekűeket. Ott várnak a konyhaasztalán. Mind a tiéd, ha szeretnéd őket.

Auaine elhallgatott. A férfi éles csattanást hallott, és hátranézett a válla fölött. Az asszony elengedte a köténye csücskét, és kicsusszantak a tojások; egymás után freccsentek szét a földön.

Auaine nagyon nyugodtan kérdezett vissza.

– Mást is mondott?

Renald megvakarta a fejét, bár nem volt már rajta túl sok haj.

– Azt mondta, közeleg a vihar, és északra kell menniük. Thulin szerint nekünk is mennünk kellene.

Együtt álltak egy hosszú pillanatig. Auaine felkapta a köténye csücskét, és megmentette a tojások nagyját. Nem is nézett le azokra, amiket leejtett. Csak északra meredt.

Renald megfordult. A vihar hirtelen ismét előszökkent. És mintha valahogy még sötétebb lett volna.

– Azt hiszem, jobban tennénk, ha hallgatnánk rájuk, Renald – szólt Auaine. – Én… én majd kiválogatom, mit kell magunkkal vinnünk a házból. Te menj csak ki hátra, és szedd össze az embereket! Nem mondták, mennyi időre kell elmennünk?

– Nem – válaszolta a férje. – Azt sem igazán mondták, miért. Csak hogy északra kell mennünk a vihar miatt. És, hogy… ez itt a vége.

Auaine hirtelen felszisszent.

– Te csak szedd össze az embereket! Én majd gondoskodom a házról!

Besietett, és Renald nagy nehezen rávette magát, hogy elforduljon a vihartól. Megkerülte a házat, és beért a pajta elé. Összecsődítette az embereit. Kemény legények voltak, mind derék fiúk. A saját fiai másutt kerestek szerencsét, de ez a hat béres már majdnem olyan közel állt hozzá, mint a fiai. Merk, Favidan, Rinnin, Veshir és Adamad köré gyűltek. Ő még mindig szédelgett egy kicsit. Kettőt elküldött, hogy szedje össze az állatokat, kettőt, hogy pakolja össze a gabonát, és ami élelem csak maradt még a télről, az utolsót pedig elszalasztotta, hogy keresse meg Gelenit, aki új vetőmagért ment be a faluba, hátha azért nem sarjadt ki a vetés, mert a maggal volt baj.

Az öt férfi szétrebbent. Renald egy pillanatig még az udvaron állt, aztán bement a pajtába, hogy megkeresse a maga könnyű kis kovácsműhelykéjét, és kivonszolja a napfényre. Nemcsak üllő volt, hanem kész kis mozgatható kovácsműhely. Kerekeken állt; az ember nem kovácsolt egy pajta kellős közepén. Abban a porban bármi lángra kaphatott volna. Renald nekifeküdt a szerkezetnek, és betuszkolta a helyére. Az udvar egyik oldalán jó téglából épített kis alkóv várta, hogy ha kell, a gazda maga is elvégezhessen apróbb javításokat.

Egy óra múlva már égett a tűz. Nem volt olyan ügyes, mint Thulin, de megtanulta az apjától, hogy ha az ember konyít egy keveset a kovácsmesterséghez, azzal jókora előnyre tehet szert. Az ember nem mindig engedhette meg magának, hogy órákat pazaroljon arra, hogy megjárja a várost, ha csak egy törött zsanért akart megjavíttatni.

A felhők még mindig ott voltak. Próbált nem felnézni rájuk, ahogy otthagyta az üllőt, és visszasietett a pajtába. Olyanok voltak a fellegek, mint a válla fölött átkandikáló, kíváncsi szemek.

A pajtát a fal repedésein beáradó fény töltötte meg, bearanyozta a port és a szalmát. Jó huszonöt éve maga építette. Tervezgette már egy ideje, hogy kicserél néhány megvetemedett deszkát a tetőn, de most már nem lesz rá ideje.

A szerszámos falnál a harmadik legjobb kaszájáért nyúlt, de megtorpant. Mély levegőt vett, és a legjobb kaszát vette le helyette. Visszaballagott az üllőhöz, és leverte a kasza nyelét.

Épp félredobta a fanyelet, amikor Veshir, a segédei közül a legöregebb, megjelent két kecskével. Amikor megpillantotta az üllőn heverő kaszapengét, elsötétedett az arca. Kikötötte a kecskéket egy karóhoz, aztán odaügetett Renaldhoz, de nem szólt egy szót sem.

Hogyan kell szálfegyvert készíteni? Thulin azt mondta, arra jó, hogy le tud majd vele rántani a lováról egy embert. Ahhoz akkor ki kell cserélni a nyelet egy hosszabb, egyenesebb kőrisfa nyélre. A felső vége túlnyúlik majd a penge sarkán, durva lándzsahegyet farag belőle, és bevonja ónnal, hogy erősebb legyen. És aztán fel kell izzítani a pengét is, és úgy a fele hossznál le kell kalapálnia, hogy horgasabb legyen, és le tudja vele halászni az ellenfelet a nyeregből, és talán meg is tudja vágni közben. Becsúsztatta a pengét a vörösen izzó parázsba, hogy átforrósítsa, aztán nekiállt felvenni a kötényét.

Veshir pár percig csak állt, és nézte. Végül odalépett mellé, és megfogta a karját.

– Renald, mire készülünk?

Az öreg lerázta a kezét.

– Északra megyünk. A vihar közeleg, és északra megyünk.

– Északra megyünk egy vihar miatt? Ez őrültség!

Renald szinte szóról szóra ugyanezt mondta Thulinnak. A távolban felmorajlott a mennydörgés.

A kovácsnak igaza volt. A vetés… az ég… a figyelmeztetés nélkül megromló étel. Mielőtt beszélt volna Thulinnal, már azelőtt is tudta. A szíve mélyén tudta. Ez a vihar nem fog csak úgy elvonulni felettük, nem tűnik el. Ezzel a viharral szembe kellett szállni.

– Veshir – mondta, és visszafordult a munkájához –, itt dolgozol velem a tanyán hány éve is már? Tizenöt? Te voltál az első ember, akit felbéreltem. Hogyan bántam veled és a tieiddel?

– Jó voltál hozzánk – mondta Veshir –, de a Fény égessen meg, még sosem döntöttél úgy, hogy itt hagyod a tanyát! A vetés mind elszárad, ha most itt hagyjuk! Ez nem valami csapadékos déli tanya! Hogy vagy képes elmenni?

– Mert ha nem megyünk – válaszolta Renald – akkor nem fog számítani, hogy vetettünk-e, vagy sem!

Veshir összevonta a szemöldökét.

– Fiam – nézett rá Renald –, tedd csak, amit mondok, és nem lesz semmi gond! Menj, és fejezd be az állatok egybe terelését!

A béres elvonult, de követte Renald utasításait. Derék legény volt, még ha néha kicsit forrófejű is.

Az öreg kihúzta a pengét a parázsból. A fém fehéren izzott. Rátette az apró üllőre, és nekiállt kalapálni a penge tövénél, ahol a nyélre lehetett húzni. Elkezdte kilapítani. A fémen csattogó kalapács hangja élesebb volt, mint amilyennek lennie kellett volna. Úgy kongott, mint a távoli mennydörgés. Egybeolvadt a két hang, mintha csak a kalapács minden egyes ütése a vihar része lett volna.

Miközben dolgozott, a mennydörgés mintha szavakká állt volna össze. Mintha csak valaki motyogott volna a fejében. Egyre csak ugyanazt hajtogatta.

„A vihar közeleg.” „A vihar közeleg.”

Tovább csépelte a vasat: a kasza élét elkerülte, de a pengét magát kiegyenesítette, és a végén horgassá görbítette. Még mindig nem tudta, miért. De nem is számított.

A vihar közelgett, és neki készen kellett várnia.

Falendre nézte, ahogy a görbe lábú katonák odakötözik egy nyeregbe Tanera takaróba csavart holttestét, de leküzdötte a késztetést, hogy újra sírni vagy hányni kezdjen. Ő volt a rangidős, uralkodnia kellett magán, ha azt akarta, hogy a másik négy életben maradt sul'dam is azt tegye. Próbálta megmagyarázni magának, hogy látott már rosszat, járt már olyan csatában, ahol nem csak egy sul'dam esett el, nem csak egy damane halt meg. Így viszont túlságosan is közel járt ahhoz, hogy eszébe jusson, Tanera és az ő Mirije pontosan hogyan is haltak meg, és az elméje visszahőkölt a gondolattól.

Nenci odakuporodott mellé, és halkan vinnyogott. Falendre megsimogatta a damane fejét, és igyekezett megnyugtató gondolatokat küldeni felé az a'damen át. Ez általában működött, de ezúttal nem volt az igazi. Túl erősek voltak a saját érzelmei. Ha elfeledhetné, hogy a damanet elvágták a Forrástól, és hogy ki vágta el! Hogy mi vágta el… Nenci újra felvinnyogott.

– Átadod az üzenetet az utasításaimnak megfelelően? – kérdezte a háta mögött egy férfi.

Nem, nem csak egy férfi. A hangjától is felkavarodott Falendre gyomrában a sav. Rávette magát, hogy megforduljon, hogy szembenézzen vele, állja a hideg, kemény szempár pillantását. Változott a színe, ahogy más szögből látta a férfit, néha kék volt, néha szürke, de mindig úgy fénylett, akár a csiszolt drágakő. Sok kemény férfival találkozott már életében, de még sosem találkozott olyannal, aki elég kemény lett volna ahhoz, hogy elveszítse a kezét, és pár pillanattal később úgy beszéljen róla, mintha csak egy kesztyűt ejtett volna el! Falendre szertartásosan meghajolt. Rántott egyet az a'damen is, hogy Nenci is meghajoljon. Egyelőre egész jól bántak velük ahhoz képest, hogy foglyok voltak, és hogyan estek fogságba; még vizet is kaptak, hogy megmosakodhassanak. Ráadásul állítólag nem sokáig maradnak már foglyok sem. De ezzel a férfival kapcsolatban ki jósolhatta volna meg, mi változik? A szabadság ígérete lehetett újabb fondorlat is.

– Illően gondoskodom róla, hogy az üzenetét átadjam – kezdte, aztán megakadt a nyelve. Miféle címet is használtak? – Sárkány nagyuram – fejezte be sietve. Kiszáradt a torka, mire ezt kibökte, de a férfi biccentet, úgyhogy jól mondhatta.

Az egyik marath'damane jelent meg azon a lehetetlen, levegőbe vájt lyukon át. Fiatal nő volt, hosszú fonatban hordta a haját, és annyi ékszert viselt, hogy akár a Vér tagja is lehetett volna, bár érthetetlen módon a homloka közepén egy vörös pötty fénylett.

– Mennyi ideig akarsz még itt maradni, Rand? – csattant fel, mintha a kemény tekintetű fiatalember a szolgája volna, nem pedig az, aki. – Milyen közel is vagyunk Ebou Darhoz? Az egész vidék tele van seanchanokkal, és lehet, hogy mindenütt ott köröznek a rakenjeik!

– Cadsuane küldött, hogy ezt megkérdezd? – vágott vissza a férfi, és enyhén elvörösödött. – Nem sokáig, Nynaeve. Már csak pár perc.

A fiatal nő a többi sul'damra és damanere emelte a tekintetét. Mindegyikük követte Falendre példáját, és úgy tettek, mintha nem bámulná őket egy marath'damane sem, a fekete kabátos férfiak pedig ott sem lennének. A többiek a lehető legjobban rendbe hozták magukat. Surya lemosta a saját és a kis Tabi arcáról is a vért, Malian pedig jókora borogatást kötött a fejükre, míg végül úgy néztek ki, mintha valami szokatlan kalapot hordanának. Ciarnak sikerült letörölnie a hányás nagyját a ruhája elejéről.

– Még mindig úgy vélem, hogy meg kéne őket Gyógyítanom – jegyezte meg Nynaeve hirtelen. – A fejsérülések okozhatnak olyasmit is, ami nem jön ki azonnal!

Sury arca megkeményedett, és maga mögé intette Tabit, mintha csak meg akarná védeni a damanet. Mintha csak meg tudná védeni. Tabi világos szeme elkerekedett rettenetében.

Falendre esdeklően emelte fel a kezét a fiatal férfi felé. Az Újjászületett Sárkány felé, ha minden igaz.

– Kérem! Amint Ebou Darba érünk, ellátják a sebeiket!

– Hagyd abba, Nynaeve! – szólt a fiatal fickó. – Ha nem akarják a Gyógyítást, hát nem akarják! – A marath'damane dühösen meredt rá, és olyan erősen markolta a hajfonatát, hogy belefehéredtek az ujjai. A férfi visszafordult Falendre felé. – Az Ebou Darba vezető út úgy egy órányira keletre fekszik innen. Napnyugtára beérhettek a városba, ha kiléptek. A damanekről úgy fél óra múlva leolvad a pajzs. Ez így van a saidar szőtte pajzsokkal, ugye, Nynaeve? – A nő mogorván bámult vissza rá. – Ugye, Nynaeve?

– Fél óra – válaszolta végül a nő. – De ez nagyon nincs rendben, Rand al'Thor! Hogy visszaküldőd a damanekat! Nagyon nincs rendben, és ezt te is pontosan tudod!

A férfi szeme egy pillanatra még hidegebben fénylett. Nem keményebben. Az lehetetlen lett volna. De ez alatt a hosszú pillanat alatt mintha jégbarlanggá változott volna.

– Hogy mi van rendben és mi nincs, azt könnyű volt kitalálnom, amikor még csak pár birkával kellett törődnöm – mormolta halkan. – Mostanában már nem mindig olyan egyszerű. – Elfordult, és felemelte a hangját. – Logain, vigyél vissza mindenkit a Kapun! Igen, igen, Merise. Nem próbálok parancsolgatni nektek. De ha méltóztatnál csatlakozni hozzánk? Nemsokára bezárul!

A marath'damanek, akik aes sedainak hívták magukat, libasorban átvonultak azon az őrült lyukon a levegőben. Így tettek a fekete kabátos férfiak, az asha'manek is, és közéjük vegyülve a horgas orrú katonák. Egy csapat végzett azzal, hogy a ló nyergébe kötözze Tanerát. A hátasokat az Újjászületett Sárkány adta nekik. Milyen különös, hogy még ajándékot ad nekik azok után, ami történt.

A kemény tekintetű fiatalember visszafordult hozzá.

– Ismételd el az utasításaidat!

– Visszatérek Ebou Darba, a vezéreinknek címzett üzenettel.

– A Kilenc Hold Leányának címzett üzenettel – jelentette ki az Újjászületett Sárkány komoran. – Neki adod át az üzenetet.

Falendre nyelve megakadt. Semmilyen szempontból nem volt rá méltó, hogy a Vérről beszéljen, különösképp nem az úrnőről, a császárnő leányáról, bárcsak örökké élne! De a férfi arckifejezése nem hagyott neki más kiutat. Próbált megbirkózni a helyzettel.

– Átadom neki az üzenetet – folytatta. – Elmondom neki, hogy… hogy nem hibáztatja őt ezért a támadásért, és hogy találkozni kíván vele.

– Még mindig találkozni kívánok vele – helyesbített az Újjászületett Sárkány.

Amennyire Falendre tudta, a Kilenc Hold Leánya soha nem is hallott az eredeti találkozóról. Anath rendezte el az egészet nagy titokban. És ezért volt Falendre olyan biztos benne, hogy a férfi valóban az Újjászületett Sárkány. Csak az Újjászületett Sárkány maga lehetett az, aki nemcsak túlélte egy Kitaszított támadását, de győztesként távozott.

De valóban az lett volna Anath? A Kitaszítottak egyike? Falendre képtelen volt felfogni a dolgot. Lehetetlen. De itt volt az Újjászületett Sárkány. Ha ő élt, ha a földet tapodta, a Kitaszítottak is kiszabadultak. Az asszony zavarodott volt, a gondolatai egymásba gabalyodtak, és ezt ő is tudta. Elfojtotta a rettegését – majd később szembenéz vele. Most uralkodnia kellett az érzelmein.

Rákényszerítette magát, hogy belenézzen a férfi szeme helyén csillogó jeges ékkövekbe. Meg kellett őriznie a méltóságának legalább a maradványait, ha másért nem is, hát hogy megnyugtassa a másik négy életben maradt sul'damot. És a damanekat, természetesen. Ha a sul'damok újra elvesztik a fejüket, a damanek számára nincs remény.

– Megmondom neki – ígérte, és próbált erősnek hangzani –, hogy még mindig találkozni kíván vele. Hogy hisz benne, hogy békében kell élnie a népeinknek. És meg kell mondanom neki, hogy Anath úrnő… egy Kitaszított volt.

Oldalt pillantva látta, ahogy néhány marath'damane épp áttolja Anathot a levegőben tátongó lyukon. A nő királyi tartással tűrte a fogságot. Mindig is a rangjánál magasabbra törő módon viselkedett. Vajon valóban az lett volna, akinek ez a férfi mondja?

Hogyan nézhet majd ő a der'sul'dam szemébe, hogyan magyarázhatja el ezt a tragédiát, ezt az iszonyatos katasztrófát? Bármit megadott volna érte, hogy ne kelljen itt lennie, hogy elbújhasson valahol…

– Békének kell lennie – mondta az Újjászületett Sárkány. – Gondoskodom róla. Mondd meg az úrnődnek, hogy Arad Domanban talál! Lecsillapítom az ott ellenetek vívott háborút. Tudasd vele, hogy ezt a jóakaratom jeléül szánom, épp, ahogy titeket is jóakaratból engedlek el. Nem szégyen, ha valakit egy Kitaszított manipulált, különösen nem, ha erről a… teremtményről van szó. Valamiféleképp még meg is könnyebbültem. Aggasztott, hogy valamelyikük beszivároghatott a seanchan nemesek közé is. Kitalálhattam volna, hogy Semirhage volt az. Mindig is szerette a kihívásokat.

A férfi hihetetlen könnyedséggel beszélt a Kitaszítottakról, mintha csak ismerte volna őket. Falendre megborzongott.

A férfi rápillantott.

– Mehettek – mondta, aztán elsétált, és átlépett a levegő szakadásán.

Falendre sokért nem adta volna, ha megszerezheti ezt az utazótrükköt Nencinek. Az utolsó marath'damane is átvonult a lyukon, ami bezárult, és ő egyedül maradt a társaival. Szánalmas kis csapat voltak. Talha még mindig zokogott, és Malian úgy nézett maga elé, mint aki mindjárt hányni fog. Sokuknak véres volt az arca, mielőtt megmosakodtak volna, és a bőrükön még mindig halvány, vörös maszat és száradt, sötét vérpettyek sötétlettek. Falendre örült, hogy megúszták, és nem kényszerítették rájuk a Gyógyítást. Látta, hogy azok közül a fickók közül az egyik Gyógyította a Sárkány egy emberét. Ki tudja, miféle mocskot hagyott volna az emberen, ha ilyen romlott kéz alá kerül?

– Legyetek erősek! – parancsolt rá a többiekre, de jóval bizonytalanabbnak érezte magát, mint amilyennek hangzott. Az Újjászületett Sárkány tényleg hagyta őket elvonulni! Ezt alig remélte. Nem árt minél hamarabb eltűnni innen. Amilyen hamar csak lehet! Felparancsolta a többieket a kapott lovakra, és pár perc múlva már dél, Ebou Dar felé ügettek. Mindegyik sul'dam mellett ott lovagolt a saját damaneja.

Könnyen megeshet, hogy a történtek miatt elveszik tőle a damaneját, hogy megtiltják, hogy még egyszer megérintse az a'damet. Most, hogy Anath már nem volt velük, kellett találni valakit, akit megbüntethetnek helyette. Mit mond majd Suroth nagyúrnő? Halott damanek és egy vérig sértett Újjászületett Sárkány…

De csak nem történhet vele rosszabb, mint hogy nem férhet többé az a'damhez… A hozzá hasonlókból nem lehetett da'colave, ugye? A puszta gondolattól újra felkavarodott a torkában az epe.

Nagyon óvatosan kell megmagyaráznia, mi történt itt ma. Valahogy úgy kell előadnia az egészet, hogy ne haljon bele.

Szavát adta az Újjászületett Sárkánynak, hogy egyenesen a Kilenc Hold Leányával beszél. És meg is teszi. De nem biztos, hogy azonnal. Először alaposan át kell gondolnia a helyzetet. Nagyon alaposan.

Ráhajolt a lova nyakára, és megsarkantyúzta az állatot. Megelőzte a többieket. Így nem kellett látniuk a szemében a tehetetlenség, a fájdalom és a rettegés könnyeit.

Tylee Khirgan, az Örökkön Győzelmes Hadsereg altábornoknője a lován ült egy erdős hegytetőn, és észak felé nézett. Annyira más volt ez a vidék. Hazája, Maram Kashor száraz sziget volt Seanchan legdélebbi csücskén. Az ottani lummafák egyenes törzsű, toronymagas szörnyek voltak, a tetejükről nagy csomóban omlottak le az indák, akár az előkelőbb Vér kiváltságos hajsörénye.

Az errefelé fának csúfolt növények göcsörtös, kacska, ágas-bogas bokrok voltak hozzájuk képest. Az ágaik akár a vén katonák sok évtizedes kardforgatásban megköszvényesedett, göbös ujjai. Minek is hívták a helyiek ezeket a cserjéket? Ecsetfának? De furcsa… És ha belegondol, hogy valamelyik őse talán épp innen származott, és Luthair Paendraggal ment Seanchanba…

A hadserege odalenn vonult az úton, a levegőben kavargó porfelhő jelezte, merre mennek. Több ezer ember. Kevesebb, mint amennyi volt, de nem olyan sokkal. Két hete már, hogy megvívott az aielekkel: Perrin Aybara terve lenyűgözően bevált a csatában. Mindig keserédes élmény volt a hozzá hasonlók mellett harcolnia. Édes, mert olyan zseniális volt a terv. Keserű, mert félő volt, hogy egy nap szembetalálkoznak még a csatamezőn. Tylee nem tartozott azok közé, akik szerették, ha az ellenfél kihívást jelent. Mindig is jobban kedvelte a könnyű győzelmet.

Néhány hadvezér szerint ha valaki sosem küzdött, nem kényszerült rá a fejlődésre. Tylee úgy volt vele, hogy ő is, az emberei is épp eleget fejlődnek a gyakorlótéren, küzdeni pedig küzdjenek az ellenfelei.

Nem szívesen szállt volna szembe Perrinnel. Nem bizony. És nem csak azért, mert kedvelte a fickót.

Lassú patadobogás döndült a földön. A nő oldalra nézett, és látta, ahogy Mishima odaléptet mellé halványszürke heréltjén. A férfi a nyeregkápára kötötte a sisakját, és sebhelyes arcát gond felhőzte. Szép pár voltak így ketten. Tylee saját arcán is épp elég régi heg virított.

Mishima tisztelgett neki; most, hogy őt a Vér soraiba emelték, jóval tisztelettudóbban, mint régen. Az a raken hozta üzenet igazi meglepetés volt. Nagy megtiszteltetés: a nő még mindig nem szokta meg.

– Még mindig a csatán merengsz? – kérdezte Mishima.

– Igen – válaszolta Tylee. Két hét telt el, de még mindig ez uralta a gondolatait. – Neked mi a véleményed?

– Úgy érted, Aybaráról? – kérdezte Mishima. Még mindig úgy beszélt az altábornoknővel, mintha barátok lennének, bár már nem nézett a szemébe. – Jó katona. Talán túl elszánt, túl elvakult. De alapos.

– Igen – bólintott Tylee, aztán megrázta a fejét. – Változik a világ, Mishima. Kiszámíthatatlanul. Először Aybara, aztán a többi furcsaság…

Mishima elgondolkozva biccentett.

– Az emberek nem akarnak róluk beszélni.

– Túl gyakran történnek meg ahhoz, hogy az egész csak képzelgés legyen – mondta Tylee. – A felderítőink igenis látnak valamit!

– Az emberek nem tűnnek el csak úgy – mondta Mishima. – Szerinted ez az Egyetlen Hatalom lenne?

– Nem tudom, mi ez – mormolta a nő. Körbenézett a fákon. Korábban elhaladtak pár cserje mellett, amelyek mintha már elkezdtek volna rügyezni így tavasszal, de ezek közül egyik sem zöldült még ki. Csontvázaknak tűntek, bár a levegő elég meleg volt már ahhoz, hogy el lehessen kezdeni a tavaszi munkálatokat. – Vannak ilyen fák Halamakban?

– Nem pont ilyenek – nézett végig rajtuk Mishima is –, de láttam már hasonlót.

– Nem kellett volna mostanra már kirügyezniük?

A férfi megvonta a vállát.

– Katona vagyok, Tylee tábornok!

– Ez fel sem tűnt – válaszolta a nő szárazon.

A férfi nyögött egyet.

– Úgy értem, nem igazán szoktam figyelni a fákat. A fák nem véreznek. Talán ki kellett volna már rügyezniük, talán nem. Sok mindent nem értek az óceán innenső oldalán. Hogy tavasszal nem rügyeznek a fák, az csak egy újabb furcsaság. Inkább ez, mint azok a Vérként viselkedő marath'damanek, akik előtt mindenki hajlong és meghunyászkodik! – Láthatóan megborzongott.

Tylee biccentett, de nem osztotta a férfi undorát. Nem teljesen. Nem volt biztos benne, mit is gondoljon Perrin Aybaráról és az aes sedaiairól, hát még az asha'manekről. És nem tudott sokkal többet a fákról sem, mint Mishima. De volt egy olyan érzése, hogy mostanra már ki kellett volna rügyezniük. És azok az emberek, akiket a felderítői látnak a mezőkön, hogy tűnhetnének el olyan hirtelen, akár még az Egyetlen Hatalom segítségével is?

A számvevő tiszt aznap, amikor kinyitotta az egyik élelmiszercsomagot, csak port talált benne. Tylee alighanem elkezdte volna kerestetni a tolvajt vagy tréfamestert, ha a számvevő nem erősítgeti, hogy alig pár perccel korábban maga ellenőrizte a csomagot. Karm megbízható ember volt; évek óta szolgált ezen a poszton. Nem hibázott.

Errefelé olyan gyakran megromlott az étel. Karm azt mondta, az idegen vidéken uralkodó hőség tehet róla. De az úti ellátmány nem tudott megromlani, megrohadni, legalábbis nem ilyen megjósolhatatlanul. És minden ómen rossz volt mostanság. Aznap valamivel korábban Tylee két hanyatt fekvő, döglött patkányt látott, az egyik szájában a másik farkával. Életében nem látott még ilyen rossz előjelet, és kirázta a hideg, ha csak eszébe jutott.

Valami történt. Perrin nem nagyon volt hajlandó beszélni róla, de Tylee látta rajta a terhet. Sokkal több mindent tudott, mint amit elárult.

Nem engedhetjük meg magunknak, hogy harcoljunk ezekkel az emberekkel, gondolta a nő. Lázongó gondolat volt, Mishimának nem is említhette. Magában sem merte végigvinni. A császárnő, bárcsak örökké élne, azt parancsolta, hogy foglalják vissza ezt a földet. Suroth és Galgan volt az uralkodó két választott vezére, míg csak a Kilenc Hold Leánya fel nem fedte kilétét. És bár Tylee nem ismerhette Tuon nagyúrnő gondolatait, Suroth és Galgan osztoztak abban a vágyban, hogy igába hajtsák ezt a földet. Gyakorlatilag ez volt az egyetlen közös az elképzeléseikben.

Egyikük sem hallgatta volna meg, ha valaki azt javasolja, inkább szövetségeseket keressenek az itteniek között, mint ellenségeket. Már a puszta gondolat is a felségárulás határát súrolta. De legalábbis a függelemsértését. Tylee sóhajtott egyet, és Mishimához fordult; épp szólt volna neki, hogy kezdjenek el megfelelő táborhelyet keresni éjszakára.

Megdermedt. A tiszt nyakából nyílvessző állt ki; gonosz, horgas fegyver. Nem is hallotta, ahogy becsapódott. A férfi döbbenten nézett a szemébe, megpróbált beszélni, de csak vér bugyogott elő a szájából. Lecsúszott a nyeregből, és ernyedt halomba csuklott össze, miközben valami hatalmas rohant el mellette, és nagy ágrecsegés közben Tylee-ra vetette magát. A nőnek alig volt ideje kardot rántani, és felkiáltani, mielőtt Poros – a kiváló, megbízható harci mén, aki még sosem hagyta cserben csatában – rettegve felágaskodott, és levetette a nyeregből.

Alighanem ez mentette meg az életét, mert a támadója meglengette gonoszul görbülő kardját, és a nyeregre sújtott, ahol előbb még ő ült. A nő talpra kecmergett. A páncélja összecsörrent. Tylee felordított.

– Fegyverbe! Támadás!

A hangja sok száz másikba fonódott, akik mintha mind egyszere kiáltottak volna fel. Emberek ordítottak. Lovak nyerítettek.

Rajtaütés, gondolta a tábornoknő, és felemelte a kardját. És egyenesen belesétáltunk! Hol vannak a felderítőink? Mi történt? Nekivetette magát a támadójának. Az alak felhorkant és megfordult.

És Tylee most először látta, mivel áll szemben. Nem ember volt, hanem valamiféle torz részekből összetákolt szörnyeteg, a fejét durva, barna sörte borította, túl széles homlokán vaskos bőr redőződött. A szeme meglepően emberinek tűnt, de az orra alatta ellapult, mint egy vaddisznó ormánya, és a szájából két jókora agyar villant elő. A lény elbődült, és szinte már emberi ajkáról nyál záporzott a nőre.

Az Elfeledett Atyák vérére! – gondolta Tylee. Mibe botlottunk bele? A szörnyeteg mintha egy rémálomból szabadult volna el, hogy testet öltve pusztítson. A tábornoknő mindig is babonaságnak tartotta a létezését.

Rárontott a szörnyetegre, félrelökte a vaskos kardot, miközben az újra megtámadta volna. Tylee belepördült a „bokorhajtás” vívótartásba, és vállból lecsapta a bestia karját. Aztán újra lesújtott, és a kar mellé odahullott a rémséges fej is. A lény megtántorodott, de valahogy még megtett három lépést, mielőtt összeroskadt volna.

Felsusogtak a fák, újabb ágak törtek le recsegve-ropogva. Tylee látta, hogy a hegyoldalon több száz efféle lény ugrik elő az aljnövényzetből, és nekivetik magukat a serege derekának. Káosz tört ki. Újabb és újabb szörnyetegek özönlöttek elő a fák közül.

Ez meg hogyan történhetett? Hogyan juthattak ezek a dögök ilyen közel Ebou Darhoz? Jócskán belül voltak a seanchan védelmi vonalakon, a fővárostól épp csak egy napi lovaglásra!

Tylee lerohant a hegyoldalon, ordítva hívta maga köré a testőreit, miközben a háta mögött újabb bestiák csörtettek elő bömbölve a fák közül.

Graendal az imádattal teli nők és férfiak szegélyezte kőszobában pihent. Mindegyikük tökéletes példány volt, és egyikük sem viselt többet egy áttetsző fehér köntösnél. A kandallóban meghitten lobogott a tűz, a lángok megvilágították a vérvörös szőnyeget. A szőnyeg mintázatán fiatal férfiak és nők fonódtak egymásba olyan kombinációkban, hogy még a legtapasztaltabb kurtizán is elvörösödött volna a láttán. A nyitott ablakokon beáradt a késő délutáni napsütés, és a palota magasából látni lehetett az alant csillogó tavat és a sötét fenyőerdőket.

A nő belekortyolt az édestüskelébe. Domani stílusú, halványkék ruhát viselt – kezdte megkedvelni a helyi divatot, bár a kelme természetesen sokkal áttetszőbb volt, mint amit az itteniek hordtak. A domaniak túlságosan is szerettek suttogni, holott Graendal maga a szép, éles sikolyokat kedvelte. Még egy kortyot ivott. Érdekes, savanykás íze volt. Ebben a korban ez az ital roppant egzotikusnak számított: a fák már csak néhány távoli szigeten éltek meg.

Minden figyelmeztetés nélkül egy Kapu kezdett formálódni a terem kellős közepén. Graendal magában szitkozódva látta, hogy a fénycsík kis híján leszeli az egyik legdrágább kis kedvence, egy Thurasa nevű, gömbölyded fiatalasszony – a domani Kereskedőtanács egy tagjának – karját. Izzó forróság áradt át a Kapun, és tönkretette a hideg hegyi levegő és a kandallóból áradó meleg tökéletes egyensúlyát, amit Graendal úgy kedvelt.

De ő megőrizte az önuralmát, és kényszerítette magát, hogy lustán hátradőljön a jócskán kipárnázott bársony karosszékben. Fekete ruhás hírnök vonult át a Kapun, és a nő tisztában volt vele, mit akar, mielőtt egyáltalán megszólalt volna. Csak Moridin tudta, hol találja, most, hogy Sammael már halott volt.

– Úrnőm, a megjelenését kéri a…

– Igen, igen – mondta Graendal. – Állj meg egy pillanatra, hadd nézzelek meg!

A fiú megállt. Vagy kétlépésnyire jöhetett be a szobába. És hogy milyen vonzó fiúcska volt! Halványszőke haj, ami a világ nagy részén ritkaságnak számított, mohos hegyi tavakként csillogó zöld szemek, nyurga test, de épp tökéletes, feszes izomzat. Graendal csettintett egyet. Vajon Moridin meg akarja kísérteni, azért a legcsinosabb emberét küldte? Vagy csak véletlen egybeesés lenne? Nem. A Kiválasztottak között sosem voltak véletlen egybeesések. Kis híján kinyúlt a Kényszer egy szálával, hogy megszerezze magának a fiút. De legyőzte a késztetést. Ha valakit egyszer ilyen szintű Kényszer ért, már nem lehetett ép embert faragni belőle, és lehet, hogy Moridin megsértődne. Igenis aggódnia kellett a férfi szeszélyei miatt. Már a kezdetek kezdetén sem volt beszámítható. És ha Graendal maga akart lenni a nae'blis egy szép napon, fontos volt, hogy ne haragítsa magára, amíg nem kész a végső csapásra is.

A hírnök innentől kezdve már nem érdekelte – ha nem szerezhette meg, akkor nem volt benne semmi izgalmas –, így átnézett a nyitott Kapun. Utálta, ha a másik szabályai szerint kellett találkoznia a többi Kiválasztottal. Utálta hátrahagyni a kedvenceit és a palotáját. És mindennél jobban utálta, hogy olyanok előtt kell meghunyászkodnia, akiknek őt kellene szolgálniuk!

De nem tehetett semmit sem ellene. Moridin volt a nae'blis. Egyelőre. És ez azzal járt, hogy akár utálta, akár nem, ha a férfi hívta, ő nem mondhatott nemet. Letette az italát, felkelt, és a Kapuhoz sétált. Áttetsző kék ruháján fel-felragyogott az arany hímzés.

A Kapu túloldalán kábító hőség fogadta. Graendal azonnal Levegőt és Vizet font egybe, hogy lehűtse maga körül a teret. Egy fekete kőépületben volt, az ablakon vöröses fény áradt be. A keretben nem volt üveg. A vöröses fény mintha napnyugta lett volna, de Arad Domanban még épp csak kora délután lehetett. Ennyire csak nem utazhatott messzire?

A szobában csak a lehető legfeketébb székek álltak. Moridin mostanában igazán fantáziátlan volt! Minden csak fekete és vörös, és minden csak arra kell, hogy megölje azokat a bolond kölyköket Rand al'Thor falujából. Valóban csak ő, Graendal látta volna be, hogy al'Thor maga a legkomolyabb fenyegetés? Miért nem ölik meg, és végeznek egyszer s mindenkorra ezzel az egésszel?

A legegyszerűbb válasz – hogy egyelőre egyikük sem bizonyult elég erősnek ahhoz, hogy legyőzze al'Thort – nem töltötte el örömmel.

Az ablakhoz sétált, és hamar kitalálta, mitől olyan rozsda színű a fény. Odakinn az agyagos talajt vörösre festette a föld vastartalma. Egy koromfekete torony második szintjén állt, és a kövek magukba szívták az égető napfényt. Odakinn alig nőtt bármi is, és ami mégis megmaradt, azt fekete foltok pettyezték. Nocsak!

Mélyen a Fertő északkeleti részén lehetett. Jó ideje nem járt már erre. Moridinnek ezek szerint sikerült egy egész erődöt találnia idebenn!

Az erőd árnyékában egy sor roskatag kunyhó húzódott meg, és a távoli mezőkön pár holdnyi fertőfajta gabona nőtt. Talán újabb fajtát nemesítettek, és épp azt próbálják, megél-e a vidéken. Talán többféle növényt is vetettek; az megmagyarázná, miért olyan tarka az összkép. Őrök vigyázták a környéket. Fekete egyenruhát viseltek a hőség dacára is. Szükség volt a katonákra, hogy visszaverjék a Fertő belső vidékein tanyázó különféle árnyfattyak támadásait. Azok a dögök nem engedelmeskedtek senkinek, csak a Sötétség Nagyurának. Mi a fenét keres Moridin itt, a világ végén?

A találgatásban léptek zaja szakította félre. Újabb érkezők. Demandred lépett be a délre nyíló ajtón, és vele volt Mesaana is. Ezek szerint együtt érkeztek volna? Pedig azt hitték, ő nem tud a kis szövetségükről, amiben Semirhage volt a harmadik. De őszintén szólva, ha ennyire titokban akarták tartani, hogy nem jutott az eszükbe, hogy nem kellene egyszerre jönniük, ha hívják őket?

Graendal elfojtotta a mosolyát, és biccentett a két érkező felé, majd kiválasztotta a szoba legnagyobb, legkényelmesebbnek tűnő székét, és leült. Végigfuttatta az ujját a sima, sötét fán, érezte az erezetét a lakk alatt. Demandred és Mesaana hűvösen mérték végig, és Graendal elég jól ismerte már őket ahhoz, hogy lássa rajtuk, meglepte őket, hogy őt is itt találják. Nocsak! Ezek szerint számítottak erre a kis gyűlésre? De arra nem, hogy ő is jelen lesz? Jobb lesz úgy tennie, mintha ő mindenben tisztán látna. Sokat sejtetően reá mosolygott a párosra, és látta, hogy Demandred szeme mérgesen villan fel.

Bosszantotta a fickó, bár persze hangosan sosem ismerte volna be. Mesaana a Fehér Toronyban lakott, és annak adta ki magát, amit ebben a korban aes sedainak hívtak. Átlátszó volt, könnyen lehetett benne olvasni, és az ügynökei a Fehér Toronyban mindig tájékoztatták róla, a másik Kiválasztott épp mit csinál. Graendal saját, friss szövetsége Aran'garral is igen hasznosnak bizonyult. Aran'gar a lázadó aes sedaiokkal játszadozott, azokkal, akik épp ostromolták a Fehér Tornyot.

Nem, Mesaana egy pillanatig sem zavarta össze, és a többieket is ugyanilyen könnyen nyomon lehetett követni. Moridin a Sötétség Nagyura seregeit gyűjtötte egybe az Utolsó Csatára, és a hadi előkészületek mellett nem maradt sok ideje, hogy délre figyeljen, bár két szolgája, Cyndane és Moghedien néha felbukkantak odalenn. Árnybarátok összeszedegetésével múlatták az idejüket, és néha megpróbálták követni Moridin utasításait a két ta'veren, Perrin Aybara és Matrim Cauthon meggyilkolására.

Biztos volt benne, hogy Sammaelt megölte Rand al'Thor, amikor Illian fölött huzakodtak. Ami azt illeti, most, hogy Graendal már sejtette, hogy Semirhage rángatja a seanchanok drótjait, egész magabiztosan kijelenthette, hogy tudja, a hét megmaradt Kiválasztott közül ki mit tervez.

Kivéve Demandredet.

Mi a fenére készül az a nyomorult? Graendal szívesen elcserélte volna a Mesaana és Aran'gar terveiről begyűjtött összes információt, ha cserébe legalább egy kis morzsát elcsíp Demandred szándékaiból. Most is ott állt… Jóképű lett volna azzal a karvalyorrával, ha nem biggyeszti le mindig dühösen a száját. Demandred sosem mosolygott, mintha sosem lelte volna örömét semmiben. Bár a Kiválasztottak egyik legpompásabb hadvezérének számított, még a háború sem hozott neki örömet. Graendal egyszer hallotta, amint azt mondta, hogy majd nevet, amikor kitörte Lews Therin nyakát. De csak akkor.

Ostoba volt, hogy ragaszkodott ehhez a viszályhoz. Hogy azt gondolta, maradhatott volna a másik oldalon is – hogy ő lehetett volna a Sárkány, ha a dolgok máshogy alakulnak. De akár ostoba volt, akár nem, végtelenül veszélyes is, és Graendal nem örült, hogy nem tudja, mit tervez. Hol állapodhatott meg? Demandred szeretett hadseregeknek parancsolni, de az egész világon nem maradt már szabad sereg.

Talán azokat a határvidékieket kivéve. Vajon sikerült volna közéjük beférkőznie? Az aztán valóban nagy fegyvertény lenne! De ő csak hallott volna róla, ha így esik; ott is akadt épp elég kéme.

Megrázta a fejét, és örült volna, ha megnedvesítheti az ajkát egy korty itallal. Ez az északi levegő túl száraz volt; jobb szerette a párás domani éghajlatot. Demandred összefonta a karját, és állva maradt. Mesaana leült. Állig érő, sötét haja volt, és vizenyős kék szeme. Földig érő, hófehér ruháját még hímzés sem díszítette, és nem viselt ékszert sem. Ízig-vérig tudós. Graendal néha úgy vélte, Mesaana azért állt az Árnyék oldalára, mert az érdekesebb kutatási területeket kínált.

Mesaana most már teljességgel elkötelezte magát a Nagyúr mellett, de valahogy mégis másodrendűnek tűnt a Kiválasztottak között. Mindig olyasmit ígért, amit aztán nem tudott teljesíteni, erősebb emberekkel szövetkezett, de ahhoz már nem volt elég ügyes, hogy manipulálja őket. Sok gonoszat tett a nagyúr nevében, de sosem sikerült olyan eredményeket elérnie, mint a Semirhage-hoz vagy a Demandredhez hasonló Kiválasztottaknak. Moridinről nem is beszélve.

És amint Graendal Moridinre gondolt, a férfi be is lépett. Ő aztán jóképű teremtmény volt! Demandred krumpliképű parasztnak tűnt mellette. Igen, ez a test sokkal jobb volt, mint az előző. Szinte már ahhoz is elég jól nézett ki, hogy beférjen Graendal kis kedvencei közé, bár az az áll sokat rontott az arcán. Túl markáns volt. Túl erős. De az a komor, fekete haj, és az a magas, széles vállú test… Graendal elmosolyodott, és elképzelte, ahogy a férfi áttetsző, fehér ruhában térdel előtte, és imádattal néz fel rá, az agyát teljesen elborítja a Kényszer, míg csak nem lát már senkit és semmi mást, csak őt…

Mesaana azonnal felkelt, amint Moridin belépett, és Graendal vonakodva követte a példáját. A férfi nem volt a játékszere. Még nem. Nae'blis volt, és ahogy telt-múlt az idő, egyre inkább megkövetelte tőlük az engedelmességet. A Sötétség Nagyura felhatalmazta rá. A három másik Kiválasztott vonakodva fejet hajtott előtte; ő volt az egyetlen emberfia, aki előtt meghajoltak. Moridin szigorú tekintettel fogadta a megalázkodásukat, majd a szoba túlsó végébe vonult, ahol egy párkány díszítette a szénfekete követ. Hogy jutott valakinek az az őrült ötlet az eszébe, hogy épp fekete sziklából emeljen erődöt a Fertő szívében?

Graendal visszaült. Vajon a többi Kiválasztott is eljön? És ha nem, az mit jelenthet?

Mesaana megszólalt, mielőtt Moridin bármit mondhatott volna.

– Moridin – mondta, és előrelépett. – Ki kell szabadítanunk!

– Akkor beszélsz, ha engedélyt kaptál rá, Mesaana – válaszolta a férfi hidegen. – Még nem nyertél bocsánatot!

Mesaana megrettent, és láthatóan haragudott is Moridinre miatta. De ő nem törődött vele; Graendalt méregette összeszűkült szemmel. Ez meg mit jelenthetett?

– Folytathatod – vetette végül oda Mesaanának –, de ne feledd, hol a helyed!

A nő összepréselte a száját, de nem vitázott.

– Moridin – kezdte újra, jóval kevésbé követelőzően –, te is kellően bölcsnek vélted, hogy találkozzunk, azért egyeztél bele. Nyilván, mert téged is ugyanúgy megrázott ez a fordulat, mint minket. Mi magunk nem tudunk rajta segíteni; nyilván túlságosan is jól őrzik az aes sedaiok és azok az asha'manek. Segítened kell, hogy kiszabadíthassuk!

– Semirhage megérdemli a fogságot – válaszolta Moridin, és rákönyökölt a párkányra. Még mindig hátat fordított Mesaanának.

Semirhage-ot elfogták? Graendal még csak nemrégiben tudta meg, hogy a nő magas rangú seanchannak adja ki magát! Vajon mit tehetett, hogy elfogták? És ha asha'manek is voltak a környéken, akkor ezek szerint sikerült egyenesen al'Thor fogságába esnie!

Graendal megdöbbent, de az ajkán játszadozó, sokat tudó mosoly egy pillanatig sem remegett meg. Demandred ránézett. Ha a férfi és Mesaana kérték a találkozót, akkor Moridin miért hívatta ide őt is?

– De gondolj bele, mi mindent elárulhat Semirhage! – folytatta Mesaana, Graendallal mit sem törődve. – Ráadásul ő is Kiválasztott. Kötelességünk segíteni rajta!

Ráadásul, gondolta Graendal, ő is tagja a kettőtök kis szövetségének. Talán a legerősebb tagja. Ha elveszítitek, az súlyos csapás lesz a Kiválasztottak irányítására való törekvésetekre!

– Engedetlen volt – mondta Moridin. – Tilos volt megpróbálnia megölni al'Thort!

– Nem is akarta – magyarázkodott Mesaana sietve –, az ottani lányom azt mondja, szerinte önkéntelenül vetette oda azt a tűzlabdát, meglepetésében, és nem akart ölni vele!

– És neked mi erről a véleményed, Demandred? – kérdezte Moridin, és az alacsonyabb férfira pillantott.

– Lews Therint én akarom! – Demandred hangja mély volt, és az arckifejezése szokás szerint sötét. – Ezt Semirhage is tudja. Azt is tudja, hogy ha megölte volna, megkeresem, és az életével fizet érte! Senki sem ölheti meg al'Thort. Senki más, csak én!

– Te, vagy a Sötétség Nagyura, Demandred! – Moridin hangja veszedelmesen csengett. – Az ő akarata úr mindannyiunk felett!

– Igen, igen, természetesen – szakította félbe Mesaana, és előrelépett. Egyszerű ruhája végigsöpört a fekete márványpadló tükrén. – Moridin, ettől még tény, hogy Semirhage nem akarta megölni, csak elfogni. Én…

– Még szép, hogy el akarta fogni! – bődült el Moridin, és a nő arca megrándult. – Azt kapta parancsba! És kudarcot vallott, Mesaana. Látványos, csúfos kudarcot, ráadásul megsebesítette, holott határozottan azt az utasítást kapta tőlem, hogy nem eshet baja! És ha már ilyen alkalmatlan volt, hát szenvedjen. Nem segítek nektek megmenteni. Sőt, megtiltom, hogy segítséget küldjetek neki! Megértettétek?

Mesaana arca ismét megrándult. Demandredé nem; állta Moridin tekintetét, és biccentett. Igen, ha valaki, hát ő hideg volt és kemény. Graendal talán mégis alábecsülte. Könnyen megeshet, hogy hármuk közül ő volt a leghatalmasabb, hogy veszedelmesebb volt Semirhagenál is. Igaz, hogy a nő érzelemmentes volt, és mindig uralkodott magán, de néha még volt a szívében helye az érzelmeknek. A Demandredhez hasonlókat könnyen olyan cselekedetekre sarkalhatták, amik egy nyugodtabb embernek eszébe sem jutottak volna.

Moridin lenézett, és megmozgatta a bal karját, mintha elgémberedett volna. Graendal látta, hogy az arcán fájdalom villan át.

– Hadd rohadjon börtönben Semirhage! – mordult fel a férfi. – Hadd tapasztalja meg, milyen, ha őt vallatják! Talán a Nagyúr még hasznát látja az elkövetkezendő hetekben, de ezt csak ő tudhatja. Most pedig számoljatok be az előkészületeitekről!

Mesaana épp csak elsápadt, és Graendalra nézett. Demandred elvörösödött, mintha nem akarná elhinni, hogy egy másik Kiválasztott jelenlétében faggatják ki őket. Graendal rájuk mosolygott.

– Tökéletes helyzetben vagyok – kezdte Mesaana, és a fejét felszegve visszafordult Moridinhez. – A Fehér Torony és a benne uralkodó bolondok nemsokára az enyémek lesznek. Nemcsak egy kettészakított Fehér Tornyot vetek a Sötétség Nagyurának lába elé, de egy egész sereg fókuszálni képes asszonyt, akik vagy így, vagy úgy, de a mi ügyünket szolgálják majd az Utolsó Csatában. Az aes sedaiok ezúttal a mi oldalunkon harcolnak majd!

– Merész ígéret – jegyezte meg Moridin.

– Gondoskodom róla, hogy így legyen – válaszolta Mesaana hidegen. – A követőim úgy mételyezték meg a Tornyot, mint a pestis, ami láthatatlanul terjeng az egészségesnek tűnők testében a piactéren. Egyre többen állnak át az oldalunkra. Néhányan szándékosan, mások nem is tudnak róla. Egyre megy.

Graendal elgondolkozva hallgatta. Aran'gar azt állította, hogy a lázadó aes sedaiok előbb vagy utóbb elfoglalják a Tornyot, bár Graendal nem volt biztos a dologban. Ki győz, a gyermek vagy a bolond? És számított egyáltalán?

– És te? – kérdezte Moridin Demandredet.

– Az uralmam biztos – válaszolta a férfi egyszerűen. – Háborúra gyűlünk. Készen leszek.

Graendal sokért nem adta volna, ha mond még valamit, de Moridin nem erőltette. De ez is több volt, mint amit eddig sikerült kiderítenie. Demandred ezek szerint valahol uralkodott, és volt hadserege. És össze is gyűjtötte. A keleten felvonuló határvidékiek egyre valószínűbb eshetőségnek tűntek.

– Ti ketten elmehettek – vetette oda Moridin.

Mesaana tiltakozva fogadta az elbocsátást, ám Demandred egyszerűen csak megfordult, és kiment. Graendal biccentett magában; oda kell figyelnie a férfira. A Sötétség Nagyura szerette a cselekvőképes embereket, és mindig azokat jutalmazta meg a leginkább, akik sereget gyűjtöttek a nevében. Könnyen lehet, hogy Demandred lesz a legfontosabb vetélytársa – természetesen Moridin után.

Aki őt nem bocsátotta el, úgyhogy ülve maradt, míg a másik kettő kiment. Moridin maradt, ahol volt. Fél kézzel a párkányra támaszkodott. Csend ülte meg a túlságosan is fekete szobát, aztán egy ropogós vörös egyenruhás szolga lépett be két kupával. Rusnya jószág volt, lapos képű, bozontos szemöldökű alak, egy kurta pillantásnál többet nem érdemelt.

Graendal belekortyolt az italába. Újbor volt, kicsit még karcos, de egész finom. Egyre nehezebb volt jó borra bukkanni, a Nagyúr érintése mindent megrontott, tönkretette az ételt, megrothasztotta azt is, ami magától képtelen lett volna megromlani.

Moridin egy intéssel elküldte a szolgát. Nem vette el a saját poharát. Graendal természetesen azonnal mérget gyanított, mint mindig, ha valaki más poharából kellett innia. De a férfinak nem lett volna rá oka, hogy megmérgezze. Ő volt a nae'blis. Bár a többségük tiltakozott, hogy meg kell előtte hajolniuk, egyre inkább kiterjesztette rájuk az akaratát, és az alárendeltjeivé tette őket. Graendal gyanította, hogy ha Moridin azt akarná, kérhetné a kivégeztetését, és a Nagyúr teljesítené a kérését. Úgyhogy ivott és várt.

– Sokat megtudtál abból, amit hallottál, Graendal? – kérdezte Moridin.

– Amennyit csak lehetett – válaszolta a nő óvatosan.

– Tudom, mennyire szomjazod a híreket. Mindig is Moghedient hívták a póknak, aki a távolból mozgatja a szálakat, de te sok szempontból ügyesebb vagy nála. Ő annyi hálót sző, hogy végül beléjük gabalyodik. Te sokkal óvatosabb vagy. Csak akkor csapsz le, ha ésszerű, de nem félsz a harctól. A Nagyúrnak tetszik a módszered.

– Drága Moridinem – mondta a nő, és elmosolyodott –, te hízelegsz!

– Ne játszadozz velem, Graendal! – mordult rá a férfi kemény hangon. – Fogd az elismerésed és hallgass!

A nő hátrahőkölt, mintha pofon vágták volna, de nem szólt egy szót sem.

– Jutalmul hagytam, hogy halld a többieket – mondta Moridin. – A nae'blis kiválasztatott, de még akadnak egyéb megbecsülendő rangok is a Nagyúr uralkodása alatt. Némelyik előkelőbb a többinél. A mai napot vedd ízelítőnek, hogy miféle előjogokat élvezhetsz!

– Azért élek, hogy a Sötétség Nagyurát szolgáljam!

– Akkor szolgáld ebben is! – nézett rá egyenesen Moridin. – Al'Thor Arad Domanba indul. Sértetlenül kell életben maradnia, míg csak azon az utolsó napon szembe nem néz velem. De nem szabad, hogy békét hozzon az országodba. Megpróbálja majd helyreállítani a rendet. Meg kell benne akadályoznod!

– Úgy lesz.

– Akkor menj! – parancsolta a férfi, és kurtán intett egyet.

A nő felkelt, és elgondolkozva az ajtó felé indult.

– És, Graendal! – szólt utána Moridin.

Ő habozva nézett vissza rá. A férfi a párkánynak támaszkodva állt, majdnem teljesen hátat fordított neki. Úgy nézte a túlsó fal fekete köveit, mintha a semmibe meredt volna. Most, hogy így állt, meglepőmód kifejezetten úgy nézett ki, mint al'Thor, akiről Graendal kémei épp elég vázlatot küldtek.

– Közel a vég – mondta Moridin. – A Kerék nyikorogva megtette a végső fordulót, az óra rugója lejárt, a kígyó az utolsókat lélegzi. Át kell élnie a szívfájdalmat. A tehetetlen dühöt. A kínt. Szabadítsd rá mindezt! Tedd meg, és a jutalmad nem marad el!

Graendal biccentett, aztán áthaladt a számára nyitott Kapun, vissza az Arad Doman-i hegyek közt lapuló erődítménybe. Terveket kellett szőnie.

Rodel Ituralde édesanyját már jó harminc éve eltemették domani hazája agyagos földjébe, de amikor még élt, volt egy kedvenc mondása: „Először minden rosszabbra fordul, mielőtt javulni kezdene.” Akkor is ezt mondta, amikor kirántotta a fia begyulladt fogát, ami abba csorbult bele, hogy a falusi gyerekekkel vívtak. Akkor is ezt mondta, amikor Rodel első szerelmét elhalászta egy előkelő ficsúr, akinek tollas kalapján, ékköves kardján és puha kezén is látszott, hogy sosem volt valódi csatában. És most is ezt mondta volna, ha ott lett volna a fiával a domboldalon, és együtt nézték volna, ahogy a seanchanok a lapos völgyben megbúvó város felé menetelnek.

Távcsővel tanulmányozta a várost, Darlunát. A bal kezével ernyőzte el a távcsövet, heréltje nyugodtan állt az esti fényben. Ituralde és domanijai egy része egy kis facsoportban állt; a seanchanoknak a Sötét Úr szerencséjére lett volna szüksége, hogy észrevegyék, még akkor is, ha ők is távcsővel figyelik.

A dolgoknak mindig rosszabbra kellett fordulniuk, mielőtt javulni kezdtek volna. Tüzet rakott a seanchanok alatt, amikor az Almothalföld teljes hosszában elpusztította a raktáraikat, és átcsapott még Tarabonba is. Nem kellett volna úgy meglepődnie, hogy egy ekkora sereggel találja szemközt magát. Legalább százötvenezer katonát küldhettek, hogy elfojtsák a tüzet. Tulajdonképp megtisztelő volt. Ezek a seanchan hódítók aztán nem becsülték alá. Bár ezúttal nem bánta volna.

Ituralde lejjebb engedte a látcsövet, és a seanchan sereggel lovagoló egyik csapatot vette szemügyre. Párosával haladtak, mindegyik párból az egyik nőn szürke ruha volt, a másikon vörös és kék. Túl messze voltak ahhoz, hogy akár a távcsővel lássa a vöröskék ruhások mellrészén a hímzett villámokat, vagy a párosokat egymáshoz kötő láncokat. Damanek és sul'damok.

Ezzel a sereggel legalább száz pár jött, ha nem több. És ha ez még nem lett volna elég, odafenn meglátott egy repülő dögöt is: épp most húzódott le, hogy a lovasa ledobjon egy üzenetet a tábornoknak. Amíg a felderítőiknek ott voltak ezek a repülő hátasok, a seanchan hadsereg sosem látott előnyt élvezett. Ituralde tízezer katonát adott volna egyetlen repülő dögért. Más hadvezérek talán a damanekat akarták volna, azt, hogy csak úgy szórják a villámokat, és felgyűrjék maguk előtt a földet, de a csatákat – akár a háborúkat – legalább olyan gyakran meg lehetett nyerni értesülésekkel, mint fegyverekkel.

De persze a seanchanok fegyverzete éppolyan kiváló volt, mint a felderítőik. És a seregeik is kiválóak voltak. Bár Ituralde büszkén tekintett a saját domani embereire, a katonái nagy része nem kapott rendes kiképzést, vagy egyszerűen túl öreg volt már a harchoz. Kis híján saját magát is ebbe a csoportba számolta, mert az évek úgy halmozódtak a vállán, mint téglák a taligán. De eszébe sem jutott, hogy visszavonulhatna. Gyerekkorában gyakran érezte, hogy sietnie kell, hogy mire felnőtt lesz, minden nagy háború véget ér, minden dicsőséget elnyernek mások.

Néha irigyelte a gyermeki ostobaságot.

– Erősen menetelnek, Rodel – jegyezte meg Lidrin. Az arca bal fele fiatal kora dacára már sebhelyes volt, és divatos, tömött bajsza feketén fénylett. – Nagyon el akarják foglalni azt a várost! – Lidrin már ez előtt a hadjárat előtt is tiszt volt, de csak itt esett át a tűzkeresztségen. Most már veteránnak számított. Bár Ituralde és a csapatai szinte minden összecsapást megnyertek, amibe csak keveredtek, Lidrin három tiszttársát is látta elesni, köztük szegény Jaalam Nishurt is. A haláluk megtanította a háború egyik legkeservesebb leckéjére: a győztesek sem mindig maradtak életben. És hiába követte valaki a parancsokat, attól még elveszíthette a harcot és az életét is.

Lidrin nem viselte a szokásos egyenruháját. Nem az volt Ituraldén és a többi katonán sem. Az egyenruhákra most másutt volt szükség, és nekik nem maradt más, csak pár egyszerű, kopott kabát, barna nadrág – jó részüket a helyiektől kölcsönözték vagy vették meg.

– Igen, hajtják magukat – felelte a parancsnok –, de te mit tennél a helyükben, Lidrin? Egy kétszázezres ellenséges hadsereg van a hátad mögött, egy másik százötvenezres pedig előtted. Mindenfelé ellenség vesz körül… nem kockáztatnád meg, hogy a szükségesnél keményebben hajtod az embereidet, ha tudod, hogy az út végén talán menedékre lelsz?

Lidrin nem válaszolt. Ituralde tovább pásztázott a távcsövével, és a tavaszi mezőkön sürgölődő földművesek csoportjait nézte. Darluna meglehetősen nagy városnak számított ezen a vidéken. Erre, nyugaton persze semmi nem ért a nagy déli és keleti városok nyomába, akármit mondtak is a tanchicóiak és a falmeiek. De Darluna vaskos gránitfala így is jó húsz láb magas lehetett. Semmi szép nem akadt az erődítményen, de a fal erős volt, és a mögötte lapuló város elég nagy ahhoz, hogy egy vidéki kölyök szájtátva nézze. Ituralde fiatalkorában nagynak látta volna. De ez persze azelőtt volt, hogy Tar Valon alatt harcolt az aielek ellen.

Akárhogy is, ez volt a legjobb erődítmény a vidéken, és ezt kétségkívül a seanchan hadvezérek is tudták. Dönthettek volna úgy is, hogy megvetik a lábukat egy hegytetőn: ha bekerítve harcolnak, még jobban ki tudták volna használni azt a sok damanet. De akkor nem csak visszavonulni nem tudnának, hanem az ellátásra sem lenne szinte semmi esélyük. Egy városban vannak kutak, és talán a falak mögött még ott lapul a télre felhalmozott tartalékok egy része… És Darluna helyőrségét máshová rendelték, így a város nem tanúsíthatott komoly ellenállást sem…

Ituralde leengedte a távcsövét. Nem volt rá szüksége, anélkül is tudta, mi történik, amint a seanchan felderítők elérik a várost, és követelik, hogy a darlunaiak nyissák meg kapuikat a hódító sereg előtt. Lehunyta a szemét. Várt.

Lidrin halkan sóhajtott fel mellette.

– Nem vették észre – suttogta. – Odavezénylik a sereg javát a fal alá, és várják, hogy beengedjék őket!

– Add ki a parancsot! – mondta Ituralde, és kinyitotta a szemét. Egyetlen komoly baj volt a rakenhez hasonló, kiváló felderítőkkel. Ha ilyen hasznos eszköz került az ember kezébe, meg volt a veszélye, hogy túlságosan is megbízik benne. És ezt a bizalmat kihasználhatta az ellenfél.

A távolban a „földművesek” eldobták a szerszámaikat, és felkapták a talaj rejtett zugaiban váró íjakat. A városkapu feltárult, és előbukkantak az odabenn rejtőző katonák – a katonák, akik a seanchan raken felderítők jelentése szerint már vagy négynapi járóföldre kellett volna, hogy legyenek.

Ituralde felemelte a távcsövét. Kezdetét vette a csata.

A próféta ujjai a porba martak, mély árkokat vájtak a talajba, miközben felkapaszkodott az erdős domboldalon. A követői mögötte tántorogtak. Kevesen voltak. Milyen kevesen! De majd újraépíti a seregét. Az Újjászületett Sárkány dicsősége követte, és bárhová is ment, mindig talált készséges lelkeket. Akiknek tiszta volt a szíve, akiknek égett a tenyere, hogy elpusztítsák az Árnyékot.

Igen! Nem a múlton kell rágódnia, hanem a jövőt kell látnia maga előtt, amikor a Sárkány nagyúr uralja majd a földet! Amikor az emberek csak az ő alattvalói lesznek, az ő alattvalói, és helytartójáé, a prófétáé. Az aztán dicső idő lesz, akkor senki sem meri majd semmibe venni őt, senki nem szegül az akarata ellen! Akkor majd nem kell elszenvednie olyan megaláztatást, mint hogy a közelében verjen tábort egy olyan árnyfatty, mint az a förtelmes Aybara! Dicső idők! Dicső idők várnak még rá.

Nehéz volt az eljövendő dicsőségre terelni a gondolatait így, hogy az egész világ mocska övezte. Az emberek megtagadták a Sárkányt, és az Árnyékot keresték.

Még a tulajdon követői is. Igen! Csak ezért bukhattak el. Csak ezért lehet, hogy ilyen sokan elpusztultak Malden városának és az ott meghúzódó, árnyfattyú aielek ostrománál.

A próféta olyan biztos volt a hitében! Úgy vélte, a Sárkány megóvja az övéit, győzelemre vezeti őket! És akkor az ő legfőbb vágya is teljesülhetett volna végre. A saját kezével ölhette volna meg Perrin Aybarát! Ráfonhatta volna ujjait arra a túlságosan is vaskos bikanyakra, megcsavarhatta volna, fojthatta volna, érezhette volna, ahogy csontok roppannak el a keze között, ahogy megroggyan a hús, elhal a lélegzet…

A próféta felért a dombgerincre, és leporolta a kezét. Mélyeket lélegzett. Körbenézett. Az aljnövényzet susogott: kevés megmaradt követője most is utána sietett. A fák összezárultak fölöttük, és a sűrű lombozaton alig tört át a napfény. Fény. Ragyogó fény.

A Sárkány megjelent neki a támadás előtti éjszaka. Dicsőségben! Fényes alak volt, szikrázó köntösben ragyogott a levegőben. Öld meg Perrin Aybarát! – parancsolta. Öld meg! És szavára a próféta elküldte a legjobb fegyverét, Aybara tulajdon jó barátját.

Az a fiú, az az eszköz kudarcot vallott. Aram halott volt. A próféta emberei is megerősítették. Tragédia! Vajon ezért nem diadalmaskodtak? Vajon ezért volt, hogy több ezer követőjéből mostanra alig pár tucatnyi maradt? Nem. Nem! Nyilván ellene fordultak, és titokban az Árnyékot imádták. Aram! Árnybarát! Csak ezért vallhatott kudarcot.

Az első követői – elkínzott, koszos, véres, kimerült alakok – most értek fel a dombgerincre. Kopott ruhát viseltek. Kopott ruhát, ami nem mutatta őket többnek bárki másnál. Egyszerű, jó ruhát.

A próféta megszámolta őket. Százan sem lehettek. Milyen kevés! Ez az átkozott erdő még most, nappal is olyan sötét volt. A fák törzsei szinte összeértek, és odafenn felhőfátyol fakította meg a nap fényét. Az aljnövényzet, a csontgyomcserjék vézna ágai összetapadtak, szinte már természetellenes akadállyá tömörültek, és vékony hegyük karomként szántott végig a bőrén.

Az aljnövényzet és a háta mögött a meredek emelkedő gondoskodott róla, hogy a sereg ne követhesse. Bár a próféta alig egy órával korábban szökött meg Aybara táborából, biztonságban érezte magát. Északra mennek, ahol Aybara és az árnybarátai nem találnak rájuk. Ott újraépít mindent. Eddig is csak azért maradt Aybara mellett, mert a követői elég erősek voltak hozzá, hogy távol tartsák Aybara árnybarátait.

Az ő drága jó követői. Mind egy szálig igaz, bátor férfiak. Árnybarátok ölték meg mindet. Gyászolta őket, fejet hajtva imádkozott értük. A követői csatlakoztak hozzá. Fáradtak voltak, de a hit fénye ott lobogott mindegyikük szemében. Aki gyenge volt, aki nem volt elég elszánt, az már rég elszökött vagy elesett. Ezek itt a legjobbak voltak, a legerősebbek, a leghívebbek. Mindegyikük számtalan árnybaráttal végzett az Újjászületett Sárkány nevében.

Velük mindent újrakezdhet. De először el kell szöknie Aybarától. Most túl gyenge volt ahhoz, hogy szembeszállhasson vele. De egyszer majd megöli. Igen… Az ujja ráfeszül a nyakára… Igen…

A próféta még emlékezett azokra az időkre, amikor máshogy hívták. Masema volt a neve. Kezdtek elmosódni az emlékei, mintha csak egy korábbi életből maradtak volna rá. Igen, igen, ahogy minden ember újjászületett a Mintában, Masema is úgy született újjá – levedlette régi, világi életét, és próféta lett belőle!

Az utolsó követője is felért a dombgerincre. A lábuk elé köpött. Kudarcot vallottak. Gyávák! Jobban kellett volna harcolniuk! Meg kellett volna tudnia hódítani azt a várost.

Északra fordult, és utat tört magának. A táj kezdett egyre ismerősebb lenni, bár egyáltalán nem olyan volt, mint odafenn, a Határvidéken. Felkapaszkodnak a felföldre, átvágnak rajta, és leereszkednek az Almoth-alföldre. Ott is voltak Sárkány-hívek, a próféta követői, még ha sokan nem is tudtak róla. Ott hamar új erőre kaphat.

Átverekedte magát a sötét bozótoson, és kicsiny tisztásra ért. Az emberei hamar beérték. Nemsokára élelemre lesz szükségük, és valakit el kell küldenie vadászni is. Tüzet még nem gyújtanak. Nem kockáztathatja, hogy felfigyeljenek rájuk…

– Jó napot, Masema! – csendült egy halk hang.

Felszisszent és megpördült. A követői szorosan köré gyűltek, és fegyvert rántottak. Némelyiknél kard volt, másoknál kés, bot, vagy itt-ott egy szálfegyver. A próféta tekintete végigszaladt a félhomályos délutáni tisztáson: kereste, ki szólt. Hamar megtalálta. A nő egy közeli szikla mellett állt. Merész, jellegzetes saldaeai orra volt, enyhén ferde vágású szeme, vállig érő, fekete haja. Zöld ruháját lovagláshoz szabták, a karját keresztbe fonta a melle előtt.

Faile Aybara, annak az árnyfattynak, Perrin Aybarának a felesége.

– Elkapni! – rikoltott fel a próféta, és felé bökött.

A követői egy része előrelódult, de a többség habozva állt. Látták, amit ő még nem. Aybara felesége mögött árnyékok félköre állt az erdőben. Emberalakok voltak, az íjaik a tisztásra meredtek.

Faile kurtán intett egyet, és felszisszentek a nyílvesszők. A próféta azon követői estek el elsőnek, akik a szavának engedelmeskedve rohamra mentek; kiáltásuk megtörte az erdő csöndjét, testük az avarba hullt. A próféta felbődült. Mintha minden egyes nyílvessző az ő szívébe fúródott volna. Szeretett követői! Barátai! Drága testvérei!

Olyan erővel csapódott belé egy nyíl, hogy hátrazuhant, a földre esett. Körülötte éppúgy haltak meg az emberek, mint pár órával korábban. Miért, miért nem védte meg őket a Sárkány? Miért? Hirtelen megint rászakadt a rettenet, az émelyítő iszonyat: látta, ahogy az emberei hullámokban esnek el, látta, ahogy elpusztulnak az árnybarát aielek kezétől.

Perrin Aybara tehetett róla. Ó, bárcsak hamarabb értette volna, még akkor régen, még mielőtt egyáltalán a Sárkány nagyúrról felismerte volna, kicsoda!

– Én tehetek róla – suttogta a próféta, miközben meghalt az utolsó követője is. Némelyiket tucatnyi nyílvessző tudta csak megállítani. Rájuk büszke volt.

Lassan talpra kényszerítette magát, bár fél kézzel a vállából kiálló nyílvesszőt markolta. Túl sok vért veszített. Megszédült, és térdre roskadt.

Faile lelépett a kőről, és besétált a tisztásra. Két, nadrágos nő követte. Aggódva néztek utána, de hiába erősködtek, hogy maradjon, ahol van, Faile mintha meg sem hallotta volna őket. Odavonult a prófétához, és leemelte az övéről a tőrét. Remek penge volt, a markolat farkasfejet formázott. Illett is hozzá. A tőr láttára a prófétának eszébe jutott a nap, amikor kiérdemelte a saját fegyverét. A nap, amikor odaadta neki az apja.

– Köszönöm, hogy segítettél a Malden elleni támadásban, Masema! –– mondta Faile, és megállt közvetlenül előtte. Aztán felnyúlt, és egyenesen a férfi szívébe döfte a tőrt. A próféta hanyatt zuhant, a vére forrón áradt szét a mellkasán.

– Néha a feleségnek kell megtennie, amit a férje nem tehet! – Még hallotta, Faile mit mond a híveinek. A szempillája megrebbent, lecsukódott volna. – Sötét dolog volt, amit itt tettünk, de elkerülhetetlen. Senki se szóljon róla a férjemnek! Sosem tudhatja meg!

Egyre távolibb volt a hangja. A próféta zuhant.

Masema. Így hívták. A tizenötödik születésnapján érdemelte ki a kardot. Az apja olyan büszke volt rá.

Ezek szerint vége, gondolta. Már nem bírta nyitva tartani a szemét. Lehunyta, és mintha a végtelen űrbe zuhant volna. Jól cselekedtem, apám, vagy kudarcot vallottam?

Nem volt válasz. Az űrbe olvadt, és belezuhant a végtelen feketeség tengerébe.

Első fejezet

Acélkönnyek

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből ered, visszatérne. Az egyik korban, melyet egyesek a harmadik kornak is neveztek, egy korszakban, amelyik nem jött még el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél a Fehér Toronyként ismert alabástrom erősség körül. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

Fordult egyet a pompázatos Torony körül, végigsimított a tökéletesen illeszkedő köveken, meglibbentette a fenséges lobogókat. Az épület egyszerre volt kecses és hatalmas, talán mintha a több mint háromezer éve benne lakókra akart volna hasonlítani. Kevesen néztek fel úgy a Toronyra, hogy sejtették volna: a szíve mélyen kettéhasadt és megromlott. Külön-külön történt meg mindkettő.

A szél átfújt az inkább műremeknek, mint dolgos fővárosnak tűnő településen. Minden egyes épület csodálatos volt: még az egyszerű gránit kapuboltokat is úgy faragták ki az odaadó, figyelmes ogier mesterek, hogy örömöt okozzanak szépségükkel. Emitt egy kupola idézte kerekded formájával a kelő napot. Amott egy szökőkút zubogott egyenesen egy ház tetején, és mintha két összecsapó hullámon ágaskodott volna maga is. Az egyik macskaköves utcán két háromemeletes ház állt egymással szemben: mind a kettő fiatal lány alakját viselte. A félig szobor, félig ház márványremekek egymás felé nyújtották a kezüket, mintha csak üdvözölnék a párjukat, a hajuk lobogott – mozdulatlanul, de mégis olyan tökéletesen, szálanként megfaragva, hogy úgy tűnt, együtt hullámzik a széllel.

Maguk az utcák jóval kevésbé voltak pompásak. Ó, gondosan megtervezték őket, napsugarakként futottak szét a Fehér Torony tövéből, de a fényüket eltompította a szemét és zsúfoltság, az ostrom okozta tömeg jelei. De talán nem csak a tömeg tehetett az áldatlan állapotokról. A boltok cégéreit és vászon napellenzőit jó ideje nem fényesítette, mosta ki senki sem. A szemét ott rothadt meg az utcán, ahová borították, ellepték a patkányok és a legyek, de mindenki más menekült előle. Veszélyes, erőszakos gazemberek támasztották a sarkokon a falakat. Nemrég még nem vették volna maguknak a bátorságot, de most gőgösen méregették a járókelőket.

Hol volt a Fehér Torony, a törvény? A bolond fiatalok csak felnevettek, és azt mondták, az ostrom hibája az egész, és minden rendben lesz, ha leverik a lázadókat. Az idősebbek megrázták őszbe csavarodott fejüket, és azt motyogták, hogy sosem volt még ilyen rossz a helyzet, akkor sem, amikor a vad aielek ostromolták Tar Valont jó húsz éve.

A kereskedők nem hallgattak sem az öregekre, sem a fiatalokra. Megvoltak a saját gondjaik, főleg a déli kikötőben, ahol a város folyami kereskedelme szinte teljesen leállt. Széles mellkasú munkásemberek robotoltak egy vörös vállkendőjű aes sedai szigorú tekintete alatt: az asszony az Egyetlen Hatalommal oldotta fel a védővarázslatokat és gyengítette a követ, a munkások pedig csákánnyal verték szét a kikötő falát, és hordták el, amit kifejtettek.

A munkások felgyűrték az ingujjukat, vaskos karjukon sötéten göndörödött a szőr, ahogy meglódították a pörölyt, a csákányt, és bontották az ősi falat. Az izzadságuk a kőre csöpögött, vagy alant a vízbe: ki kellett szabadítaniuk a lánc végét, ami elzárta a városba vezető utat a folyón. A lánc fele most már elpusztíthatatlan cuendillar volt, más néven szívkő. Kimerítő munka volt kiszabadítani, mert a kikötő pompás, erős köveit Egyetlen Hatalommal formálták, de nem volt más választásuk, ha újra meg akarták nyitni a kikötőt. A fal csak a látványosabb áldozatok közé tartozott a lázadó aes sedaiok és a Toronyban uralkodók között vívott háborúban.

A szél átsüvített a kikötőn, ahol unatkozó hordárok nézték, amint a munkások lassan, egyesével őrlik fel a falat, és a szürkésfehér kőpor megül a víz felszínén. Akik túl sokat sejtettek – vagy épp sült bolondok voltak –, azt suttogták, az összes előjel ugyanarra vall: a Tarmon Gai'don, az Utolsó Csata vészesen közeleg.

A víz kitáncolt a dokkokból, és átrohant a Ragyogó Falakként ismert magas, fehér erődítményen. Itt legalább végre rendre és tisztaságra lelt: a Torony őrsége íjjal a kezében állt a vártán. A borotvált arcú, kosztól és kopástól mentes, hófehér tabardot viselő íjászok a lecsapni kész kígyó feszességével sorakoztak a mellvéden. Egyikük sem hagyta volna, hogy Tar Valon elessen, amikor épp ő őrködik. A város minden ellenséget visszavert. A trallokok áttörték a falakat, de legyőzték őket a városban. Sasszárny Artur sem tudta elfoglalni Tar Valont. Még a feketekendős aielek, akik mindent felprédáltak az aiel háború alatt, sem rohanták le a várost. Ezt sokan nagy győzelemnek vették. Mások azon morfondíroztak, vajon mi lett volna a vége, ha az aielek tényleg megpróbálnak bejutni Tar Valonba.

A szél végigfutott az Erinin-folyó nyugati ágán, maga mögött hagyta Tar Valont, nem állt meg az Alindaer-hídnál sem, ami úgy magasodott jobbra, mintha csak gúnyolná a város ellenségeit, hogy próbáljanak meg átkelni rajta a halálba. A hídon túl a szél Alindaerbe ért, a Tar Valon környéki számos kis falu egyikébe. Az szinte teljesen elnéptelenedett, a lakói bemenekültek a városba. Az ellenséges hadsereg hirtelen, figyelmeztetés nélkül jelent meg, mintha a hóvihar sodorta volna ide őket. Többen nem értették, ez hogyan lehetséges. A lázadók seregét aes sedaiok vezették, és a Fehér Torony árnyékában élők ritkán fogadtak volna nagyobb tétben arra, hogy egy nővér egészen pontosan mire képes, és mire nem.

A lázadó sereg erős volt, de bizonytalan. Több mint ötvenezer katonája a kisebb aes sedai tábor köré vont hatalmas sátorgyűrűben élt. A belső és a külső tábor közt szigorú védelmi vonal húzódott, és mostanában leginkább a férfiakat próbálták kívül tartani a nővérek táborán; különösen azokat a férfiakat, akik saidint fókuszáltak.

A felületes szemlélődő akár azt is hihette volna, hogy a lázadók örökre ott akartak megtelepedni. A tábort a hétköznapi munka jellemezte. Fehér ruhás alakok sürgölődtek mindenütt: némelyikük a hivatalos novíciaruhát viselte, mások ahhoz hasonló holmikat. Közelebbről nézve látszott, hogy jó néhányuk nem fiatal, sőt: akadt köztük nem egy, aki már őszülni kezdett. De továbbra is „gyermek” volt a megszólításuk, és engedelmesen mosták a ruhákat, porolták a szőnyegeket, sikálták a sátrakat a mindig nyugodt arcú aes sedaiok felügyelete mellett. És bár a mindig nyugodt arcú aes sedaiok szokatlanul gyakran néztek fel a Fehér Torony tűmagas formájára, tévedés lett volna azt hinni, hogy a nővérek feszengenek vagy idegesek. Az aes sedaiok uralták a helyzetet. Mindig. Még most is, hogy lemoshatatlan vereséget szenvedtek. Egwene al'Vere, a lázadó Amyrlin-trón fogságba esett, és a Toronyban raboskodott.

A szél meglibbentett pár szoknyát, lerántott pár frissen mosott ruhát a kötélről, aztán tovább száguldott nyugatra. Nyugatra, el a törött ormú, örökké füstölgő, égmagas Sárkánybérc mellett. Át a Fekete-dombokon, végig a messze nyúló Caralain-sztyeppén. Itt kisebb foltokban megmaradt még a hó a kiszögellő sziklák, vagy a ritka hegyi feketefa csoportjai alatt. Itt volt már az ideje, hogy kitavaszodjon, hogy új hajtások bukkanjanak ki a téli kopárság alól, hogy kirügyezzenek a keskeny vesszejű fűzfák. De egyikből sem volt sok. A föld még mindig szunnyadt, mintha csak visszafojtott lélegzettel várt volna valamire. Az előző ősz természetellenes hősége jócskán a télbe nyúlt, és olyan szárazsággal sújtotta a vidéket, hogy a legszívósabb növényeken kívül mindent felperzselt. Aztán amikor végre megérkezett a tél, jég- és hóviharral jött, és hosszú, gyilkos fagyot hozott. Most lassan már múlóban volt a hideg, de a szétszórt tanyák lakói hiába reménykedtek.

A szél végigsöpört a száraz, téli füvön, megrázta a fák még mindig kopár ágait. Nyugatra vágtázva lassan elérte az Arad Domanként ismert vidéket – csupa domb és alacsony hegyorom –, ám hirtelen valami nekiütközött. Valami láthatatlan, a távoli, északi sötétség szülötte. Valami, ami a levegő természetes sodra ellen áradt. Felemésztette a szelet, hirtelen megpördítette és délnek lökte, át az alacsony csúcsokon, a barna dombokon, míg csak egy farönkökből épített, magányos udvarházig nem ért Arad Doman keleti részének fenyves borította hegyei között. A szél átsiklott az udvarház és az előtte ásító széles, üres mezőre felvert sátrak fölött. Megzörgette a fenyőtűket és megrázta a sátrakat.

Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány az ablakban állt, és két kezét a háta mögé téve nézett ki az ablakon. Még mindig úgy gondolta, hogy két kezét teszi hátra, bár most már csak egy keze volt. A bal karja csonkban ért véget. Jobb kezével kitapintotta a sima, saidar gyógyította bőrt. De olyan érzés volt, mintha meg kellene tudnia érintenie a másik kezét is.

Acél, gondolta. Acélból vagyok. Ezen már nem segíthetek; akkor hát továbblépek.

A gazdag domanik által kedvelt stílusban, vaskos fenyő- és cédrusrönkökből emelt épület felsírt és megrázkódott a szélben. A hirtelen fuvallat rothadt hús bűzét sodorta be. Manapság nem számított valami ritka szagnak. A hús bármikor figyelmeztetés nélkül megrothadhatott; volt, hogy alig pár perccel azután, hogy levágták az állatot. Hiába sózták, hiába szárították. A Sötét Úr érintése napról napra erősebbé vált. Mennyi idő lehetett még hátra, mielőtt olyan letaglózó, olajos és émelyítő lesz, mint az a rontás, ami egykor a saidint, az Egyetlen Hatalom férfi felét ülte meg?

A Sárkány széles és hosszú szobában állt, a külső falat vastag rönkök alkották. A belső falak még mindig kissé gyantaillatú fenyődeszkákból készültek. A helyiségben alig volt bútorzat: egy prémszőnyeg a padlón, két, keresztbe tett vén kard a kandalló fölött, és fabútorok, amiken imitt-amott még a kérget is rajta hagyták. Az egész házat úgy rendezték be, hogy idilli erdei pihenőhelynek tűnjön, menedéknek a városi forgatag után. Persze nem lehetett egyszerű faháznak nevezni – ahhoz túl nagy volt, túl pompázatos. Inkább úri menedék.

– Rand? – kérdezte egy lágy hang. A férfi nem fordult meg, de érezte, ahogy Min ujja hozzáér. Pár pillanattal később a lány átkarolta a derekát, és a férfi karjának támasztotta fejét. Rand érezte a kettejük közt feszülő kötésen át Min aggodalmát.

Acél, gondolta.

– Tudom, hogy nem szívesen… – kezdte Min.

– Az ágak – mondta ő, és biccentett az ablak felé. – Látod azokat a fenyőket odakinn, Bashere tábora mellett?

– Igen, Rand. De…

– Rossz irányba fújja őket a szél – tette hozzá a férfi.

Min habozott, és bár látszólag meg sem rezzent, a köteléken át felvillant az aggodalom. Az ablak az udvarház emeletén volt, és odakinn vadul csapkodtak a tábori lobogók a szélben: a Fény lobogója, a Sárkány zászlaja, és jóval kisebben a Bashere-ház jelenlétét mutató kék zászló a három vörös virággal. Büszkén szárnyalt mind a három… de nem sokkal arrébb a fenyőfák ágai az ellenkező irányba kaszáltak a szélben.

– A Sötét Úr ébredezik, Min – mondta Rand.

Akár azt is hihette volna, hogy a szelet az ő ta'veren természete bolondította meg ennyire, de az csak olyasmit idézett elő, ami amúgy lehetséges volt. Az pedig, hogy a szél egyszerre kétfelé is fújjon… Érezte, hogy a fenyők mozgásában van valami természetellenes, akkor is, ha nem tudta kivenni az egyes tűleveleket. A látása valahogy nem volt az igazi az óta a támadás óta, amiben a kezét is elveszítette. Mintha csak… a víz alól nézett volna, minden torz volt. Javult, javult a helyzet, de csak lassan.

Az udvarház csupán egy volt a számos kastély, birtok és egyéb félreeső rejtekhely közül, ahol az elmúlt pár hétben megfordult. Nem akart egy helyben maradni, egyik menedékből a másikba költözött a Semirhage-gal esett balvégzetű találkozás óta. Időre volt szüksége, hogy gondolkozzon, elemezzen; időre, hogy reményei szerint megzavarja a rá vadászó ellenséget. Algarin nagyúr teari udvarházát felfedték; kár. Szeretett ott lenni. De nem maradhatott egy helyben.

Odalenn Bashere saldaeai emberei tábort vertek az udvarház gyepén. A tágas, üres mezőt luc- és fenyőerdő övezte. Manapság persze legfeljebb gúnyolódva lehetett volna azt mondani, hogy „gyep” borítja. A hadsereg érkezte előtt sem zöldellt a fűszőnyeg, kopott barna volt, szikkadt, téli fű, csak pár félénk hajtás vegyült bele. Azok is sárgásak voltak, betegesek, és mostanra már a lovak és az emberek sárba taposták mindet.

Sátrak nőttek ki a gyepen. Rand emeleti ablakából úgy rajzolódott ki az apró, csúcsos sátrak rendje, mint a kőjáték tábláján sorakozó négyzetek. A katonák is észrevették a szelet. Néhányan mutogattak, mások lehajtott fejjel fényesítették a páncéljukat, vitték vödörszám a vizet a lovaknak, élesítették a kardjukat vagy a lándzsájuk hegyét. Ezúttal legalább nem a halottak keltek életre. Még a legerősebb szívű férfi is megremegett, ha kikeltek sírjukból a szellemek, és Randnek erős seregre volt szüksége.

Szükség. Ez az egész már rég nem arról szólt, ő mit akart vagy mit szeretett volna. Minden célja, tette leszűkült a szükségre, és most legjobban a követői életére volt szüksége. Katonákra, akik harcolnak, akik meghalnak, hogy a világ felkészülhessen az Utolsó Csatára. A Tarmon Gai'don közelgett. Szüksége volt rá, hogy mind elég erősek legyenek, hogy győzzenek.

A gyep bal oldalán, a szerény dombra épült udvarház alatt kanyargós patakocska szelte ketté a földet. Sárga, lankadt sások, göcsörtös tölgyek szegélyezték. Nem rügyeztek ki még a fák sem. Cseppnyi kis patak volt, de legalább tiszta vizet kínált a hadseregnek.

Az ablak előtt kavargó szél hirtelen magához tért, és a zászlók csattogva megfordultak, majd az ellenkező irányban feküdtek rá a levegőre. Ezek szerint mégsem a fenyők közt fújt rossz irányba a szél, hanem a tábor fölött. Min halkan sóhajtott egyet, és Rand érezte a lányon végigfutó megkönnyebbülést, bár persze érte még mindig aggódott. Ez az aggodalom mostanában nem lanyhult egy pillanatra sem. Mindegyikük felől ezt érezte, mind a négy kis érzelemcsomag ezt sugározta a fejében. A négy nő közül háromnak megengedte, hogy oda férkőzzenek, a negyedik az akarata ellenére költözött be a fejébe. Az egyik közeledett. Aviendha. Rhuarckal érkezett, hogy beszéljenek vele az udvarházban.

Mind a négy nő meg fogja bánni, hogy megkötötték. Rand azt kívánta, bár ő is bánná, hogy hagyta, hogy megkössék – vagy legalábbis, hogy hagyta, hogy az a három megkösse, akit szeretett. De igazság szerint szüksége volt Minre, az erejére, a szerelmére. Használni fogja, éppúgy, ahogy annyi mindenki mást használt. Nem, megbánásnak nem volt helye a szívében. De örült volna, ha a bűntudatot is ilyen könnyen száműzheti.

Ilyena! – zokogott fel egy távoli hang a fejében. Szerelmem… Lews Therin Telamon, a Rokonirtó mostanában viszonylag csendes volt. Rand próbált minél kevesebbet gondolni arra, mit mondott Semirhage aznap, amikor ő elveszítette a kezét. A nő Kitaszított volt, bármit mondott volna, ha azt hiszi, azzal fájdalmat okoz a célpontjának!

Egy egész várost megkínzott, hogy ezt bebizonyítsa, suttogta Lews Therin. Ezer embert ezer különböző módon ölt meg, mert kíváncsi volt rá, miben különböznek egymástól a sikolyaik. De ritkán hazudik. Ritkán.

A Sárkány ellökte magától a hangot.

– Rand – szólalt meg Min, lágyabban, mint az előbb.

A férfi megfordult, és lenézett rá. Karcsú volt, törékeny, és Rand gyakran úgy érezte, fölé tornyosul. A lány rövid, gyűrűs fürtökben hordta sötét haját; de aggodalommal teli, mély szeme sötétebb volt a tincseinél is. Szokás szerint nadrágot viselt és kabátot. Ma sötétzöldet vett fel, majdnem, mint odakinn a fenyőtűlevelek. De mintha csak rá akarna cáfolni arra, hogy férfiruhát hord, átszabatta, hogy az öltözet kövesse a teste ívét. Virágmintás ezüsthímzés futott végig a kabátka ujján, és csipkekézelő kukucskált ki alóla. Enyhe levendulaillata volt, alighanem az új szappantól, amire a lány nemrégiben szokott rá.

Miért hord nadrágot, ha aztán kicsipkézi magát? Rand már rég nem is próbálta megérteni a nőket. Azzal nem jut el könnyebben Shayol Ghulba, ha érti őket. Ráadásul nem is kellett értenie ahhoz, hogy hasznukat vegye. Különösen, ha tudtak olyasmit, amire szüksége volt.

A fogát csikorgatta. Nem, gondolta. Nem, vannak határok, amiket még én sem lépek át. Vannak dolgok, amiket még most sem teszek meg.

– Már megint rá gondolsz – mondta Min szinte vádlón. A férfi néha elgondolkozott rajta, hogy létezik-e egyirányú kötés.

Sokat adott volna érte.

– Rand, az a némber egy Kitaszított – folytatta Min. – Gondolkodás nélkül végzett volna mindannyiunkkal!

– Engem nem akart megölni – felelte a férfi halkan. Elfordult Mintől, és újra kinézett az ablakon. – Engem foglyul ejtett volna.

Min megremegett. Fájdalom, aggodalom. Arra a förtelmes férfi a'damre gondolt, amit Semirhage hozott elrejtve, amikor magát a Kilenc Hold Leányának álcázva találkozni akart a Sárkánnyal. A Kitaszított álcáját Cadsuane ter'angrealja törte meg, Rand csak ezért ismerhette fel Semirhage-ot. Jobban mondva Lews Therin csak ezért ismerhette fel a némbert.

A találkozás Rand egyik kezébe került, de cserébe fogságba ejtett egy Kitaszítottat. Amikor legutóbb hasonló helyzetbe került, nem lett jó vége. Még mindig nem tudta, Asmodean hová mehetett, vagy hogy egyáltalán miért menekült el az a sunyi gazember, de Rand gyanította, hogy sok mindent elárult a terveiről és a ténykedéseiről. Mindet meg kellett volna ölnöm. Mindet meg kellett volna ölnöm! Biccentett, aztán megdermedt. Ez vajon Lews Therin gondolata volt, vagy a sajátja? Lews Therin, gondolta Rand. Ott vagy? Mintha nevetést hallott volna. Vagy sírást.

A Fény égessen meg! – gondolta. Szólj hozzám! Közel az idő! Tudnom kell, amit te tudsz! Hogyan zártad le a Sötét Úr börtönét? Mi sikerült félre, miért nem lett tökéletes a börtön? Szólj hozzám!

Igen, határozottan sírás volt, nem nevetés. Lews Therinnél ezt néha nehéz volt eldönteni. Rand még mindig úgy gondolt a halott hősre, mintha valaki más lenne, nem ő maga, bármit mondott is Semirhage. Megtisztította a saidint! A romlás eltűnt, többé már nem érinthette meg az elméjét! Nem kell megőrülnie!

„A végső őrületbe való aláhullás, ha jól tudom, meglehetősen… hirtelen.” Semirhage úgy mondta, hogy mások is hallják. A titka végül napvilágra került. De Min egyik látomása épp arról szólt, hogy ő és egy másik férfi egybeolvad. Ez vajon nem azt jelentette, hogy ő és Lews Therin két külön ember voltak, két külön személy, egy testbe kényszerítve?

„Semmi különbséget nem jelent, ha a másik hang valós – mondta Semirhage. – Sőt, az csak ront a helyzeten.”

Rand elnézte, ahogy katonák egy hatfős csoportja megvizsgálja a mező szélén, az utolsó sátorsor és az első fák közt kipányvázott lovakat. Egyesével megszemlélték az állatok patáját.

Nem gondolkozhatott az őrültségen. Azon sem tűnődhetett, hogy Cadsuane vajon mit csinál Semirhage-gal. Nem maradt más, a tervein kellett morfondíroznia. „Északnak és keletnek egynek kell lennie. Nyugatnak és délnek egynek kell lennie. A kettőnek egynek kell lennie.” Ezt a választ kapta a vörös kőajtó mögött lakó különös lényektől. Ebből kellett építkeznie.

Észak és kelet. Békét kellett kényszeríteni a vidékre, akár akarták, akár nem. Keleten törékeny békét alakított ki: Illian, Mayene, Cairhien és Tear vagy így, vagy úgy, de a fennhatósága alá tartozott. Délen a seanchanok uralkodtak, amióta meghódították Altarát, Amadiciát és Tarabont. Nemsokára Murandy is az övék lehet, ha arra mennek tovább. Csak Andor és Elayne maradt.

Elayne. Távol volt, messze keleten, de még így is érezte a kis érzelemköteget a fejében. Ilyen távolságból nem lehetett sok mindent kivenni, de úgy érezte, a lány… megkönnyebbült. Vajon ez azt jelentette, hogy az Andor uralmáért vívott küzdelem jó irányba tart?

Mi lehet a lányt ostromló seregekkel? És mire készülhettek azok a határvidékiek? Elhagyták az őrhelyüket, és egyesített sereggel meneteltek dél felé, hogy megkeressék őt, de nem árulták el, mit akarnak tőle. A Világ Gerince nyugati oldalának legjobb harcosai közé tartoztak. Felbecsülhetetlenül sokat számított volna a segítségük az Utolsó Csatában. De elhagyták Északot. Miért?

Mégsem akart beszélni velük; attól félt, az is csak újabb háborúhoz vezetne. És nem engedhetett meg magának még egy háborút. A Fényre! Azt hitte volna, ha másra nem is, arra mindenképp számíthat, hogy a határvidékiek mellé állnak a Sötét Úrral szemben!

Nem számított, egyelőre nem. A világ nagyobb részében béke volt, vagy legalábbis közel béke. Próbált nem gondolni a Tearben nemrégiben ellene kitört, levert lázadásra, vagy a seanchan határon uralkodó nyugtalan helyzetre, vagy a Cairhienben cselt szövögető nemességre. Ahányszor azt hitte, egy nemzet végre biztosan mögötte áll, egy tucatnyi másik szétesett. Hogyan hozhatna békét, ha az emberek nem akarják?

Min megszorította a karját, és ő mély levegőt vett. Megtette, ami tőle tellett, és most két célja volt. Béke Arad Domanban, és fegyvernyugvás a seanchanokkal. Az ajtó túloldalán kapott válasz most már világos volt. Nem harcolhat egyszerre a seanchanok és a Sötét Úr ellen is. Meg kell akadályoznia, hogy a seanchanok tovább terjeszkedjenek, amíg az Utolsó Csatának vége nem lesz. Utána a Fény égetheti meg az összest.

Miért nem válaszoltak a seanchanok a kérésre, hogy találkozzanak vele? Ennyire feldühítette volna őket, hogy elfogta Semirhage-ot? Hiszen a sul'damokat szabadon engedte. Nem adta ezzel elég világosan jelét a jóindulatának? Arad Doman majd bebizonyítja a szándékait. Ha véget tudna vetni az Almoth-alföldön folyó harcoknak, megmutathatná a seanchanoknak, hogy komolyan gondolja a békeajánlatot. Meg fogja mutatni nekik!

Mély levegőt vett, és az ablakon túli tájat figyelte. Bashere nyolcezer katonája csúcsos sátrakat vert, és árkot ásott, majd földhányást halmozott a gyep köré. A sötétbarna halom éles ellentétben állt a sátrak fehérével. Rand ráparancsolt az asha'manekre, hogy segítsenek az ásásnál, és bár nem hitte volna, hogy élvezik ezt a lealacsonyító munkát, a részvételük igencsak meggyorsította a dolgokat. Ráadásul a férfi sejtette, hogy akárcsak ő maga, titokban a fekete kabátosok is örömmel fogadnak minden alkalmat, hogy megragadhassák a saidint. Látta a merev, fekete uniformisba bújt kis csapatot, ahogy a körülöttük örvénylő fonatokkal újabb földdarabot ásnak fel. Tízen voltak a táborban, bár csak Flinn, Naeff és Narishma voltak teljes jogú asha'manek közülük.

A saldaeaiak gyorsan dolgoztak; rövid kabátjukban sürgölődve látták el a lovakat és verték fel nekik az állásokat. Mások lapátszám hordták el az asha'manek kiásta földet, hogy tovább magasítsák a földhányást. Rand látta, hogy a karvalyorrú saldaeaiak közül sokak arcára kiül a nemtetszés. Nem örültek, hogy erdős terepen kell tábort verniük, hiába volt ritkás a domboldalon felkúszó fenyőerdő. A fák megnehezítették a lovasrohamot és elrejthették a közelgő ellenséget is.

Davram Bashere maga lassan lovagolt át a táboron, és tömött bajsza alól ide is, oda is vakkantott pár parancsot. Tellaen nagyúr ott ballagott mellette: a vékony domani bajszot viselő hosszú kabátos, pocakos férfi Bashere régi ismerőse volt.

Tellaen sokat kockáztatott azzal, hogy befogadta Randet: az Újjászületett Sárkány csapatainak állomásoztatását akár hazaárulásként is fel lehetett fogni. De ki büntette volna meg? Arad Domanban káosz uralkodott, a trónt jó néhány lázadó frakció fenyegette. És aztán ott volt a nagy domani hadvezér, Rodel Ituralde is, és az ő meglepően hatékony kis háborúja a délen fenyegető seanchanok ellen.

Bashere az embereihez hasonlóan páncél nélkül, rövid, kék kabátban volt. Az általa olyannyira kedvelt buggyos nadrágot viselte, a szárát betűrte térdig érő lovaglócsizmájába. Vajon mi volt Bashere véleménye arról, hogy így belekeveredett a Sárkány ta'veren hálójába? Hogy talán ha a döntése nem is ütközik teljességgel a királynője akaratával, mindenképp kényelmetlenül távol esik tőle? Mennyi ideje nem jelentkezett már a jogos uralkodójánál? És nem azt ígérte neki, hogy a királynője hamarosan támogatni fogja? Ennek hány hónapja már?

Én vagyok az Újjászületett Sárkány, gondolta Rand. Széttépek minden esküt, minden köteléket. A régi szövetségek érvényüket vesztik. Csak a Tarmon Gai'don számít. A Tarmon Gai'don, és az Árnyék szolgái.

– Kíváncsi vagyok rá, hogy itt találjuk-e Graendalt – jegyezte meg elgondolkozva.

– Graendalt? – kérdezte Min. – Miből gondolod, hogy itt lehet?

Rand megrázta a fejét. Asmodean azt mondta, Graendal Arad Domanban tartózkodik, bár annak már jó néhány hónapja. Vajon még mindig itt volt? Elképzelhetőnek tűnt: ez a közé a pár nagyobb birodalom közé tartozott, ahol még lehetett. Graendal jobb szerette a többi Kitaszítottól távol, rejtve kiépíteni a főhadiszállását. Nem állapodott volna meg Andorban, Tearben, vagy Illianben. És nem maradt volna délnyugaton sem, a seanchan invázió óta biztosan nem. Valahol kell lennie egy rejtett menedékének. Mindig így csinálta.

Talán fenn a hegyekben, a világtól messze… valahol erre, északon.

Rand nem tudhatta biztosan, hogy Arad Domanban van, de azok alapján, amit tudott a Kitaszítottról – amit Lews Therin tudott róla –, jónak tűnt ez a megérzés.

De ez csupán egy eshetőség volt. Óvatosnak kell lennie, figyelnie kell a nőre. Minden egyes Kitaszított, akit levesz a tábláról, megkönnyíti számára az Utolsó Csatát. Könnyebb…

Halk léptek közeledtek zárt ajtajához.

Elengedte Mint, és mindketten megpördültek. Rand a kardja után kapott – most már mihaszna gesztus volt ez is. Bár nem az elsődleges kardforgató kezét veszítette el, esélye sem lett volna egy képzett ellenféllel szemben. Még úgy is, hogy a saidinnal sokkal halálosabb fegyvereket teremthetett volna, ösztönösen a kardja után kapott. Ezen változtatnia kell: egy nap még ez lehet a veszte.

Kinyílt az ajtó, és Cadsuane vonult be királynői magabiztossággal. Vonzó, sötét szemű, határozott arcú asszony volt. Sötétszürke, kontyba tornyozott hajából tucatnyi kis aranyfityegő lógott. Mindegyik ter'angreal volt, vagy angreal. Egyszerű, vastag gyapjúruhát viselt, a derekén sárga övvel, a gallérján némi sárga hímzéssel. A ruha maga zöld volt: ez nem számított nála szokatlannak, ha egyszer már abba az ajahba tartozott. Rand néha úgy érezte, hogy a nő szigorú, és az Egyetlen Hatalommal már eleget dolgozó aes sedaiokhoz illően kortalan arca jobban illett volna a Piros ajahba.

Meglazította a fogást a kardján, bár nem vette le róla a kezét.

Babrálta a kelmével bevont markolatot. A fegyver hosszú volt, enyhén ívelt, és a lakkozott hüvelyen tekergő vörös-arany sárkány kúszott fel. Külön neki készítették – de mégis több száz éves volt, és csak nemrégiben ásták elő. Milyen különös, hogy épp most találták meg, gondolta, és felajánlották nekem ajándékul, anélkül hogy tudták volna, mit tartanak a kezükben…

Azonnal elkezdte hordani a kardot. Jólesett a kezének. Senkinek sem árulta el, még Minnek sem, hogy felismerte a fegyvert. És meglepő módon nem Lews Therin emlékeiből – hanem a sajátjaiból. Többen is érkeztek Cadsuane-nel. Rand Nynaeve-re számított, mostanában gyakran volt Cadsuane nyomában, mintha csak rivális macskát engedtek volna be a felségterületére. Alighanem az ő kedvéért tette. A sötét hajú aes sedai – bármit is mondott – sosem adta fel teljesen azt az elképzelést, hogy még mindig ő Emondmező javasasszonya, és nem irgalmazott azoknak, akik bántották valamelyik védencét. Kivéve, ha ő maga bántotta őket.

Nynaeve most szürke ruhát viselt, a derekán sárga kendőövvel – Rand úgy hallotta, ez valami új domani divat –, és a homlokán ott virított a szokásos vörös pötty. Egy hosszú arany nyakláncot és egy keskeny aranyövet is viselt, hozzá illő karkötőkkel és gyűrűkkel.

Mindet jókora vörös, kék és zöld ékkövek díszítették. Az ékszer ter'angreal volt, jobban mondva egy sor különféle ter'angreal és angreal, a Cadsuane hajában csilingelő kis ékekhez hasonló holmik.

Rand néha hallotta, ahogy Nynaeve amiatt morgolódik: képtelenség ezeket az ízléstelen nagy köveket a ruhájához igazítani.

Bár Nynaeve jelenléte nem lepte meg, Aliviáé igen. Tisztában volt vele, hogy az egykori damane részt vett az… információgyűjtésben. De azt is tudta, hogy állítólag még Nynaevenél is erősebb az Egyetlen Hatalomban, úgyhogy nem zárhatta ki, hogy támogatásképp vitték magukkal. Az ember sosem lehetett elég óvatos a Kitaszítottakkal.

Alivia hajában már széles, fehér sávok virítottak, és saját bevallása szerint jó négyszáz éves volt. Ma megdöbbentően vörös ruhát viselt az egykori damane, mintha csak szándékosan akart volna kihívó lenni. A legtöbb damane kiszabadítása után is félénk maradt.

Alivia aztán nem – volt benne valami olyan elszántság, hogy az egy fehérköpenyesnek is a becsületére vált volna.

Rand érezte, ahogy Min megdermed, érezte a lány nemtetszését.

A végén Alivia segít majd neki meghalni. Ez is Min egyik látomása volt – és a lány látomásai sosem tévedtek. Kivéve, hogy azt mondta, Moiraine kapcsán tévedett. Talán ez azt jelenti, hogy neki sem kell… Nem. Bármi, amitől azt hihette volna, hogy túlélheti az Utolsó Csatát, amitől remény támadhatott volna benne, veszedelmes volt.

Elég keménynek kellett ahhoz lennie, hogy elfogadja a sorsát. Elég keménynek, hogy meghaljon, ha itt az ideje.

Azt mondtad, meghalhatunk, motyogta Lews Therin az elméje mélyén. Megígérted!

Cadsuane nem szólt egy szót sem, csak átvágott a szobán, és töltött magának egy pohár fűszeres bort az ágy melletti kis asztalkán álló kancsóból. Aztán leült az egyik vöröscédrus székbe. Legalább nem követelte meg, hogy ő töltsön neki. Ez a nő képes lett volna arra is.

– És mit sikerült megtudnotok? – kérdezte Rand, miközben ellépett az ablaktól. Ő is töltött magának egy kis bort.

Min a cédrusrönkökből összerótt, épp csak lecsiszolt, vöröses támlájú ágyhoz lépett, leült, és az ölébe ejtette a kezét. Egyre csak Aliviát figyelte.

Cadsuane felvonta a szemöldökét a Rand hangjában csengő él hallatán. A férfi sóhajtott egyet, és igyekezett elfojtani az ingerültségét. Ő kérte meg a nőt, hogy legyen a tanácsadója, ő egyezett bele a feltételeibe… Min azt mondta, Cadsuane valami nagyon fontosat tanít majd meg neki – ez is egy újabb látomás volt –, de igazság szerint már így is nem egy tanácsát találta hasznosnak.

Megérte az árát, még ha cserébe udvariasan is kellett vele viselkedni.

– Hogyan haladtak a vallatással, Cadsuane sedai? – kérdezte jóval visszafogottabban.

A nő mosolygott magában.

– Elég jól.

– Elég jól? – csattant fel Nynaeve. Ő nem ígérte meg Cadsuanenek, hogy udvarias lesz. – Az a némber őrjítő!

Cadsuane belekortyolt a borba.

– Nem is tudom, mi mást várhat az ember a Kitaszítottak egyikétől, gyermek. Meglehetősen hosszú ideje volt, hogy begyakorolja, hogyan legyen… őrjítő.

– Rand, az a… lény kőből van – fordult Nynaeve a férfihoz. – Talán ha egyetlen használható mondatot sikerült kiszednünk belőle, pedig napok óta faggatjuk! Mást sem tesz, csak azt magyarázza, milyen alsóbbrendűek vagyunk, milyen elmaradottak, és néha odaszúrja mellé, hogy végül úgyis mindannyiunkat megöl. – Nynaeve felnyúlt, megfogta egy ágba font, hosszú haját, de nem rántotta meg.

Rand nem is értette, miért erőlködik, hiszen úgyis látszott rajta, milyen dühös.

– Bármilyen drámaian adja is elő a lány – szólalt meg Cadsuane, és Nynaeve felé biccentett – meglehetősen ésszerűen látja a helyzetet! Piha! Amikor azt mondtam, „egész jól”, úgy kellett volna értened, hogy „sajátos megszorításainkat is figyelembe véve egész jól”. Nem várhatod el, hogy alkosson a művész, ha egyszer bekötötted a szemét!

– Ez nem művészet, Cadsuane – válaszolta Rand szárazon. – Ez kínzás. – Összenézett Minnel, és érezte a kötésen át az aggodalmat.

Érte aggódna? Nem őt akarják megkínozni…

A láda, suttogta Lews Therin. Meg kellett volna halnunk a ládában. Akkor… akkor már rég vége lenne!

Cadsuane belekortyolt a borba. Rand még meg sem kóstolta a sajátját – így is tudta, hogy szinte az ihatatlanságig fűszerezték.

Inkább, mint a másik lehetőség.

– Eredményeket követelsz tőlünk, fiam – mondta Cadsuane –, de megtagadod tőlünk az eszközt, amivel elérhetnénk. Akár kínzásnak hívod, akár vallatásnak vagy megpuhításnak, egyet jelent: ostobaság. Viszont ha megengednéd, hogy…

– Nem! – mordult fel Rand a kezét… a csonkját… rázva. – Nem fenyegethetitek és nem bánthatjátok!

A sötét ládában töltött idő, amikor néha előszedték és újra meg újra megverték. Nem engedhette, hogy egy nővel, aki a hatalmában van, így bánjanak. Még a Kitaszítottak egyikével sem.

– Kikérdezhetitek, de van, amit nem engedek!

Nynaeve szipákolt egyet.

– Rand, de hát egy Kitaszított, felfoghatatlanul veszedelmes!

– Tisztában vagyok a fenyegetéssel – válaszolta a férfi szárazon, és feltartotta a bal keze helyén maradt csonkot. A fémes arany-vörös tetoválás, a sárkány teste felcsillant a lámpafényben. A feje megsemmisült a Tűzben, ami kis híján Randet is elemésztette. Nynaeve mély levegőt vett.

– Akkor hát neked is be kellene látnod, hogy itt nem ragaszkodhatunk a szokott szabályokhoz!

– Azt mondtam, hogy nem! – csattant fel Rand. – Kikérdezhetitek, de nem bánthatjátok! – Egy nőt nem. Ezt az egyetlen fényszilánkot még megőrzöm magamban. Már így is túl sok nő halt meg, túl sok nő sírt miattam.

– Ha ezt követeled, fiam – mondta Cadsuane feszülten –, akkor ez lesz. De aztán ne nyivákolj, ha azt sem tudjuk kiszedni belőle, hogy tegnap mit reggelizett, nemhogy azt, hogy a többi Kitaszított hol lapul! Lassan már azt sem értem, miért ragaszkodsz hozzá, hogy fenntartsuk ezt a komédiát. Talán egyszerűen csak át kellene adnunk a Fehér Toronynak!

Rand elfordult. Odakinn a katonák kikötötték az összes lovat.

Derék, rendes munkának tűnt idefentről. A lovak egyenes sorban, egyenletes közönként álltak, épp elég hely volt köztük.

Átadni a Fehér Toronynak? Az sosem történne meg. Cadsuane nem engedné ki a keze közül Semirhage-ot, amíg ki nem facsarta belőle a választ az összes kérdésére. Odakinn még mindig tombolt a szél, a saját lobogói csapkodtak a szeme előtt.

– Adjuk át a Fehér Toronynak, azt mondtad? – kérdezte, és visszanézett a szobába. – Melyik Fehér Toronynak? Rábíznád Elaidára? Vagy a többiekre gondoltál? Nem vagyok benne biztos, hogy Egwene örömmel venné, ha az ölébe vetnénk egy Kitaszítottat! Lehet, hogy egyszerűen elengedné Semirhage-ot, és engem fogna el helyette! Kényszerítene, hogy térdet hajtsak előtte, és megszelídítene, csak hogy ezzel is jobb legyen a megítélése!

Nynaeve összevonta a szemöldökét.

– Rand! Egwene sosem tenne…

– Ő az amyrlin – válaszolta a férfi, és egyetlen korttyal kiürítette a poharát. A bor éppolyan förtelmes volt, mint amire emlékezett. – Ízig-vérig aes sedai. A szemében én csak egy bábu vagyok!

Igen, motyogta Lews Therin. Távol kell tartanunk tőlük magunkat. Tudod, nem akartak segíteni. Nem akartak! Azt mondták, őrültség a tervem. Ezért volt, hogy csak a Százak Társasága maradt, és nem volt velünk egy nő sem, hogy körbe kapcsolódhassunk. Árulók! Ez az egész az ő hibájuk. De… de én öltem meg Ilyenát.

Miért?

Nynaeve mondott valamit, de Rand meg sem hallotta. Lews Therin? – mondta a hangnak. Mit is csináltál? A nők nem segítettek?

Miért?

De Lews Therin ismét csak zokogni kezdett, és a hangja egyre távolibb lett.

– Áruld el! – ordított fel a férfi, és a földhöz vágta a poharát. – A Fény égessen meg, Rokonirtó! Beszélj!

A szoba elcsendesedett.

Rand pislogott. Még soha… soha nem próbált hangosan beszélni Lews Therinnel, amikor mások is hallhatták. És tudták. Semirhage beszélt már arról, hogy hangokat hall a fejében, és semmibe vette őt, mintha csak egyszerű őrült lett volna.

Felemelte a kezét, és a hajába túrt. Vagy csak túrt volna… mert azt a kezét használta, ami csonkig égett, és semmit sem ért vele. A Fényre! – gondolta. Minden kicsúszik a kezemből. Azt sem tudom, melyik hang az enyém, melyik az övé. Azt hittem, miután megtisztítom a saidint, jobb lesz. Azt hittem, biztonságban leszek…

Nincs biztonság, mormolta Lews Therin. Már rég őrültek vagyunk. Innen nincs visszaút! Kacagni kezdett, de a nevetés hamar sírásba fúlt.

Rand körülnézett a szobán. Min sötét szemében annyi aggodalom fénylett, hogy el kellett fordulnia. Alivia, aki azzal a veséig ható tekintetével végignézte a Semirhage-ról szóló vitát, mindent tudó arckifejezéssel állt. Nynaeve végre feladta a küzdelmet, és rántott egyet a hajfonatán. És most az egyszer Cadsuane sem szidta le a kirohanásáért. Csak kortyolgatta a borát. Hogy bírta elviselni azt a förtelmet?

Olyan egyértelmű volt a gondolat. Nevetséges. A legszívesebben felkacagott volna. De nem jött ki hang a torkán. Már a száraz öniróniát sem sikerült felélesztenie. A Fényre! Nem bírom már tovább. A szemem mintha ködön át látna, a kezem szénné égett, és azok a régi sebek az oldalamon felszakadnak, ha a lélegzetvételnél megerőltetőbb dolgokkal foglalkozom. Kiszáradtam, mint egy agyonhasznált kút. Be kell fejeznem a dolgom, és el kell jutnom Shayol Ghulba. Máskülönben nem marad belőlem semmi, amit a Sötét Úr megölhetne.

Ezen a gondolaton nem lehetett nevetni, csak elkeseredni. De ő nem sírt, mert az acél nem hullatott könnyeket.

Egy pillanatra Lews Therin zokogása mintha mindkettőjüknek elég lett volna.

Második fejezet

A fájdalom természete

Egwene szálegyenesen állt, a feneke szinte lángolt a már túlságosan is jól ismert kíntól. Újabb alapos verést kapott a novíciák főnökasszonyától. Úgy érezte magát, mint egy alaposan kiporolt szőnyeg. Ennek ellenére nyugodtan lesimította fehér szoknyáját, odafordult a szoba tükréhez, és higgadtan felitatta a könnyeket a szeme sarkából. Ezúttal mindkét szemében csak egy-egy csepp ragyogott. Rámosolygott a tükörképére, és a két ikerkép szinte elégedetten összebiccentett.

A tükör ezüstös felszínén apró, sötét lambériás szoba tükröződött. Roppant szigorú hely volt, az egyik sarokban egy tömör kis zsámoly, a tetejét hosszú évek igénybevétele csiszolta simára és sötétre. Egy szögletes asztal, rajta a novíciák főnökasszonyának vaskos könyvével. A közvetlenül Egwene mögött álló, keskeny asztalon akadt néhány faragás, de a bőrpárnázat sokkal érdekesebb volt rajta. Jó néhány novícia – és nem kevés beavatott – hajolt már keresztül azon az asztalon, hogy elnyerje engedetlensége gyümölcsét. Egwene akár azt is elhitte volna, hogy az asztal a rengeteg könnytől ilyen sötét. Ő is épp eleget hullatott már rá.

De aznap egyet sem. Csak két könnycsepp, és egyik sem folyt le az arcáról. Nem mintha nem fájt volna neki a verés: az egész teste szinte lángolt kínjában. Valójában a verések egyre komolyabbak lettek, minél hosszabb ideje dacolt a Fehér Toronyban uralkodó hatalommal. De minél gyakrabban és fájdalmasabban verték el, az elszántsága annál erősebb lett. Még nem sikerült úgy magába ölelni és elfogadni a fájdalmat, mint az aieleknek, de úgy érezte, közel járhat már ahhoz is. Az aielek a legborzalmasabb kínzások közt is képesek voltak nevetni. Ő pedig mosolygott, mire felállt.

Minden egyes ütés, amit kibírt, minden apró fájdalom újabb diadal volt. És a diadal mindig okot adott az örömre, akárhogy tiltakozott is az ember bőre és a büszkesége.

Mögötte, az asztal mellett, a tükörben is jól láthatóan ott állt maga a novíciák főnökasszonya is. Silviana a homlokát ráncolva nézett le a kezében tartott bőrszíjra. Kortalan, szögletes arca kicsit zavartnak tűnt; úgy méregette a szíjat, mintha a kése megtagadta volna, hogy vágjon, vagy a lámpája, hogy világítson.

Az asszony a Piros ajah tagja volt, ez visszaköszönt egyszerű, szürke ruhája szegélyén is, és a vállára vetett, rojtos kendőn is. Magas volt, mégis zömök, és fekete haját szoros kontyba csavarta. Egwene a legtöbb szempontból kiváló főnökasszonynak tartotta. Még akkor is, ha nevetségesen sok büntetést szabott ki rá. Vagy talán épp azért. Silviana teljesítette a kötelességét. A Fény volt a megmondója, hogy mostanában ezt kevés nővérről lehetett elmondani a Toronyban!

Silviana felnézett, és a tekintete összetalálkozott Egwene-ével a tükörben. Sietve letette a bőrszíjat, és minden érzelem leolvadt a vonásairól. Egwene nyugodtan fordult meg.

A főnökasszony szokatlan módon sóhajtott egyet.

– Mikor adod már fel, gyermek? – kérdezte. – Meg kell vallanom, meglehetősen lenyűgözően előadtad a véleményedet, de neked is tudnod kell, hogy addig kapod a büntetéseket, amíg be nem adod a derekad. Fenn kell tartanunk a rendet.

Egwene elfojtotta a döbbenetét. A novíciák főnökasszonya ritkán szólította meg, hacsak nem utasítást adott neki, vagy épp összeszidta. De eddig is voltak repedések…

– A rendet, Silviana? – kérdezte. – Úgy, ahogy a Torony többi részében tartják fenn?

A főnökasszony ajka megfeszült. Megfordult, és újabb bejegyzést írt a könyvébe.

– Reggel találkozunk. Most eredj vacsorázni!

A reggeli büntetés azért járt, mert Egwene a nevén szólította a novíciák főnökasszonyát, és nem tette hozzá a „sedai” címet sem. És valószínűleg azért is, mert mind a ketten tudták, hogy a lány nem fog pukedlizni, mielőtt kimegy.

– Reggel visszatérek – mondta Egwene –, de a vacsorával még várnom kell. Azt az utasítást kaptam, hogy ma este nekem kell felszolgálnom Elaida vacsoráján. – Ezúttal igen sokáig tartott a Silvianánál tett látogatás, mert meglehetősen hosszú listát hozott a kihágásairól: nem lesz ideje enni. A gyomra panaszosan kordult a gondolatra.

A főnökasszony egy pillanatra kimutatta az érzelmeit. Talán meglepődött?

– És erről nem szóltál korábban?

– Változtatott volna bármin is, ha szólok?

Silviana nem válaszolt a kérdésre.

– Akkor majd eszel, miután felszolgáltál az amyrlinnek. Majd üzenek a konyha úrnőjének, hogy hagyjanak neked egy kis ételt. Ha figyelembe vesszük, hogy mennyiszer kell manapság Gyógyítani, gyermek, nem hagyhatod ki az étkezésedet! Nem engedem, hogy egyszer csak összeess alultápláltságodban!

Szigorú, de igazságos. Kár, hogy ez a nő is a Pirosat választotta.

– Rendben – mondta Egwene.

– És étkezés után – emelte fel az ujját Silviana –, visszajössz ide, mert tiszteletlenül beszéltél az Amyrlin-trónról! Te, gyermek, sosem emlegetheted egyszerűen csak Elaidaként! – lenézett a bejegyzéseire, és hozzátette. – Ráadásul csak a Fény tudja, mekkora bajba keveredsz még ma este!

Egwene kilépett az apró szobából a vörös-zöld padlójú széles, szürke kőfolyosóra, és elgondolkozott ezen az utolsó megjegyzésen. Talán nem is meglepődés tükröződött Silviana arcán, amikor hallotta, hogy neki Elaidához kell mennie. Talán együttérzés.

Elaida nyilván nem fogja jó néven venni, amikor majd éppolyan határozottan kiáll vele szemben, mint ahogy a Toronyban mindenki mással szemben tette.

Vajon a novíciák főnökasszonya ezért akarta visszahozatni őt még egy utolsó verésre a vacsora után? Silviana utasítására kénytelen lesz enni, mielőtt megbüntetik, akárhogy halmozza is rá Elaida a verést.

Miközben ezen gondolkozott, két Piros nővér – Katerine és Barasine – lépett elé. Katerine elé tartott egy rézkupát. Újabb adag vágottgyökértea. Elaida láthatóan biztosra akarta venni, hogy ő egy szikrányit sem tud fókuszálni a vacsora alatt. Nem tiltakozott, elvette a poharat, és egyetlen, hosszú korttyal kiürítette. Érezte a menta halvány, jellegzetes ízét. Mintegy mellékesen visszanyomta Katerine kezébe a kupát, és a nő nem tehetett mást, elvette tőle. Szinte mintha udvari pohárnok lenne.

Egwene nem sietett azonnal Elaida lakosztályába. A hosszúra nyúlt büntetés ugyan elvette a vacsoraidejét, de a sors fintora, hogy ezzel hagyott neki pár üres percet – és nem akart korán odaérni, mert akkor úgy tűnt volna, az amyrlin kedvében akar járni. Ehelyett a novíciák főnökasszonya szobája előtt ácsorgott még egy kicsit Katerine-nel és Barasine-nel. Vajon megjelenik-e egy bizonyos valaki, hogy megbüntessék?

A távolban nővérek kis csoportjai siettek át a folyosó zöld és vörös padlóján. A pillantásuk aggodalmasan rebbent ide-oda, mintha a nyílt mezőre kimerészkedő nyulak lennének, akik ahhoz talán elég bátrak, hogy megrágják a leveleket, de rettegnek az árnyékban rejlő ragadozóktól. A nővérek manapság mindig hordták a vállkendőjüket a Toronyban, és sosem mentek ki a folyosóra egyedül. Néhányan az Egyetlen Hatalmat is tartották, mintha csak attól félnének, hogy itt, a Fehér Torony kellős közepén rabolják ki őket.

– Elégedettek vagytok ezzel? – Egwene azon kapta magát, hogy hangosan is felteszi a kérdést. Katerine-re és Barasine-re nézett, akik véletlenül mind a ketten tagjai voltak az őt elfogó csapatnak.

– Mivel, gyermek? – kérdezte Katerine hidegen. – És egy nővérhez intézed a szavaid, mielőtt az megkérdezett volna téged? Ennyire vágysz a további büntetésre? – A nő most is meglehetősen sok pirosat viselt, kárminvörös ruháját fekete csíkok komorították. Fekete haja hullámosan omlott végig a vállán.

Egwene nem törődött a fenyegetéssel. Mi egyebet tehetnének még ellene?

– Egy pillanatra tedd félre a kicsinyes vitákat, Katerine! – mondta, és nézte, ahogy elsiet egy csoport Sárga. Meggyorsították a lépteiket a két Piros láttára. – Felejtsd el, hogy ki kell mutatnod a fennhatóságodat, felejtsd el a fenyegetéseket! Nézz körbe! Büszke vagy arra, amit látsz? Több száz éve nem emeltek a Piros ajahból amyrlint, és most, hogy végre megnyílt előttetek ez a lehetőség, mit tett a választott vezetőtök a Toronnyal? A nővérek már a szemébe sem mernek nézni annak, akit nem ismernek régről, és csoportban járnak! Az ajahok mintha háborúban állnának egymással!

Katerine megmerevedett a megjegyzés hallatán, bár a nyurga Barasine mintha elbizonytalanodott volna, és a válla fölött átpillantott a sietve távozó Sárgákra, akik közül többen is ellenségesen néztek vissza a két Pirosra.

– Erről nem az amyrlin tehet – vetette oda Katerine. – Ez a te ostoba lázadóid hibája, az ő árulásuk tehet róla!

A lázadóim? – gondolta Egwene magában mosolyogva. Ezek szerint most már az én lázadóim, és nem azt vallod, hogy csak egy szegény, félrevezetett kis beavatott vagyok? Ez haladás…

– Vajon mi taszítottunk le egy regnáló amyrlint? – kérdezte Egwene. – Mi fordítottunk őrzőt őrző ellen, nekünk nem sikerült kézben tartanunk az Újjászületett Sárkányt? Mi választottunk olyan amyrlint, aki hataloméhségében elrendelte a saját palotája építését? A nőt, aki miatt minden nővér attól retteg, talán ő lesz a következő, akit megfosztanak a kendőjétől?

Katerine nem válaszolt, bár talán csak azért nem, mert rájött, hogy akkor egy novíciával vitatkozna. Barasine még mindig a távolodó Sárgákat nézte elkerekedett szemmel. Aggódva.

– Azt hiszem – folytatta Egwene –, hogy a Pirosaknak nem volna szabad megvédenie Elaidát, hanem épp nekik kellene a legszigorúbb kritikusainak lenniük. Mert Elaida öröksége a tiétek lesz. Ezt ne feledd!

Katerine lángoló szemmel nézett rá, és Egwene elfojtotta a remegését. Talán ez a végén túl erősre sikerült…

– Ma este jelentkezel a novíciák főnökasszonyánál, gyermek – tájékoztatta Katerine. – És elmagyarázod neki, hogy tiszteletlen voltál nővérekkel és magával az amyrlinnel is!

Egwene nem szólt egy szót sem. Minek is vesztegeti az idejét arra, hogy Pirosokat győzköd?

A háta mögött becsapódott az ódon faajtó. Ő összerezzent, és hátranézett. Az ajtó két oldalán még lengtek a faliszőnyegek, aztán mozdulatlanul függtek. Észre sem vette, hogy nem csukta be rendesen az ajtót, amikor kilépett. Vajon Silviana is végighallgatta a beszélgetést?

Nem volt több ideje lézengeni. Úgy tűnt, Alviarin ma este mégsem jön. Hol lehetett? Mindig nagyjából akkor érkezett a büntetéséért, amikor ő végzett. Egwene megrázta a fejét, és elvonult a folyosón. A két Piros követte: mostanában egyre szorosabban a nyomában maradtak, követték, figyelték, csak akkor hagyták magára, ha más ajahok lakrészébe ment, hogy ott tanítsák. A lány próbált úgy tenni, mintha a két nővér inkább valamiféle díszkíséret lenne, mint foglár. Próbálta elfelejteni a fenekében égő fájdalmat is.

Minden jel arra vallott, hogy nyerésre áll az Elaida ellen vívott háborúban. Korábban, ebéd közben hallotta, hogy a többi novícia arról pusmog, micsoda katasztrofális kudarcot vallott Elaida, amikor megpróbálta fogságban tartani Randet. Ennek már jó néhány hónapja volt, és elvben titokban kellett volna maradnia. Aztán ott volt az a hír is, hogy az asha'manek megkötötték azokat a nővéreket, akiket az elpusztításukra küldtek. Ez is Elaida azon küldetései közé tartozott, amikről senkinek sem lett volna szabad tudnia. Egwene maga is tett róla, hogy ezek az események elevenen éljenek a Torony lakóinak emlékezetében, és ne feledjék azt sem, milyen szabálytalanul bánt el Elaida Shemerinnel.

Márpedig amiről a novíciák pusmogtak, azt az aes sedaiok is hallották. Igen, nyerésre állt. De egyre kevésbé töltötte el elégedettséggel ez a győzelem. Ki örült volna neki, hogy láthatja, az aes sedaiok rendje agyonhasznált vászonként foszlik szét? Ki örült volna neki, hogy látja: Tar Valon, a világ legcsodásabb nagyvárosa ereszig áll a mocsokban? Bármennyire is megvetette Elaidát, nem tudott örülni, hogy egy ilyen alkalmatlan Amyrlin-trón hibáit kell látnia.

És ma este személyesen is szembe kell néznie Elaidával. Lassan sétált fel a folyosón, nehogy túl korán érkezzen. Hogyan kellene viselkednie a vacsorán? Kilenc napja tért vissza a Toronyba, de eddig még csak nem is látta a nőt. Sok veszély rejlett abban, hogy épp neki kellett felszolgálnia a vacsoráját. Ha akárcsak egy hajszállal is többet enged meg magának Elaidával szemben, könnyen lehet, hogy a vérpadon köt ki. De nem is engedhetett. Sosem fog meghajolni az előtt a némber előtt, akkor sem, ha az élete a tét!

Befordult a sarkon, és olyan hirtelen torpant meg, hogy szinte elesett. A folyosó váratlanul véget ért, és a kőfalon élénk színű mozaik csillogott. Egy ősi amyrlin volt látható rajta díszes aranytrónusán, intő kézzel a világ királyai és királynői felé. Az alján fénylő kis táblácska szerint Caraighin Maconart ábrázolta, amint véget vet a mosadorini lázadásnak. Egwene mintha felismerte volna a mozaikot, de amikor a legutóbb látta, még a Torony könyvtárának a falán volt. És amikor ott látta, az amyrlin arca sem véres maszk volt. És az ereszekről csüngő holtak sem szerepeltek a képen.

Katerine sápadtan lépett oda mellé. Senki sem beszélt szívesen róla, hogy milyen természetellenes módon cserélgették a helyüket a szobák és folyosók a Toronyban. A változások komor hírnökei voltak annak, hogy hatalmi harcaik eltörpülnek a világ borzalmas gondjai mellett. Egwene most először látott olyat, hogy nemcsak egy folyosó mozdult el, de egy kép is megváltozott. A Sötét Úr ébredezett, és maga a Minta is reszketett.

Egwene megfordult, és elvonult az új helyre került kép elől. Most nem gondolkozhatott ezeken. Felmosni is úgy kellett, hogy az ember először elkezdte valahol, és nekilátott a munkának. És már kiválasztotta, hol kezd neki a munkának. A Fehér Tornyot kell egyesítenie.

Sajnos ez a kerülő időbe fog telni. Vonakodva gyorsította meg a lépteit; nem akart korán odaérni, de nem szívesen késett volna. Két őrzője is megszaporázta a lépteit, és susogó szoknyával siettek vissza jó néhány fordulónyit. Egwene menet közben megpillantotta Alviarint is, amint a fejét leszegve sietett a novíciák főnökasszonyának szobája felé. Ezek szerint mégis kap ma büntetést. Vajon miért késhetett?

Még két forduló és egy lépcsősor, és Egwene azon kapta magát, hogy a Pirosok lakrészén vág át. Most már ez volt a legrövidebb út az amyrlin lakrészéhez. A falakon vörös faliszőnyegek függtek, kiemelték a padló karmazsin csempéit. A folyosón sétálgató nők szinte mind egyformán szigorúaknak tűntek, a kendőjüket gondosan szétterítették a karjukon és a vállukon. Itt, a saját ajahjuk lakrészében biztonságban kellett volna érezniük magukat, de itt is mintha bizonytalanok lettek volna, és gyanakvóak, még a Tar Valon lángjával hímzett egyenruhás szolgákat is bizalmatlanul méregették. Egwene átvágott a folyosón. Nem bánta volna, ha nem kell úgy sietnie, mert így nem tűnt elég magabiztosnak. Persze nem volt mit tenni. A Torony közepén felkapaszkodott a hosszú, hosszú lépcsőn, és végül elérte az amyrlin lakrészéhez vezető folyosót.

Annyira lekötötték a novíciák szokásos feladatai és az órái, hogy nem is volt ideje végiggondolnia, mit érez a hamis amyrlin iránt. Ez a nő taszította le Siuant, ez a nő verette meg Randet, ez a nő hajszolta az összeomlás szélére az aes sedaiokat. Elaida tudomására kellett hoznia a haragját, meg kellett szégyenítenie, el kellett érnie, hogy ő is szégyellje magát! Majd…

Megállt Elaida aranyozott ajtaja előtt. Nem.

Könnyen el tudta képzelni a jelenetet. Elaida dühöng, őt pedig a Torony alatti sötét cellákba zárják. Mit érne el vele? Még nem szállhatott szembe a némberrel. Még nem. Csak pillanatnyi elégedettséget szülne, és pusztító kudarc lenne a vége.

De a Fényre, meg sem hajolhatott Elaida előtt! Egy amyrlin sosem tett ilyet!

Vagyis… nem. Egy amyrlin azt tette, amit elvártak tőle. Mi volt a fontosabb? A Fehér Torony, vagy az ő büszkesége? Csak úgy nyerheti meg a háborút, ha elhiteti Elaidával, hogy ő a győztes. Nem… Nem, csak úgy nyerheti meg a háborút, ha elhiteti Elaidával, hogy nem harcolnak.

Vajon képes lesz elég udvariasan viselkedni ahhoz, hogy túlélje ezt az estét? Nem volt benne biztos. Akárhogy is, úgy kellett otthagynia ezt a vacsorát, hogy Elaida azt higgye, ő uralja a helyzetet, és ő kellően megszelídült. Ha nem akarta a büszkeségét is porrá zúzni, ezt csak úgy érhette el, ha nem szól egy szót sem.

Csend. Az lesz ma este a fegyvere. Megacélozta magát, és bekopogtatott.

Először akkor lepődött meg, amikor egy aes sedai nyitotta ki az ajtót. Elaida már erre sem vette igénybe szolgák segítségét? Nem ismerte fel a nővért, de a kortalan vonások épp elég egyértelműek voltak. A nő a vállkendője alapján Szürke volt: karcsú, de telt keblű teremtés. Aranybarna haja a derekáig ért, és a szeme elkínzottan fénylett, mintha mostanában nagy nyomás alatt állna.

Elaida odabenn ült. Egwene habozva állt a küszöbön: most látta először a riválisát azóta, hogy Nynaeve-vel és Elayne-nel elhagyták a Fehér Tornyot, hogy levadásszák a Fekete ajahot. Fordulópont volt ez mindannyiuk életében, de mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta… Elaida mutatós, büszke asszony volt, bár mintha egy cseppnyit olvadt volna a szigorúsága. Nyugodtan ült, halványan mosolygott, mintha csak valami tréfát hallott volna, amit nem ért senki más. Faragott, aranyozott, vörösre és fehérre festett széke beillett volna trónnak is. Az asztalon még egy teríték volt, feltehetően a névtelen Szürke nővérnek.

Egwene még sosem járt az amyrlin lakosztályában, de el tudta képzelni, hogy nézhetett ki Siuan idejében. Egyszerű, de nem komor. Épp csak annyi díszítés, hogy elsőre látni lehessen, ez fontos személy szobája, de semmiképp sem annyi, hogy az elvonja a figyelmet. Siuan alatt mindennek meglett volna a maga feladata – valószínűleg egyszerre több is. Titkos rekeszekkel ellátott asztalok. Térképként is szolgáló faliszőnyegek. A kandalló fölött keresztbe tett kardok mind gondosan megolajozva, ha netán az őrzőknek szükségük volna rá.

De persze lehet, hogy mindezt csak képzelte. Akárhogy is, Elaida nemcsak más szobákat választott lakosztálynak, de igen gazdagon díszíttette őket. Még nem dekorálták ki az egész lakrészt – a pletykák szerint nap mint nap bővítette azt –, de ami már itt volt, az mind fényűzőnek tűnt. Új selyembrokátok omlottak alá a falakról és a mennyezetről. Mind vörös volt. A lábuk alatt süppedő teari szőnyegen repülő madarakat olyan aprólékosan szőtték, hogy szinte festménynek lehetett nézni őket. A szobában vagy tucatnyi eltérő stílus bútorai álltak szanaszét: mind elefántcsonttal berakott, pompás faragvány. Emitt egy sor inda, ott göcsörtös, érdes megmunkálás, amott keresztbe fonódó kígyók.

A legdühítőbb persze az Elaida nyakában tekergő extravagancia volt. Hat színes csík látszott rajta. Nem hét, hanem hat! Bár Egwene nem választott magának ajahot, a Zöldhöz csatlakozott volna. Ettől még nem fortyant fel benne kevésbé a harag most, hogy a kék nélkül kellett látnia a stólát. Nem lehetett csak úgy feloszlatni egy ajahot! Még egy Amyrlin-trónnak sem!

De csendben maradt. Ezt a találkozót csak túl kellett élnie. Kibírta a verést a Torony érdekében. Vajon képes lesz Elaida gőgjével is megbirkózni?

– A pukedli elmarad? – kérdezte az amyrlin, amint Egwene a szobába lépett. – Mondták, hogy makacs vagy. Nos, amint ez a vacsora véget ért, meglátogatod a novíciák főnökasszonyát, és tájékoztatod a hiányosságaidról. Ehhez mit szólsz?

Hogy olyan pestis vagy te ezen a renden, amihez hasonlóan gonoszat és pusztítót a múlt során alig tapasztalt még meg város és ember. Hogy…

Egwene eltépte a tekintetét Elaidáról. És – bár szégyen remegtette meg minden porcikáját – fejet hajtott.

Az amyrlin felnevetett, láthatóan megfelelően értette a jelet.

– Őszintén szólva nagyobb makacsságra számítottam. Úgy látom, Silviana érti a dolgát! Helyes: már attól tartottam, hogy a Torony sok más lakójához hasonlóan ő is lustálkodik. No, szedd csak magad! Nem akarok egész éjjel itt várni arra a vacsorára!

Egwene ökölbe szorította a kezét, de nem szólt egy szót sem. A hátsó fal mentén hosszú tálalóasztal állt, ezüsttálakkal megrakva. Fényes, kupolás fedelükön végigfutott a pára: alattuk forrón gőzölgött az étel. Volt ott egy ezüst levesestál is. A Szürke nővér még mindig az ajtónál téblábolt. A Fényre! Halálra volt rémülve. Egwene nem nagyon látott még ilyen arckifejezést a nővéreken. Vajon mitől retteghetett ennyire?

– Gyere csak, Meidani! – vetette oda Elaida a Szürkének. – Ott toporogsz egész este? Ülj már le!

Egwene elfojtotta pillanatnyi döbbenetét. Meidani? Ez a nő az egyike azoknak, akiket Sheriam és a többiek visszaküldték kémkedni a Fehér Toronyba! Megnézte, melyik tálon mi van, és hátrapillantott a válla fölött. Meidani odatalált az Elaida melletti, kisebb, kevésbé díszes székhez. Vajon a Szürke mindig így felékszerezte magát vacsorához? A nyakán csak úgy villogtak a smaragdok, és tompa zöld ruháját a legdrágább selyemből szabták, hogy még jobban kiemelje a kebleit. Máson talán átlagosnak tűntek volna a domborulatai, de Meidani törékenysége sokkal dúsabbnak mutatta őket.

Beonin azt mondta, figyelmeztette a Szürke nővéreket, hogy Elaida tudja, hogy kémek. Akkor hát Meidani miért nem szökött el a Toronyból? Mi tarthatta itt?

De Egwene legalább most már értette, a nő miért retteg ennyire.

– Elaida – kezdte Meidani reszketeg hangon –, elfelejtetted?

– Ó, igen – mosolygott az amyrlin. – Jó lesz tudni, hogy az árulókat hogyan is büntették meg a múltban. A lefejezés nekem túl egyszerű, túl könnyű halálnak tűnik. Akik megosztották a Tornyot, akik dicsekedtek a szökésükkel, azok különleges bánásmódot érdemelnek. Kutass csak tovább!

Meidani az ölébe ejtette a kezét. Egy aes sedaion kívül most bárkinek le kellett volna törölnie az arcáról a verejtéket. Egwene megkeverte a levest az ezüsttálban, és úgy markolta a merőkanalat, hogy az ujja is belefehéredett. Elaida tudta. Tudta, hogy Meidani kém, és mégis meghívta magához vacsorára. Hogy játsszon vele.

– Siess már, gyermek! – kiáltott rá az amyrlin.

Egwene felkapta a levesestálat. A fogó melegen simult a kezébe. Odasétált a kis asztalhoz. Telemerte a tányérokat királynőgombával teli, barnás levessel. Az illata alapján annyi borsot tehettek bele, hogy más ízt ki sem lehetett érezni belőle. De annyi minden megromlott, hogy fűszer nélkül ehetetlen lett volna az étel.

Gépiesen tette a dolgát, akár az ökör után guruló kocsikerék. Nem kellett döntenie; nem kellett reagálnia. Csak dolgoznia. Pontosan telemerte a tányérokat, aztán odavitte a kenyereskosarat, és egy-egy kiválasztott szeletet ráhelyezett a kis kenyerestányérra. Mindegyik mellé vitt egy kis kerek vajszirmot is: pontos, gyors vágásokkal hasította le a nagyobb vajtömbről. Egy fogadós lánya hamar megtanulta, hogyan szolgálja fel rendesen az ételt.

De munka közben is fortyogott. Minden egyes lépés kín volt, ám nem azért, mert úgy fájt a feneke. Meglepő módon a testi fájdalom most lényegtelennek tűnt. Másodlagos volt a hallgatás fájdalma mellett, a kín mellett, hogy nem szállhat szembe ezzel a rettenetes, királynői, gőgös némberrel.

A két nő belekezdett a levesbe. Látványosan nem törődtek a kenyérbe sült bogarakkal. Egwene udvariasan visszahátrált a fal mellé, összekulcsolta maga előtt a kezét, és várt mereven. Elaida ránézett, aztán elmosolyodott. Láthatóan ebben is a szolgálatkészséget látta. Valójában Egwene nem mert megmozdulni, nem bízott magában: attól félt, hogy a következő lépésnél pofon törli a nőt. A Fényre, de nehéz dolga volt!

– Miről beszélnek a Toronyban, Meidani? – mártotta bele Elaida a kenyeret a levesbe.

– Nincs… nincs időm ezzel törődni.

Az amyrlin előrehajolt.

– Ó, de hát biztosan tudsz valamit… Van füled, és még a Szürkék is pletykálnak! Mit mondanak azokról a lázadókról?

Meidani még jobban elsápadt.

– Én… én…

– Hmm – sóhajtott Elaida. – Nem emlékszem rá, hogy amikor novíciák voltunk, ilyen lassú lett volna a felfogásod, Meidani! Nem voltál valami lenyűgöző az elmúlt néhány hétben. Kezdek benne kételkedni, hogy egyáltalán miért kaptad meg a vállkendőt! Talán eleve nem illett oda a válladra…

Meidani szeme elkerekedett.

Az amyrlin rámosolygott.

– Ó, de hát csak tréfálok, gyermekem! Egyél csak tovább!

Tréfált! Tréfált azzal, hogy miként lopta el egy nővér vállkendőjét, miként szégyenítette meg annyira, hogy az inkább elszökött a Toronyból! A Fényre! Mi történt Elaidával? Egwene találkozott már ezzel a némberrel, és mindig is úgy vélte, szigorú, de nem zsarnoki. A hatalom megváltoztatta az embereket. Úgy tűnt, Elaida az Amyrlin-trón megszerzésével elveszítette a komolyságát és szigorát, és az a kábult kegyetlenség lépett a helyébe, hogy neki mindent szabad.

Meidani felnézett.

– Azt… azt hallottam, hogy a nővérek aggódnak a seanchanok miatt.

Elaida lekicsinylően intett, és felszürcsölt egy kis levest.

– Ugyan már! Túl messze vannak ahhoz, hogy fenyegetést jelentsenek ránk nézve! Néha azt hiszem, titokban az Újjászületett Sárkánynak dolgoznak. Akárhogy is, a híresztelések szerintem igencsak túloznak. – Majd Egwene-re nézett. – Szűnni nem akaró mulatságot jelent, hogy egyesek elhisznek mindent, amit hallanak!

Egwene meg sem tudott szólalni. Egy hangot sem tudott volna kinyögni. Vajon Elaida mit szólt volna ehhez az „igencsak eltúlzott” híreszteléshez, ha a seanchanok arra az ostoba nyakára is rápattintottak volna egy a'damet? Ő néha még most is érezte a levehetetlen viszketést a saját bőrén. Néha még mindig hányinger fogta el, ha önállóan kellett mozognia, még mindig rátört, hogy be kellene zárni, és a falhoz kellene láncolni őt egy kurta kis fémhurokkal.

Tudta azt is, mit álmodott, és tudta, hogy prófécia volt. A seanchanok meg fogják támadni magát a Fehér Tornyot is, de Elaida nyilvánvalóan nem törődött a figyelmeztetéseivel.

– Nem – mondta az amyrlin, és intett Egwene-nek, hogy kér még egy kis levest –, nem ezek a seanchanok a probléma gyökerei. A valódi veszedelem az aes sedaiok legteljesebb engedetlenségében rejlik. Mit kell még tennem, hogy véget vessenek azoknak az ostoba tárgyalásoknak a hidaknál? Hány nővérre kell még penitenciát kiszabnom, hogy elfogadják a fennhatóságomat?

Ült, és a leveses tálkáját kocogtatta a kanalával. Egwene a tálalóasztalnál állt, felkapta a levesestálat, és kivette a merőkanalat is ezüsttartójából.

– Igen – merengett az amyrlin –, ha a nővérek engedelmesek lettek volna, a Torony nem szakad ketté. Azok a lázadók is engedelmeskedtek volna, ahelyett hogy riadt tyúkrajként elillannak. Ha a nővérek engedelmesek lennének, már rég a kezünkben lenne az Újjászületett Sárkány, és rég elbántunk volna azokkal a rettenetes fickókkal is, akik a „Fekete Tornyukban” tanulnak. Mi erről a véleményed, Meidani?

– Azt… azt hiszem, az engedelmesség tényleg nagyon fontos, Elaida!

Az amyrlin megrázta a fejét. Egwene levest mert a tányérjába.

– Ezt mindenki elismerné! Én azt kérdeztem, mitévő legyek! Szerencsére van már rá elképzelésem. Szerinted nem különös, hogy a Három Eskü még csak nem is utal a Fehér Torony iránti engedelmességre? A nővérek nem hazudhatnak, a nővérek nem készíthetnek fegyvert, amivel egyik ember megölné a másikat, és nem használhatják mások ellen fegyverként az Egyetlen Hatalmat, csak önvédelemből. Valahogy nekem ez a Három Eskü nagyon is lazának tűnik. Miért nem esküsznek fel arra is, hogy engedelmeskednek az amyrlinnek? Ha ez az egyszerű eskü mindannyiunk része lenne, mennyi kínt és nehézséget megspórolhatnánk? Talán újra át kell gondolni ezeket a dolgokat…

Egwene mozdulatlanul állt. Egykor ő maga sem értette teljesen, milyen fontosak az eskük. Gyanította, hogy jó néhány beavatott és novícia megkérdőjelezte a hasznosságukat. De idővel a többi aes sedaihoz hasonlóan ő is megtanulta, milyen fontosak. A Három Eskü tette aes sedaijá az embert. A Három Eskü gondoskodott róla, hogy az aes sedaiok a világ javán ügyködjenek, és ami még fontosabb, az Eskük mentették meg őket a vádaskodás elől.

Ha megváltoztatnák őket… nos, az páratlan katasztrófa lenne. Ezt Elaidának is tudnia kellene. A hamis amyrlin épp csak visszafordult a leveséhez. Halványan mosolygott: nyilván a negyedik esküt fogalmazgatta éppen, azt, amivel engedelmességet csikarna ki. Hát nem látja, hogy ezzel aláásná a Tornyot? Hiszen így az amyrlin vezető helyett despota lenne!

Egwene-ben forrongott a harag, gőzölgött, akár a kezében a leves. Ez a némber… ez a szörnyeteg! Ő volt a Fehér Torony gondjainak a gyökere, ő okozta a lázadók és a lojalisták közti törést! Ő fogatta el és verette meg Randet! Ő volt a katasztrófa!

Egwene érezte, hogy egész testében remeg. Még egy pillanat, és felrobban, Elaida arcába vágja az igazat! Egyre jobban forrt benne az indulat, alig bírt már uralkodni magán.

Nem, gondolta. Ha ezt teszem, a csatának vége. Elveszítem a háborút.

Egyetlen egy dolog jutott az eszébe, amivel megállíthatta magát. A földre ejtette a levesestálat.

Barnás lé fröccsent végig a pompás szőnyeg egymással kergetőző vörös, sárga és zöld madarain. Elaida káromkodva ugrott fel a székéből, és elhátrált. Egyetlen csepp leves sem ment a ruhájára. Kár. Egwene nyugodtan felkapott az asztalról egy kendőt, és elkezdte feltörölni az ételt.

– Te ügyetlen barom! – förmedt rá Elaida.

– Bocsánat! – mondta Egwene. – Bár ne történt volna meg! – És ezt komolyan is gondolta. Bár ez az egész este ne történt volna meg. Bár ne Elaida kezében lenne a hatalom, bár a Torony sose szakadt volna ketté! Bár ne kellett volna kiöntenie a levest! De ki kellett. És most ez volt a következő lépés: térden állva feltörölni a mocskot.

Elaida magából kikelve bökött rá.

– Ez a szőnyeg többet ér, mint az egész nyamvadt falud, te vad! Meidani, segíts neki!

A Szürke egy másodpercig sem tiltakozott. A tálalóasztalhoz pördült, és felkapott egy vödröcske hideg vizet – valami bort hűtöttek benne –, aztán visszasietett, hogy segítsen Egwene-nek. Elaida a túlsó ajtóhoz lépett, és szolgákért kiáltott.

– Küldess értem! – suttogta Egwene Meidaninak, ahogy a nő mellé térdelt, hogy segítsen takarítani.

– Micsoda?

– Küldess értem, hogy órát tarts nekem! – mondta Egwene halkan, és Elaidára pillantott. A nő háttal állt nekik. – Beszélnünk kell!

Eredetileg el akarta kerülni a salidari kémeket, és hagyta, hogy Beonin közvetítse az üzeneteit. De túl sok kérdése volt. Miért nem menekült el Meidani a Toronyból? Mit terveztek a kémek? Vajon a többieket is így magához kényszerítette és megtörte Elaida, mint Meidanit?

A nő Elaidára nézett, aztán megint Egwene-re.

– Lehet, hogy néha nem tűnök annak, de attól még aes sedai vagyok, te lány. Nem parancsolgathatsz nekem!

– Én vagyok az amyrlined, Meidani – mondta Egwene nyugodtan, és belecsavarta a levestől csöpögő kendőt egy kancsóba. – Jobb, ha nem felejted el! Hacsak nem akarod a Három Esküt lecserélni ezekre az újakra, amik örökre Elaida szolgálatába kényszerítenek!

Meidani ránézett, aztán összerezzent, ahogy az amyrlin élesen a szolgák után kurjongatott. Szegény nő alighanem igen kemény időszakon ment keresztül mostanában.

Meidani felnézett, és Egwene-t méregette.

– Hogyan… hogyan csinálod? Azt mondják, naponta háromszornégyszer is megbüntetnek, és, hogy két verés közt meg kell Gyógyítaniuk, hogy tovább üthessenek. Hogyan bírod elviselni?

– Elviselem, mert el kell viselnem – hajtotta le Egwene a fejét –, ahogy mind tesszük, amit tennünk kell. Látom, milyen nehéz feladatot kaptál azzal, hogy Elaidát kell figyelned, de tudd, hogy megbecsülendő munkát végzel!

Nem tudta, hogy Meidanit tényleg azzal küldték-e ide, hogy Elaida után kémkedjen, de mindig jobb volt elhitetni valakivel, hogy a szenvedésének van értelme. Láthatóan a helyes dolgot mondta, mert a nő kihúzta magát, erősebbnek tűnt, és biccentett.

– Köszönöm!

Elaida visszatért három szolgával a nyomában.

– Küldess értem! – parancsolt rá Egwene még egyszer Meidanira, halkan suttogva. – Azon kevesek közé tartozom ebben a Toronyban, akinek jó oka van a különböző ajahok lakrészei közt mozogni. Segíthetek összeforrasztani, ami széthasadt, de szükségem van a segítségedre!

Meidani habozott, aztán biccentett.

– Rendben!

– Te! – csattant fel Elaida, és Egwene mellé lépett. – Takarodj! Azt akarom, hogy mondd meg Silvianának, verjen meg úgy, ahogy még soha senkit sem vert meg! Azt akarom, hogy megbüntessen, aztán Gyógyítson, aztán még egyszer megverjen! Eredj!

Egwene felállt, és az egyik szolgáló kezébe nyomta a kendőt. Majd a kijárathoz vonult.

– És azt ne hidd, hogy az esetlenséged felment a kötelességed alól! – folytatta Elaida a háta mögül. – Vissza fogsz jönni, és még egyszer felszolgálsz nekem valamikor máskor! És ha csak egyetlenegy cseppet ki merészelsz löttyinteni, egy hétre leküldetlek egy ablaktalan, világítás nélküli cellába! Megértetted?

Egwene otthagyta a szobát. Vajon ez a némber egykor tényleg aes sedai volt, és uralkodott az érzelmein?

De ő maga is elveszítette az önuralmát. Nem lett volna szabad eljutnia arra a pontra, ahol már nem tehetett mást, mint hogy eldobja a levest. Alábecsülte, milyen dühítő tud lenni Elaida. Ez nem történhetett meg még egyszer. Igyekezett megnyugtatni magát, ütemesen lélegzett. Az őrjöngő dühnek nem volt semmi értelme.

A keze még mindig enyhén bors- és fűszerillatú volt, ahogy leereszkedett a Torony legalsó szintjére. A novíciák étkezdéje a fő konyha mellett kapott helyet. Egwene az elmúlt kilenc nap során épp elégszer dolgozott a konyhán: minden novíciának ki kellett vennie a részét a munkából. A hely illata – faszén és füst, rotyogó leves, éles, nem illatosított szappanok – régi jó barátja volt. Valójában nem is különbözött annyira az apja odahaza, a Folyóközben lévő fogadójának illatától.

A fehér falú terem üres volt, az asztaloknál nem ült senki sem, bár az egyiken ott árválkodott egy aprócska tálca, rajta egy lábosfedővel, hogy ne hűljön ki az étel. A párnája is ott volt, a többi novícia hagyta hátra, hogy ne kelljen a kemény padon ülnie. Egwene odalépett, de szokás szerint most sem a párnára ült, bár hálás volt a gesztusért. Leült, és leemelte a fedőt az ételről. Sajnos csak ugyanabból a barnás levesből talált egy tálkányit. A sült húsnak, a mártásnak, a hosszú, vajban párolt ceruzababnak, vagy Elaida vacsorája többi fogásának nyomát sem látta.

De ettől még étel volt ez is, és a gyomra hálásan fogadta. A hamis amyrlin azt nem adta parancsba, hogy azonnal menjen a büntetéséért, úgyhogy Silviana utasítása, hogy előbb egyen, elsőbbséget élvezett. Vagy legalábbis érvelhetett ezzel, ha meg kellett védenie magát.

Csendben evett, magányosan. A leves valóban fűszeres volt, és legalább olyan borsos, mint a szaga alapján gondolta, de ez nem zavarta. Ettől eltekintve meglepően jó volt az étel. Hagytak neki pár szelet kenyeret is, bár a serclit kapta. Összességében nem volt ez rossz vacsora valakinek, aki azt hitte, hogy talán semmit sem kap.

Elmerengve eszegetett; hallgatta, ahogy Laras és a konyhalányok kongva mossák az üstöket a túlsó szobában. Meglepte, milyen nyugodt. Megváltozott: valami már nem volt benne ugyanaz. Látta Elaidát, végre szembekerülhetett a nővel, aki hosszú hónapok óta a riválisa, és kénytelen volt új fényben megvizsgálni, mit tett.

Elképzelte, ahogy ellehetetleníti Elaidát, és belülről ragadja magához a Fehér Torony irányítását. Most kénytelen volt rájönni, hogy nem kell aláaknáznia Elaidát. Képes volt ő erre önállóan is. Meglehetősen jól maga elé tudta képzelni, mi lesz az ülnökök és az ajahok reakciója, ha Elaida bejelenti, hogy meg akarja változtatni a Három Esküt!

A hamis amyrlin előbb vagy utóbb megbukik, akár segíti benne, akár nem. Az ő kötelessége amyrlinként nem az, hogy meggyorsítsa a másik bukását, hanem, hogy minden tőle telhetőt elkövessen, hogy a Torony és a lakói egyben maradjanak. Nem engedhették meg maguknak, hogy tovább hasadjon a rend. Kötelessége volt visszafojtani a mindannyiukat fenyegető káoszt és pusztulást, kötelessége volt újrakovácsolni a Tornyot. Befejezte a levest, és az utolsó kenyérdarabbal kitörölte a tányért, majd rájött, hogy minden tőle telhetőt meg kell tennie, hogy ő legyen a toronybeli nővérek ereje. Egyre kevesebb idejük maradt. Mit csinál Rand a világgal, ha nem mutatnak neki utat? Mikor támadnak a seanchanok északra is? Át kell vágniuk Andoron, hogy Tar Valon alá érjenek, és az micsoda pusztulással járhat? Csak akad még egy kis haladéka összekovácsolni a Tornyot, mielőtt megtámadják őket, de nincs vesztegetni való ideje.

Átvitte a tányérját a konyhába, és saját maga mosta el. A konyha úrnője elégedetten biccentett. Egwene ezek után felsétált Silviana dolgozószobájába. Gyorsan túl kellett esnie a büntetésen: aznap este meg akarta még látogatni Leanét is. Mindig így szokta. Kopogtatott, aztán belépett. Silviana az asztalánál ült, és két ezüstlámpás fényénél épp egy vastag kötetet böngészett. Amikor látogatója belépett, a nő becsúsztatott egy vörös szalagot a lapok közé, és becsukta a könyvet. A kopott fedélen az Elmélkedések a Gyúló Fényről cím ragyogott – ez a történelmi munka több amyrlin felemelkedésével foglalkozott. Érdekes.

Egwene leült az asztal előtti kis zsámolyra – nem fintorodott el a hátsójában fellángoló fájdalomra –, és higgadtan beszámolt az estéről, bár azt a tényt kihagyta, hogy szándékosan ejtette el a levesestálat. Azt azonban megemlítette, hogy azután esett ki a kezéből, hogy Elaida kifejtette, vissza akarja vonni és át akarja írni a Három Esküt.

Silviana erre elgondolkozva nézett maga elé.

– Nos – mondta, majd felállt, és levette a helyéről a bőrszíjat –, az amyrlin szólt.

– Igen, szóltam – mondta Egwene. Felállt, és ráhasalt az asztalra. Felhúzta a szoknyáját és az alsóruháját a veréshez.

Silviana habozott, aztán kezdetét vette a büntetés. Meglepő módon Egwene-nek eszébe sem jutott felkiáltani. Fájt, persze, hogy fájt, de nem volt sikolthatnékja. Milyen nevetséges is volt ez a büntetés!

Eszébe jutott, mennyire fájt azt látnia, ahogy a nővérek elmennek egymás mellett a folyosón, és félelemmel, gyanakvással, bizalmatlanul méregetik a másikat. Eszébe jutott, milyen kínszenvedés volt szótlanul kiszolgálnia Elaidát. És eszébe jutott, milyen őszinte iszonyattal töltötte el a gondolat, hogy a Toronyban mindenkit eskü kötelezne arra, hogy egy ilyen zsarnokot szolgáljon.

Nem feledte el azt sem, hogy szánta szegény Meidanit. Egyetlen nővérrel sem lett volna szabad így bánni. A fogság az egy dolog, de hogy valakit így megtörjenek, hogy játsszanak vele, hogy az eljövendő kínzásokkal riogassák? Ez elviselhetetlen volt.

Ezek mindegyike kínként lobogott benne, tőrként vágott belé, a szívéig hatolt. És ahogy tovább folyt a verés, rájött, hogy bármit tesznek is a testével, az nem érhet fel azzal a kínnal, amit a lelke érez, ha látja, mit kell elszenvednie a Fehér Toronynak Elaida keze alatt. Ahhoz a belső szenvedéshez képest nevetséges volt a verés.

Úgyhogy nevetni kezdett.

Nem erőltette a kacagást. Nem is dacosan nevetett. Hitetlenkedve. Értetlenül. Hogyan hihették, hogy azzal bármit is megoldanak, ha őt megverik? Elképesztő ötlet!

A verés abbamaradt. Egwene megfordult. Biztos nem ennyi volt az egész!

Silviana aggodalmasan méregette.

– Gyermekem? – kérdezte. – Jól vagy?

– Egész jól vagyok.

– Biztos… vagy benne? Hogy van a fejed?

Azt hiszi, elpattant bennem valami a nyomás alatt, döbbent rá a lány. Megver, én pedig nevetek.

– A fejem is rendben – felelte –, és nem azért nevettem, mert meghibbantam, Silviana. Azért nevettem, mert abszurd, hogy verést kapok.

A nő arckifejezése elkomorult.

– Nem érted? – kérdezte Egwene. – Nem érzed a kínt? Nem fáj, hogy látod: darabokra hullik körülötted a Torony? Hogyan is érhetne fel ezzel bármiféle verés?

A főnökasszony nem válaszolt.

Most már értem, gondolta Egwene. Nem jöttem rá, hogyan csinálják az aielek. Azt hittem, csak egyre keményebbnek kell lennem, és majd megtanulok nevetni a fájdalmon. De ez nem keménység dolga. Nem is erő kell ahhoz, hogy az ember nevessen a kínjain. Értelem.

Ha hagyná, hogy a Torony leomoljon, hogy az aes sedaiok elpusztuljanak – abba a kínba ő is belepusztulna. Meg kell akadályoznia. Ő az Amyrlin-trón.

– Nem utasíthatom vissza, hogy megbüntesselek – szólt Silviana. – Ugye ezzel tisztában vagy?

– Természetesen – válaszolta ő. – De hadd emlékeztesselek valamire! Mit is mondtál Shemerinről? Miért is úszta meg Elaida, hogy elvette tőle a vállkendőt?

– Mert Shemerin elfogadta a döntését – ismételte Silviana. – Úgy viselkedett, mintha valóban elveszítette volna a kendőt. Nem küzdött ellene.

– Nem követem el ezt a hibát, Silviana. Elaida azt mond, amit akar. De ez nem változtat azon, hogy ki vagyok, hogy kik vagyunk. Még ha meg is próbálja megváltoztatni a Három Esküt, mindig lesznek, akik ellenállnak, akik kitartanak amellett, ami helyes. Úgyhogy amikor elversz, az Amyrlin-trónt vered el. És ez elég mulatságos ahhoz, hogy akár mind a ketten nevessünk!

A büntetés folytatódott, és Egwene elfogadta a fájdalmat: magába szívta, majd jelentéktelennek ítélte. Türelmetlenül várta, hogy a büntetés véget érjen.

Rengeteg dolga volt.

Harmadik fejezet

A becsület útjai

Aviendha a lándzsanővéreivel és néhány Igazvér felderítővel kuporgott az alacsony, füves hegy tetején, és a menekülteket nézte. Szánalmas népség volt ez a domani vízföldi csürhe, koszos arcuk hónapok óta nem láthatott izzasztósátrat, csontsovány gyermekeik ahhoz is éhesek voltak, hogy sírjanak. Egyetlen bánatos öszvér húzott csak kordét a több száz gyalog botorkáló között: amit nem tudtak a kordéra felpakolni, azt kézben vitték. Így sem volt sok mindenük. Északkelet felé vánszorogtak egy ösvényen, amit túlzás lett volna útnak nevezni. Talán csak a partvidéki élet bizonytalansága elől menekültek.

Nyílt, dombos vidéken haladtak, csak elszórt facsoportokat lehetett látni. A menekültek nem vették észre Aviendhát és a társait, bár nem voltak tőlük százlépésnyire sem. A lány sosem értette, hogyan lehetnek ilyen vakok a vízföldiek. Nem láttak ki a szemükön? Nem vették észre a látóhatár furcsaságait? Nem tűnt fel nekik, hogy ha ilyen közel mennek egy hegytetőhöz, azzal szinte felkínálkoznak a felderítőknek? Először a saját felderítőikkel kellett volna biztosítaniuk a terepet, mielőtt egyáltalán a közelbe merészkednek!

Vagy mindez nem is érdekelte őket? Aviendha megborzongott. Hogy lehetett, hogy valakit nem érdekelte, ha figyelték, ha Hajadonok vagy lándzsás férfiak tekintete követte minden mozdulatukat? Ilyen mohón várták már, hogy felébredjenek az álomból? Aviendha nem félt a haláltól, de nagy különbség volt aközött, hogy valaki elfogadta a halált, vagy hogy alig várta.

A városok, gondolta, a városok tehetnek róla. A városok bűzös, beteges helyek voltak, megannyi begyógyulni képtelen tályog. Némelyik jobb volt a maga módján – Elayne lenyűgöző munkát végzett Caemlynben –, de még a legjobbakban is túl sok ember gyűlt össze, akik azt tanulták, elkényelmesedhetnek, egy helyben maradhatnak. Ha ezek a menekültek hozzászoktak volna az utazáshoz és megtanulták volna, miként használják a tulajdon lábukat ahelyett, hogy a lovaktól függenek, mint a vízföldiek többsége tette, nem lenne olyan nehéz elhagyniuk a városaikat. Az aielek között még a mesteremberek is kitanulták az önvédelmet, a gyermekek is napokig megéltek egymaguk a kietlen vidéken, és a kovácsok is hatalmas távolságokat tettek meg fürgén. Egy egész klán indulásra kész volt egy órán belül, és a hátukon vittek mindent, amire csak szükségük lehetett.

A vízföldiek kétségkívül furcsák voltak. Mégis szánta őket. Meglepte ez az érzés. Nem volt szívtelen, de a kötelessége máshová, Rand al'Thor mellé kötötte. És semmi oka nem volt rá, hogy egy csapat vízföldiért fájjon a szíve, akikkel még csak nem is találkozott. De az anyavérével, Elayne Trakanddal töltött idő megtanította arra, hogy nem minden vízföldi puhány és gyenge. Csak a többség. Nagy ji volt abban, ha valaki törődött azokkal, akik képtelenek voltak ellátni magukat.

Aviendha próbálta úgy látni a menekülteket, ahogy Elayne látta volna, de még mindig nehezére esett megértenie Elayne vezetői elképzeléseit. Más volt, mintha egy rajtaütésen lévő Hajadoncsapatot irányított volna – az egyszerre volt ösztönös és hatékony. Elayne nem a veszély jeleit, nem a rejtett katonákat kereste volna a menekültek között. Ő felelősséget érzett volna irántuk, akkor is, ha nem az ő népe. Megoldotta volna, hogy élelmet kapjanak, és talán a saját seregeivel biztosított volna nekik megművelhető területeket – és ezzel a saját országa számára nyert volna újabb birtokot.

Aviendha egykor a törzsek vezéreire és a házúrnőre hagyta volna az efféle gondolatokat. De már nem tartozott a Hajadonok közé, és ezt el is fogadta. Más fedél alatt lakott. Szégyellte magát, hogy ilyen sokáig dacolt a változással.

De ez új problémákat vetett fel. Miféle becsület maradt most neki? Nem volt már Hajadon, de még nem volt tudós asszony sem. Az egész identitását a lándzsák adták, úgy összekovácsolódott velük, mint acéljukban a szén a vassal. Kisgyermekkora óta abban a bizonyosságban élt, hogy Far Dareis Mai lesz. És a lehető leghamarabb csatlakozott is a Hajadonokhoz. Büszke volt az életére és a lándzsanővéreire. Addig szolgálta volna a törzsét és a klánját, míg el nem esik a lándzsától, és az utolsó csepp vizét is a Háromszoros Föld kiszáradt talajának adja.

De ez nem a Háromszoros Föld volt, és hallotta, hogy jó néhány algai'd'siswai azon morfondírozik, az aielek talán már sosem térnek oda vissza. Megváltozott az életük. Aviendha nem bízott a változásokban. Nem lehetett észrevenni, nem lehetett ledöfni őket; halkabbak voltak, mint bármilyen felderítő, és minden orgyilkosnál halálosabbak. Nem, nem, sosem bízik meg a változásban, de elfogadja. Meg fogja tanulni Elayne útját, megtanul főnökként gondolkozni.

Megtalálja a becsületet az új életében is. Valahogy megtalálja.

– Nem jelentenek fenyegetést – suttogta Heirn, aki az Igazvérekkel kuporgott a Hajadonok túloldalán.

Rhuarc figyelmesen méregette a menekülteket.

– A halottak felkeltek – szólt a taardad törzsfőnök –, és az emberek véletlenszerűen pusztulnak el a Szemégető gonoszától, megromlik a vérük, akár egy rossz kút vize. Ezek alighanem a háború pusztítása elől menekülő szegények. Vagy valami teljesen más. Távol tartjuk tőlük magunkat.

Aviendha a menekültek egyre távolodó csapatára nézett. Nem szerette volna azt hinni, hogy Rhuarcnak igaza van; ezek itt nem szellemek voltak, nem is szörnyek. Azokon mindig lehetett érezni, hogy valami nincsen rendben velük. Valahogy viszketni kezdett tőlük, mintha bármelyik pillanatban megtámadhatták volna.

De Rhuarc bölcs volt. Az embert óvatosságra tanította a Háromszoros Föld, ahol a legkisebb ág is halálos lehetett. Az aiel csapat lesurrant a hegytetőről, és átvágott a mögötte elterülő, barna füves síkon. Aviendha már hónapok óta a vízföldeken tartózkodott, de még mindig különösnek találta a tájat. A fák errefelé magasak voltak, hosszú ágúak, és túl sok rügy fakadt rajtuk. Amikor az aielek kisebb, sárgás tavaszi fűcsoportokat láttak kikandikálni a téli avar alól, mindegyik mintha úgy tele lett volna vízzel, hogy a lány azt hitte, a fűszálak szétpattannak a talpa alatt. Tudta, hogy a vízföldiek mind azért panaszkodnak, mert idén természetellenesen lassan virul ki a tavasz, de már így is minden sokkal termékenyebb volt, mint náluk odahaza.

A Háromszoros Földön ezt a mezőt – különösen, hogy a hegyek egyaránt kiválóan szolgáltak volna őrhelynek és menedéknek – már rég a magáénak követelte volna valamelyik klán, és nekiállt volna megművelni. Itt csak egy volt az ezernyi különféle meddőn hagyott földdarab közül. Erről is a városok tehettek. A legközelebbi is túl messzire feküdt ahhoz, hogy alkalmas helye lett volna itt egy vízföldi tanyának.

A nyolc aiel sietve átvágott a füvön, kígyózva siettek el a dombok között: gyorsak voltak és észrevétlenek. A lovak nem vehették fel a versenyt az emberekkel, mennydörgő vágtájuk ellenére sem. Azok a borzalmas dögök – miért ragaszkodtak hozzá a vízföldiek, hogy lovagoljanak? Érthetetlen. Aviendha azt már kezdte érteni, hogyan gondolkozhat egy főnök vagy egy királynő, de tudta, hogy sosem fogja teljesen megérteni a vízföldieket. Túlságosan mások voltak. Még Rand al'Thor is.

Különösen Rand al'Thor. Elmosolyodott, ahogy az eszébe jutott a férfi komoly tekintete. Az illatára gondolt – vízföldi szappanok olajos szaga, és belekeveredve a férfi saját, telt illata. Feleségül fog menni hozzá. Ebben épp olyan makacsul hitt, mint Elayne, akivel most már anyavérek voltak, úgyhogy egyszerre mind a ketten hozzá is mehettek, ahogy az illett. De hát hogyan mehetne feleségül ő valaha is bárkihez? Minden becsülete a lándzsáiban volt, de Rand al'Thor most már a derekán viselte őket, övcsattá kovácsolva. Ő maga adta neki a csatot.

A férfi egyszer felajánlotta, hogy feleségül veszi. Egy férfi! Hogy feleségül veszi! Ez is azok közé az érthetetlen vízföldi szokások közé tartozott. De még ha nem is vette volna figyelembe, hogy milyen furcsa szokás ez – hogy milyen sértő ez az ajánlat Elayne-re nézve –, Aviendha akkor sem fogadhatta volna Rand al'Thort férjéül. Hát nem értette a férfi, hogy egy nőnek becsületet kell hoznia a házasságba? Mit ajánlhatott egy egyszerű tanítvány? Hagyta volna, hogy alacsonyabb rendűként lépjen vele szövetségre? Annál nagyobb szégyen nem is érhette volna.

Nyilván nem értette. Aviendha sem hitte kegyetlennek a férfit, csak ostobának. Majd odalép elé, ha készen áll; majd akkor leteszi a nászkoszorút a lába elé! De ezt nem tehette meg, amíg nem tudta, ő maga kicsoda.

A ji'e'toh szabályai összetettek voltak. Aviendha tudta, hogy Hajadonként hogyan mérje a becsületét, de a tudós asszonyok teljesen más lények voltak. Azt hitte, szerzett már egy kis becsületet a szemükben. Hiszen azt is megengedték neki, hogy olyan sok időt töltsön az anyavérével Caemlynben. De aztán hirtelen Dorindha és Nadere megérkezett, és közölték vele, hogy elhanyagolta a képzését. Megfogták, mint valami kisgyereket, akit hallgatózáson kaptak az izzasztósátor előtt, és elrángatták, hogy csatlakozzon a klán többi részéhez Arad Domanban.

És most… és most a tudós asszonyok még kisebb tisztelettel kezelték, mint annak előtte! Nem voltak hajlandóak tanítani. Valami rosszat tehetett a szemükben. Görcsbe rándult a gyomra a gondolatra. Az, hogy megszégyenítette magát a tudós asszonyok előtt, már majdnem olyan rossz volt, mintha kimutatta volna a félelmét egy olyan rettenthetetlen személy előtt, mint Elayne!

A tudós asszonyok egyelőre hagytak valami kis becsületet neki azzal, hogy kemény büntetéseket osztottak ki rá, de még mindig nem sejtette, mivel szégyenülhetett meg előttük. Ha megkérdezi, azzal persze csak még több szégyent halmozott volna magára. Amíg nem sikerült felderítenie a problémát, nem teljesíthette a tohját. És a tetejébe kockáztatta azt is, hogy újra elköveti ugyanazt a hibát. Amíg nem tudja megoldani a dolgot, tanítvány marad, és sosem jut el odáig, hogy tiszteletre méltó menyasszonyi koszorút helyezhessen Rand al'Thor elé.

Aviendha a fogát csikorgatta. Más nő talán sírva fakadt volna, de mit érhetett volna el vele? Bármit hibázott is, ő maga tehetett róla, és neki kellett helyrehoznia. Újra megleli a becsületét, és feleségül megy Rand al'Thorhoz, mielőtt a férfi meghalna az Utolsó Csatában.

De ez azt jelentette, hogy bármit kellett is megtanulnia, gyorsnak kellett lennie. Nagyon gyorsnak.

A másik aiel csoporttal egy fenyőfák övezte kis tisztáson találkoztak. A földet vastag tűlevélszőnyeg fedte, és az eget szétszabdalták a felmagasló fatörzsek. A csapat a törzsek és klánok szokásaihoz képest kicsinek számított, alig kétszáz fős lehetett. A tisztás közepén négy tudós asszony állt, mindegyik a jellegzetes barna gyapjúszoknyában és fehér blúzban. Aviendha is hasonlóképp volt felöltözve: mostanra már éppolyan természetesnek érezte ezt a viseletet, mint annak idején a cadin'sort. A felderítőcsapat szétvált, a férfiak és a Hajadonok csatlakoztak a saját törzsükhöz és társaságukhoz. Rhuarc a tudós asszonyokhoz lépett, és Aviendha követte.

Mindegyik tudós asszony – Amys, Bair, Melaine és Nadere – rápillantott. Bair, az egyetlen aiel a csapatban, aki nem taardad volt vagy goshien, csak nemrégiben érkezett, talán, hogy egyeztessen a többiekkel. Bármi volt is az oka, egyikük sem tűnt túl elégedettnek. Aviendha habozott. Ha most elmegy, úgy tűnik, mintha próbálná elkerülni, hogy észrevegyék? Merhet maradni helyette, merheti megkockáztatni, hogy még elégedetlenebbek legyenek vele?

– Nos? – kérdezte Amys Rhuarcot. Bár a nő haja fehér volt, meglehetősen fiatalnak tűnt. Az ő esetében ez nem azért volt, mert olyan sokat használta az Egyetlen Hatalmat: már kisgyerek korában elkezdett kifehéredni a haja.

– Minden úgy volt, ahogy a felderítők mondták, szívem árnyéka – válaszolta Rhuarc. – Újabb szánalmas vízföldi menekültcsoport. Nem láttam rajtuk rejtett veszedelmet.

A tudós asszonyok biccentettek, mintha csak ezt várták volna.

– Ez a tizedik menekültcsapat alig egy hét alatt – mondta Bair, és vizenyős kék szeme aggodalmasan csillogott.

Rhuarc bólintott.

– Azt mondják, a seanchanok az innen nyugatra fekvő kikötőket támadják. Talán azért indultak meg az emberek a szárazföld belseje felé, hogy elkerüljék a rajtaütéseket… – Amysra nézett. – Ez az ország úgy forrong, mint a forró kőre öntött víz. A törzsek nem biztosak benne, Rand al'Thor mit kíván tőlük.

– Pedig elég egyértelmű volt – jegyezte meg Bair. – Örülni fog, hogy te és Dobraine Taborwin biztosítottátok számára Bandar Ebant, ahogy kérte.

Rhuarc ismét bólintott.

– Igen, de ennek ellenére sem tiszták a szándékai. Azt kérte, állítsuk ott vissza a rendet. Akkor most tegyünk úgy, mintha vízföldi városi őrök lennénk? Ez nem aieleknek való munka. Nem hódíthattuk meg a várost, úgyhogy nem kapjuk meg az ötödrészt sem. És mégis erősen hódításnak érződik, amit tettünk. A car'a'carn utasításai egyszerre tiszták és mégsem azok. Azt hiszem, ehhez külön érzéke van.

Bair mosolyogva bólogatott.

– Talán azt szeretné, hogy kezdjünk valamit ezekkel a menekültekkel.

– És mihez kezdenénk velük? – kérdezte Amys a fejét rázva. – Talán shaidók vagyunk, hogy gai'shaint csináljunk a vízföldiekből?

– A hangja alapján elég egyértelmű volt, hogy mi a véleménye a shaidókról és arról, hogy bárki gai'shainná tegyen vízföldieket.

Aviendha egyetértően biccentett. Ahogy azt Rhuarc is mondta, a car'a'carn azért küldte őket Arad Domanba, hogy „helyreállítsák a rendet”. Ez egy vízföldi elképzelés volt, az aielek saját magukkal vitték a rendjüket. A csatában és a háborúban káosz volt persze, de minden aiel értette a helyét, és ennek megfelelően cselekedett. Már a kisgyerekek is értették a becsületet és a toht, és akkor is képesek voltak tovább tevékenykedni, ha a vezéreiket és a tudós asszonyokat megölték.

A vízföldieknél ez másképp ment. Úgy szaladtak szét, mint egy kosár vadgyík, ha hirtelen forró kőre ejtették őket, és gondolkozás, előkészületek nélkül rohantak, ki merre látott. Amint a vezéreiknek más gondjuk akadt, felütötte a fejét a garázdálkodás és a káosz. Az erős kifosztotta a gyengét, és nem kímélték még a kovácsokat sem.

Mit várhatott Rand al'Thor, amikor az aielek segítségét kérte? Nem taníthattak meg a ji'e'tohra egy egész nemzetet… Rand al'Thor azt mondta, ne öljék meg a domani csapatokat. De ezek közül a csapatok közül sokan maguk is romlottak voltak, rablásra adták a fejüket, és a probléma részét képezték.

– Talán majd bővebben elmagyarázza, ha odaértünk ehhez az udvarházhoz – mondta Melaine, és megrázta a fényben lángoló, vörös-arany haját. Áldott állapota épp csak kezdett látszani a tudós asszonyok viselte blúz alatt. – És ha nem magyarázza meg, akkor is csak jobb nekünk itt, Arad Domanban, mintha még több időt vesztegetnénk a fagyilkosok földjén henyélve.

– Ahogy mondod – értett vele egyet Rhuarc –, akkor menjünk is!

Arrébb lépett, hogy beszéljen Baellel. Aviendha is odébb ment volna, de Amys komor pillantása megdermesztette.

– Aviendha – mondta a kemény, fehér hajú asszony –, hány tudós asszony ment Rhuarckal, hogy megnézze a vízföldieket?

– Csak én – ismerte be Aviendha.

– Ó, és most már te is tudós asszony vagy? – kérdezte Bair.

– Nem – bökte ki Aviendha sietve, majd még tovább szégyenítette meg magát azzal, hogy elvörösödött. – Rosszul fogalmaztam!

– Akkor büntetést érdemelsz – mondta Bair. – Már nem vagy Hajadon, Aviendha. Nem a te dolgod a felderítés, ez már mások feladata!

– Igenis, tudós asszony – sütötte le a tekintetét Aviendha. Nem hitte volna, hogy az is szégyent hoz a fejére, ha Rhuarckal megy; tanúja volt már annak, hogy más tudós asszonyok hasonló feladatot látnak el.

De én még nem vagyok tudós asszony, emlékeztette magát. Még csak tanítvány vagyok. Bair azt nem mondta, hogy a tudós asszonyok nem deríthetnek fel, csak azt, hogy nem az ő dolga lett volna. Ez megint csak róla szólt. Arról, hogy mit tett – hogy mit tett már megint –, hogy kivívja a tudós asszonyok nemtetszését.

Azt hitték, hogy elpuhult, amikor olyan sok időt töltött Elaynenel? Ő maga is aggódott emiatt. A Caemlynben töltött idő alatt azon kapta magát, hogy egyre jobban élvezi a selymeket és a fürdőket. A végén már alig tiltakozott, amikor Elayne újabb kifogással állt elő, hogy miért is kell valami agyonhímzett, csupa csipke, haszontalan, frivol ruhába bújnia. Jó is, hogy a többiek eljöttek érte.

Az asszonyok csak álltak ott, és várakozva néztek rá: az arcuk, akár a vörös sivatagi szikla, kemény és kiismerhetetlen. Aviendha újra a fogát csikorgatta. Átgondolja a tanítványi létet, és megtalálja a becsületét. Megtalálja!

Aztán jeleztek, hogy induljanak, és a cadin'sorba öltözött nők és férfiak nekilódultak. Kis csapatokban futottak együtt. A tudós asszonyok buggyos szoknyájuk ellenére is éppolyan könnyedén mozogtak, mint a katonák. Amys megérintette Aviendha karját.

– Te velem futsz, hogy megvitathassuk a büntetésedet!

Aviendha felvette a tudós asszony ütemét, és tempósan kocogni kezdtek. Bármelyik aiel a végtelenségig bírta volna ezt a sebességet. A lány Caemlynből érkező csapata akkor találkozott Rhuarckal, amikor a férfi már úton volt Bandar Ebanból az ország nyugati felében rejtőző Rand al'Thor felé. A cairhieni Dobraine Taborwin még mindig a főváros rendjével vesződött, és a hírek szerint sikerült rábukkannia a domani uralkodótestület egy tagjára.

Az aiel csapat talán Kapun át Utazva is megtehette volna az út hátralévő részét. De nem voltak már messze – csak pár napi járóföldre és kellően korán elindultak ahhoz, hogy a megadott időre az Egyetlen Hatalom segítsége nélkül is megérkezzenek. Rhuarc maga is fel akarta deríteni kissé a vidéket Rand al'Thor legújabb bázisa, az udvarház körül. Szükség esetén ott további taardad és goshien aiel csapatok is csatlakozhattak hozzájuk Kapukon át.

– Mi a véleményed arról a feladatról, amit a car'a'carn ránk szeretne bízni itt Arad Domanban, Aviendha? – kérdezte Amys futás közben.

A lány megállta, hogy ne ráncolja a homlokát. És a büntetéssel mi lesz?

– Szabálytalan kérés – mondta –, de Rand al'Thornak elég sok különös elképzelése van még vízföldi mércével mérve is. Nem ez lesz a legszokatlanabb feladat, amit ránk szab!

– És arról mi a véleményed, hogy Rhuarc kényelmetlenül érzi magát a feladat miatt?

– Nem hiszem, hogy a törzsfőnök kényelmetlenül érzi magát – vélte Aviendha. – Gyanítom, Rhuarc csak azt ismételte meg, amit másoktól hallott, és információt adott tovább a tudós asszonynak. Nem akar megszégyeníteni másokat azzal, hogy elárulja, ki beszélt a félelmeikről.

Amys bólintott. Mi célja volt ennek a faggatózásnak? Nyilván az asszony is ugyanerre a következtetésre jutott. Aligha tanácsért fordult hozzá!

Egy ideig csendben szaladtak tovább, és nem beszéltek a büntetésről. Vajon a tudós asszony elfelejtette volna ismeretlen bűnét? Csak nem szégyenítették volna meg ilyesmivel! Időt kellett kapnia, hogy kitalálja, mit rontott el, másképp elviselhetetlen lett volna a szégyene. Újra hibázhatott volna, ezúttal még csúnyábban.

Amys nem is utalt arra, mi járhat a fejében. A tudós asszony egykor Hajadon volt, akárcsak Aviendha. Kemény asszonynak számított még aiel szemmel nézve is.

– És magáról al'Thorról? – kérdezte Amys. – Róla mi a véleményed?

– Szeretem – felelte Aviendha.

– Nem Aviendhát, a buta kislányt kérdeztem – torkolta le Amys kurtán –, hanem Aviendhát, a tudós asszonyt.

– Számos teher húzza a vállát – kezdett bele a lány óvatosabban. – Tartok tőle, hogy jó néhány terhet még nehezebbé tesz, mint amilyennek lenniük kellene. Egykor azt hittem, csak így lehet erős az ember, de az anyavéremtől megtanultam, ez nem így van. Rand al'Thor… Azt hiszem, ő még nem tanulta meg. Tartok tőle, hogy összekeveri a keménységet az erővel.

Amys ismét biccentett, mintha csak egyetértett volna vele. Valamiféle próbának szánta ezeket a kérdéseket?

– És feleségül mennél hozzá? – kérdezte a tudós asszony.

Azt hittem, nem Aviendhát, a buta kislányt kérdezed, gondolta a lány, de természetesen nem mondta ki. Az ember nem mondott ilyesmit Amysnak.

– Feleségül fogok menni hozzá – válaszolta inkább. – Ez nem lehetőség, hanem bizonyosság. – A hangja hallatán Amys odanézett rá, de ő nem hunyászkodott meg. Ha egy tudós asszony rosszul mondott valamit, megérdemelte, hogy kijavítsák.

– És a vízföldi Min Farshaw? – kérdezte Amys. – Egyértelmű, hogy ő is szereti. Vele mitévő leszel?

– Ez az én dolgom – válaszolta Aviendha. – Valahogy majd megegyezünk. Beszéltem már Min Farshaw-val, és azt hiszem, könnyen együtt tudunk majd működni.

– Vele is anyavérekké fogadjátok egymást? – kérdezte Amys, és halvány nevetés bujkált a hangjában.

– Majd megegyezünk, tudós asszony.

– És ha nem tudtok?

– Megegyezünk – ismételte Aviendha határozottan.

– Hogyan lehetsz ilyen biztos a dologban?

A lány habozott. Egy része szeretett volna hallgatással válaszolni a kérdésre, csak futni a kopár bokrok közt, és nem felelni Amys faggatózására. De csupán egy tanítvány volt, és bár nem kényszeríthették, hogy beszéljen, tudta: Amys addig faggatja majd, míg csak nem mond valamit. Csak remélte, hogy nem kerül túl sok tohjába a válasz.

– Tudsz a Min nevű nő látomásairól? – kérdezte.

Amys biccentett.

– Az egyik látomása Rand al'Thorra vonatkozott, és a három nőre, akit szeretni fog. Egy másik a car'a'carnnal közös gyermekeimre.

Nem mondott többet, és a tudós nő sem erőltette tovább a témát. Ennyi elég is volt. Mind a ketten tudták, hogy előbb találnak egy Kőkutyát, aki visszavonul, mint hogy Min egy látomása ne váljon valóra.

Egyrészről jó volt tudnia, hogy Rand al'Thor az övé lesz, bár meg kell rajta osztoznia. Elayne természetesen nem zavarta, de Min… Aviendha valójában nem nagyon ismerte. Akárhogy is, a látomás megvigasztalta. De zavarta is. Azért szerette Rand al'Thort, mert úgy döntött, szereti, nem azért, mert a sors ezt osztotta rá. Természetesen Min látomása azt egyáltalán nem garantálta, hogy ő feleségül is mehet majd a férfihoz, úgyhogy lehet, mégis tévedett abban, amit Amysnak mondott. Igen, a férfi három nőt fog szeretni, és három nő szereti majd, de vajon ő megtalálja a módját, hogy feleségül menjen hozzá?

Nem, a jövő egyáltalán nem volt biztos, és ebben rejlett valamiféle vigasz. Talán aggódnia kellett volna, de nem tette. Visszaszerzi a becsületét, aztán feleségül megy Rand al'Thorhoz. Talán a férfi nem sokkal később meghal, de talán mindjárt rajtuk ütnek, és vele végez egy nyílvessző. Az aggodalom nem oldott meg semmit sem.

A toh viszont más kérdés volt.

– Rosszul szóltam, tudós asszony – mondta aztán. – Azt a benyomást keltettem, mintha a látomás kimondta volna, hogy feleségül megyek Rand al'Thorhoz. De ez nem igaz. Mind a hárman szeretni fogjuk, és bár ez utal a házasságra is, nem tudhatom biztosra.

Amys biccentett: nem volt toh, Aviendha kellően hamar kijavította magát. Ez jó. Nem akart további szégyent halmozni a már megszerzettek hegyébe.

– Pompás – mondta a tudós asszony, és az előttük kanyargó ösvényt nézte. – Akkor beszéljük meg a mai büntetést!

Aviendha egy kicsit megnyugodott. Még mindig volt ideje kitalálni, mit tesz rosszul. A vízföldieket gyakran mintha összezavarta volna az aielek büntetési rendszere, de a vízföldiek nem ismerték a becsületet. A becsület nem a büntetésből származott, hanem a büntetés elviseléséből: ez állította helyre a becsületet. Ez volt a toh lelke – az ember önként megalázkodott, hogy visszaszerezze, amit elveszített. Különös volt, hogy a vízföldiek ezt nem látták be. Már alapvetően az is különös volt, hogy nem a ji'e'toh szabályai szerint élnek ösztönösen is. Mit ért az élet becsület nélkül?

Amys nagyon helyesen nem árulta el neki, hogy mit rontott el. Most viszont hiába gondolkozott, nem sikerült egyedül válaszra lelnie, és kisebb szégyennel járt volna, ha sikerül beszélgetve kiszednie a tudós asszonyból.

– Igen – kezdte Aviendha óvatosan –, büntetést érdemlek. A Caemlynben töltött idő kezdett elpuhulttá tenni.

Amys lekicsinylően horkantott.

– Semmivel sem vagy gyengébb, mint akkor voltál, amikor még lándzsával szaladtál, lányom. Azt hiszem, inkább erősebb lettél. Az anyavéreddel töltött idő fontos volt számodra.

Akkor hát nem ez volt a gond. Amikor Dorindha és Nadere érte jöttek, azt mondták, folytatnia kellett a tudós asszonyoknál a tanulást. De amióta az aielek elindultak Arad Domanból, semmit sem tanítottak neki. Hol vizet hordattak vele, hol sálakat kellett foltoznia, teát kellett felszolgálnia. Egyfolytában büntetést kapott, és nem nagyon magyarázták el, mit tett rosszul. És aztán ha valamit nyilvánvalóan elrontott – például elment felderíteni, holott nem kellett volna –, akkor a büntetése jóval szigorúbb volt, mint amit a kihágás indokolttá tett volna.

Szinte mintha a büntetés lett volna az, amit a tudós asszonyok meg akartak neki tanítani, de az nem lehetett. Nem valami vízföldi volt, akit külön ki kellett oktatni a becsületre! Mi értelme lett volna, hogy folyamatosan és súlyosan büntetik, hacsak nem arra akarták figyelmeztetni, hogy valamit csúnyán elrontott?

Amys lelassított mellé, és leoldozott valamit a derekáról. Nagyjából öklömnyi, tömött kis gyapjúzsák volt.

– Döntöttünk – közölte. – Arra jutottunk, hogy túlságosan is elnézőek voltunk a büntetések kapcsán. Nincs sok időnk, többé nem finomkodhatunk!

Aviendha elrejtette a megdöbbenését. Az eddigi büntetések túl elnézőek lettek volna?

– Ennek megfelelően – folytatta Amys, és a kezébe nyomta a kis zsákot – fogod ezt itt. Magvak vannak benne. Van köztük fekete, barna és fehér is. Ma este alvás előtt szétválogatod őket szín szerint, és megszámolod, melyikből hány van. Ha tévedtél, megint összekeverjük őket, és kezdheted elölről!

Aviendhának leesett az álla, és döbbenetében kis híján megtorpant. A vízhordás szükséges munka volt. A ruhák foltozása szükséges munka volt. A főzés fontos munka volt, különösen, hogy egy ilyen kis elősereg nem hozhatott magával gai'shainokat erre a célra.

De ez… ez haszontalan munka volt! Nemcsak, hogy nem volt fontos, de értelmetlen volt! Ezt a fajta büntetést csak a legmakacsabb, legszégyenletesebb alakok érdemelték ki. Szinte olyan volt, mintha… mintha a tudós asszonyok da'tsangnak nevezték volna!

– A Szemégető szemére! – suttogta, és kényszerítette magát rá, hogy tovább rohanjon. – Mit tettem?

Amys rápillantott, és Aviendha elfordította a tekintetét. Mind a ketten tudták, hogy erre a kérdésre nem várt választ. Csendben elvette a zsákot. Soha életében nem mértek még rá ilyen megalázó büntetést.

A tudós asszony ellépett mellőle, és a társnőivel futott tovább. Aviendha lerázta magáról a döbbenetet, és visszatért belé az elszántság. Sokkal súlyosabb hibát ejthetett, mint hitte. Amys büntetése erre utalt.

Kinyitotta a zsákot, és belepillantott. Három kis üres algode zsákocska volt benne, hogy könnyebben tudjon válogatni, de a több ezernyi aprócska kis mag szinte elborította őket. Ezt a fajta büntetést másoknak is látniuk kellett, nyilvánossá kellett tennie a szégyenét. Bármit is tett, nemcsak a tudós asszonyokat sértette meg vele, de maga körül mindenki mást is, még ha – akárcsak ő maga – nem is sejtették, mi történhetett.

De ettől csak még erősebb lett az elhatározása.

Negyedik fejezet

Napszállta

Gawyn nézte, ahogy a nap lángra lobbantja a felhőket nyugaton, aztán lassan kihuny a fény utolsó szikrája is. A napot magát elrejtette az örökös, borongós pára, ami éjszaka megfojtotta a csillagokat is. Aznap szokatlanul magasan voltak a felhők az égen. Felhős napokon a Sárkánybérc hegye eltűnt a fellegek között, de ez a baljós, sűrű köd általában valamivel följebb kavargott – most mégis szinte súrolta a szaggatott, törött csúcsot.

– Küzdjünk meg velük! – suttogta Jisao, és felkúszott Gawyn mellé a hegytetőre.

Gawyn abbahagyta a napnyugta bámulását, és visszapillantott az alant sötétlő kis falura. Nyugodtnak kellett volna lennie, legfeljebb pár gazda lehetett volna kinn, hogy még egyszer ránézzen a jószágra, mielőtt aludni tér. Sötétnek kellett volna lennie, legfeljebb pár faggyúgyertya éghetett volna, ahogy a helyiek befejezik a vacsorát.

De nem volt sötét. Nem volt nyugalom. A falut bevilágították a tucatnyi zömök alak kezében lobogó fáklyák. A fáklya- és a halódó napfényben Gawyn épp ki tudta venni az egyszerű, fekete-barna egyenruhákat. A három csillagos címert nem láthatta, de tudta, hogy annak is ott kell lennie.

A távoli magaslatról figyelte, ahogy pár megkésett helyi előténfereg az otthonából. Riadtaknak tűntek, aggodalmasan siettek oda a zsúfolt téren ácsorgó társaikhoz. Úgy tűnt, vonakodva fogadják a fegyvereseket. A nők magukhoz szorították gyermekeiket, a férfiak gondosan lesütötték a tekintetüket. Nem akarunk bajt, sugallta a testtartásuk. Alighanem más falvakból elért már hozzájuk a híre, hogy ezek a hódítók rendszerető emberek. A katonák fizettek mindazért, amit elvittek, és nem kényszerítették a fiatal férfiakat, hogy csatlakozzanak a sereghez – bár ha valaki be akart közéjük állni, azt nem is utasították el. Valóban igen szokatlan viselkedés egy hódító hadsereg részéről. De Gawyn tudta, mit fognak gondolni az emberek. Ezt a sereget aes sedaiok vezették, és ki volt a megmondhatója, mi szokatlan és mi nem az, ha a nővérek is belefolytak valamibe?

A Fénynek hála, ezzel az őrjárattal nem jöttek nővérek. A katonák udvariasak voltak, de kemények: felsorakoztatták a falusiakat, és figyeltek rájuk. Aztán minden házba és pajtába bement két katona, és körbenézett. Semmit sem vettek el, semmit sem tettek tönkre. Minden rendben, barátságosan ment. Gawyn szinte hallotta, ahogy a tiszt bocsánatot kér a kellemetlenségért a falu bírájától.

– Gawyn? – kérdezte Jisao. – Alig tucatnyian vannak. Ha Rodic csapatát elküldjük, hogy északról támadjon, be tudjuk keríteni őket, és szétzúzhatjuk az egységet. Kezd elég sötét lenni ahhoz, hogy ne vegyenek minket észre. Meg sem izzadunk, és már végeztünk is velük!

– És a falusiak? – kérdezte Gawyn. – Vannak odalenn gyerekek is!

– Ez máskor sosem akadályozott meg minket!

– Akkor más volt a helyzet – mondta Gawyn, és megrázta a fejét. – A legutóbbi három falu, amit átkutattak, egyenesen Dorlan felé mutat. Ha ennek a csapatnak nyoma veszik, elkezdenek azon gondolkozni, hogy vajon mit sikerült kis híján felfedezniük. Az egész hadsereg figyelmét magunkra vonnánk.

– De…

– Nem – mondta Gawyn határozottan. – Tudnunk kell, mikor kell visszavonulni, Jisao!

– Akkor hát a semmiért jöttünk ilyen messze?

– Egy lehetőségért jöttünk ilyen messze – helyesbített Gawyn, és hátrálva lekúszott a hegyoldalon. Ügyelt rá, hogy véletlenül se rajzolódjon ki a sziluettje az égre. – És most, hogy megvizsgáltam ezt a lehetőséget, mégsem élünk vele. Bolond, aki elpocsékol egy nyílvesszőt, csak mert leszáll elé egy madár.

– Miért ne lőne, ha egyszer ott az orra előtt? – kérdezte Jisao, és követte.

– Mert néha a zsákmány nem éri meg azt a nyílvesszőt – válaszolta Gawyn. – Gyerünk!

Odalenn, a sötétben elárnyékolt lámpásokkal várta azoknak az embereknek egy része, akiket a katonák a faluban kerestek. Gareth Bryne alighanem nagyon elégedetlen volt, amikor megtudta, hogy valahol a közelben lapul egy ellenséges kis sereg. Szorgalmasan próbálta kifüstölni őket, de a Tar Valon körüli vidéken szó szerint egymást érték a falvak, erdők, félreeső kis völgyek, ahol könnyen elrejtőzhetett egy mozgékony támadócsapat. Gawynnak egyelőre sikerült elrejtenie a csemetéket szem elől, és időről időre még egy-egy sikeres rajtaütést is vezetett Bryne erői ellen. De háromszáz emberrel nem lehetett olyan sok mindent elérni. Különösen akkor nem, ha az ember ellenfele az öt nagy kapitány egyike volt.

Vajon tényleg az a sorsom, hogy minden egyes ember ellen harcoljak, aki csak tanított? Gawyn megfogta a lova kantárját, és hangtalanul, a jobb keze egy intésével jelzett az embereinek, hogy visszavonulnak, aztán élesen vágott egyet a tenyerével a falutól elfelé. Az emberek szó nélkül engedelmeskedtek, leszálltak a nyeregből, és gyalog vezették a lovaikat: biztonságosabb és észrevétlenebb is volt így.

Gawyn azt hitte, sikerült már túltennie magát Hammar és Coulin halálán; Bryne maga tanította meg neki, hogy a harcmezőn a legváratlanabbul ellenfelekké válhatnak a szövetségesek. Gawyn harcolt egykori tanárai ellen, és nyert. Ennyi történt.

Mostanában azonban mintha az elméje egyre többször kihantolta volna az eltemetetteket, és felvette a terhüket. Miért épp most, ennyi idő után?

Gyanította, hogy a bűntudatának ahhoz lehet köze, hogy kénytelen szembenézni Bryne-nel, legelső és legnagyobb hatású tanítójával a háború mesterségében. Megrázta a fejét, és átvezette Kihívást a sötétedő tájon. Távol tartotta az embereit az utaktól, számított rá, hogy esetleg Bryne oda is küldhet ki felderítőket. Körülötte a lehető legnagyobb csendben lépdelt ötven embere, a lovak dobogását elfojtotta a ruganyos föld.

Ha Bryne-t megrázta, amikor felfedezte, hogy idegen csapatok támadják meg az embereit, hát őt legalább ugyanannyira megrázta, amikor felfedezte a három csillagot az elesettek egyenruháján. Hogyan sikerülhetett a Fehér Torony ellenségeinek az oldalukra állítaniuk Andor legnagyobb katonai géniuszát? És eleve, hogyan lehetett, hogy a királynő fővezére egy csapat lázadó aes sedai mellett harcolt? Caemlynben lett volna a helye, hogy Elayne-t védje!

A Fény adja, hogy Elayne biztonságban megérkezett már Andorba! Nem lehetett még most is a lázadókkal! Nem tehette, ha egyszer az országának királynőre volt szüksége! Az Andorral szembeni kötelessége erősebb volt, mint ami a Fehér Toronyhoz kötötte.

És a te kötelességeddel mi a helyzet, Gawyn Trakand? – kérdezte magától.

Nem volt benne biztos, hogy van akár kötelessége, akár becsülete. Talán a Hammarral kapcsolatos bűntudata, a rémálmot Dumai Kútja véres csatájáról mind-mind annak a lassú felfedezésnek voltak a szülöttei, hogy esetleg a rossz oldalra állt. Elayne-nek és Egwene-nek tartozott hűséggel. De akkor miért volt itt még most is, miért küzdött egy olyan csatában, ami nem érdekelte, miért segített annak az oldalnak, amelyik – legjobb tudomása szerint – nem az az oldal volt, amit Elayne és Egwene választottak?

Még csak beavatottak, mondogatta magának. Elayne és Egwene nem választhattak oldalt, csak azt teszik, amit mondanak nekik! De amiket Egwene mondott neki még Cairhienben, hónapokkal korábban, az bizony mind arra utalt, hogy tudatosan és önszántából döntött.

A lány döntött, hogy melyik oldalon áll. Hammar is döntött. Úgy tűnt, Gareth Bryne is döntött. De ő még mindig egyszerre akart mindkét oldalon lenni. A megosztottság szinte kettészakította.

Vagy egy órája hagyhatták maguk mögött a falut, amikor nyeregbe parancsolta az embereit, és visszatértek az útra. Remélte, hogy Bryne embereinek nem jut eszébe a falu környékét is átkutatni, mert ha mégis így lett volna, biztos észreveszik ötven lovas nyomát. Ezt sajnos sehogy sem kerülhették el. Most már minél előbb kemény talajra kellett érniük, ahol elfedte a nyomukat több ezer évnyi folyamatos közlekedés nyoma. Két pár katona lovagol előttük, két pár pedig mögöttük figyelte az utat. A többiek továbbra is csendben voltak, bár olykor hangosan mennydörgött a vágtázó lovak patája. Senki sem kérdezte meg, miért vonulnak vissza, bár Gawyn tudta, hogy akárcsak Jisao, a többiek is ezen merengenek.

Jó emberek voltak. Talán túlságosan is jók. Menet közben Rajar odaugratott mellé. Pár hónappal ezelőtt Rajar még kölyök volt, de most Gawyn sehogy máshogy nem tudott volna rá gondolni, csak katonaként. Veteránként. Voltak, akik hosszú évek tapasztalata során értek férfivá. Mások pár hónap alatt eleget tapasztaltak azzal, hogy látták meghalni a barátaikat.

Gawyn felnézett. Hiányoztak neki a csillagok. Elrejtették előle az arcukat a felhők mögé. Akár az aielek a fekete kendőik mögé.

– Hol rontottuk el, Rajar? – kérdezte lovaglás közben.

– Elrontottuk, Gawyn nagyúr? – kérdezett vissza a katona. – Nem vettem észre, hogy bármit is elrontottunk volna… Nem tudhattuk, az az őrjárat melyik falut tervezi átvizsgálni, vagy hogy nem mennek tovább a régi Bognár úton, ahogy remélte. Az emberek egy része talán értetlenkedik, de jól tette, hogy visszavonult!

– Nem a mai rajtaütésről beszélek – rázta meg a fejét Gawyn. – Az egész fényverte helyzetről. Nem arra kellene vesztegetned az idődet, hogy utánpótlásért ütsz rajta falvakon, vagy felderítőket gyilkolsz! Mostanra már rég őrzőnek kellene lenned egy frissen felemelt aes sedai mellett! – Nekem pedig otthon kellene lennem Caemlynben, Elayne mellett.

– A Kerék sző, a Minta jő – válaszolta az alacsonyabb férfi.

– Jó kis egérlyukba szőtt minket – motyogta Gawyn, és újra felnézett a borult égre. – És Elaida nem kapkod érte, hogy valahogy kihúzzon minket belőle!

Rajar megbotránkozva nézett fel Gawynra.

– A Fehér Torony módszerei csak a Toronyra tartoznak, Gawyn nagyúr, akárcsak a szándékai! Nem áll jogunkban megkérdőjelezni! Mi haszna az őrzőnek, aki megkérdőjelezi aes sedaia parancsát? Így csak mindkettejük halálát siettetné!

De hát te nem vagy őrző, Rajar! Épp ez a bajom, gondolta Gawyn, de nem szólt egy szót sem. A többi csemete közül láthatóan senkit sem gyötörtek hasonló kételyek. Sokkal egyszerűbben látták a világot. Az ember tette, amit a Fehér Torony, az Amyrlin-trón parancsolt. Akkor is, ha a parancsokat láthatóan arra szánták, hogy minél előbb végezzenek mindannyiukkal.

Háromszáz suhanc egy több mint ötvenezer harcedzett katonából álló sereg ellen, akiket ráadásul maga Gareth Bryne vezet? Akár az amyrlin parancsa, akár nem, ez halálos csapda volt. Az emberei csak azért voltak még életben, mert Gawyn jól ismerte tanítója észjárását. Tudta, Bryne merre küld felderítőket és őrjáratokat, milyen minta szerint fogja őket keresni, és tudta, hogyan játszhatja ki.

De akkor is hiábavaló erőfeszítés volt mindez. Nem rendelkezett annyi emberrel, hogy valódi kárt okozzon Bryne seregének, különösen így, hogy az ellenfele beásta magát az ostromhoz. Mindemellett ott volt az is, hogy a sereg látványosan nem kapott utánpótlást. Mégis, honnan szereztek maguknak élelmet? Vettek ezt-azt a környező falvakból, de az korántsem volt elég ahhoz, hogy egy ekkora sereget etessenek. Hogyan tudtak volna minden szükséges ellátmányt magukkal hozni, és mégis figyelmeztetés nélkül, ilyen hirtelen megjelenni télvíz idején? A támadásainak alig volt értelme. Az ember szinte már azt hihette, hogy amyrlin csak meg akar szabadulni tőle és az embereitől. Dumai Kútja előtt Gawyn erre gyanakodott. Most már egyre inkább biztos volt benne. És mégis tovább követed az utasításait, mondta magában.

Megrázta a fejét. Bryne felderítői kezdtek veszedelmesen közel jutni a főhadiszállásához, és ő nem kockáztathatta meg, hogy még többükkel végezzen: csak elárulta volna magát. Ideje volt visszamenni Dorlanba. Talán az ottani aes sedaiok tudnak még javasolni valamit.

Ráhajolt a lova nyakára, és tovább vágtatott az éjszakában. A Fényre, de szeretném látni a csillagokat! – gondolta.

Ötödik fejezet

Történet a Vérről

Rand átvágott az udvarház letaposott gyepén. Zászlók csattogtak fölötte, sátrak magasodtak körülötte, a tábor nyugati oldalán felfelnyerítettek a kikötött lovak. A levegőt egy hatékony hadi tábor szaga ülte meg: a kondérok alól felkanyargó füst, a mélyükből áradó ételillat elnyomta a lótrágya vagy a mosdatlan katonák szagát.

Bashere emberei takaros rendben tartották a tábort, most is az ezerféle kis feladatot végezték, amitől működőképes maradt egy hadsereg: a kardjukat élezték, bőröket olajoztak, nyerget javítottak, vizet hordtak a patakról. Balra, a gyep túlsó oldalán néhányan a rohamozást gyakorolták a sátrak és a patak mentén növő csenevész fák közti nyílt téren. A lovasok egyenesen előreszegezték a lándzsájukat, míg a lovak széles sávban letaposták a sáros talajt. A manőverek ismétlése nemcsak azt akadályozta meg, hogy berozsdásodjon a tudásuk, de a lovakat is átmozgatta.

Randet szokás szerint kísérők hada követte. A Hajadonok a testőrei voltak; az aiel nők gyanakodva méregették a saldaeai katonákat. Jó néhány aes sedai is ott lépdelt mögötte. Mostanában sosem maradtak el mellőle. A Minta nem nagyon hagyta, hogy megtartsa egykori makacs elképzelését, és ne engedjen egyetlen aes sedait sem karnyújtásnyinál közelebb. A Kerék szőtt, a Minta jött, és a tapasztalat azt mutatta, hogy neki szüksége van ezekre a nővérekre. Már rég nem számított, hogy ő mit akar. Most már megértette.

Sovány vigasz volt az is, hogy a táborában lévő aes sedaiok nagy része hűségesküt tett neki. Mindenki tudta, hogy az aes sedaiok a saját szájuk íze szerint tartották meg az esküiket is, és hogy úgyis ők döntik el, mit követel meg tőlük a neki tett „hűségeskü”.

Elza Penfell – aki ma is ott volt mellette – a felesküdött aes sedaiok közé tartozott. A Zöld ajah tagja volt, és talán csinosnak is lehetett volna mondani arcra, ha nem lett volna felismerhető a vonásaiban az aes sedaiokra jellemző kortalanság. Kellemes volt aes sedai mércével mérve, annak ellenére is, hogy segített elrabolni őt, és napokra bezárni egy ládába, ahonnan csak akkor szedték elő, ha meg akarták verni.

A tudata mélyén Lews Therin felmordult.

De ez már elmúlt. Elza felesküdött rá. Ez elég is volt ahhoz, hogy ő használni tudja. Az aznap mellé szegődött másik nővér sokkal megjósolhatatlanabb volt, Cadsuane követői közé tartozott. Corele Hovian – egy kék szemű, vad hajú, örökösen mosolygó, karcsú Sárga – nem tett hűségesküt Randnek, nem fogadta meg, hogy azt teszi, amit a férfi mond neki. Ennek ellenére nagy volt a kísértés, hogy megbízzon benne, ha már egyszer a nő megpróbálta megmenteni az életét. Csak miatta, Samitsu és Damer Flinn miatt volt még egyáltalán életben. Az oldalában lüktető két, soha be nem hegedő seb egyike – Padan Fain átkozott pengéjének nyoma – örökre arra a napra emlékeztette. A rothadó gonoszság folyamatos kínja alatt ott sajgott egy régebbi seb éppilyen erős fájdalma is; a sebé, amit annak idején az Ishamael elleni harcban szerzett.

Nemsokára a két seb egyike – vagy talán mind a kettő – a Shayol Ghul szikláira ontja a vérét. Nem volt benne biztos, hogy ez fog végezni vele, vagy sem: amilyen sok és különböző tényező ügyködött azon, hogy elvegye az életét, még Mat sem tudhatta volna, melyikre érdemes fogadnia.

Amint Matre gondolt, felörvénylettek a szeme előtt a színek, és megpillantott egy nyurga, barna szemű legényt széles karimájú kalapban. Kockát vetett katonák egy kisebb tömege előtt. Mat szélesen vigyorgott, és mintha büszke lett volna magára, ami egyáltalán nem volt szokatlan, bár ezúttal láthatóan nem cserélt gazdát pénz a dobása után sem.

A látomások mindig felörvénylettek, ahányszor csak Rand Matre vagy Perrinre gondolt, és egy ideje már nem próbálta meg elfojtani őket. Nem tudta, miért jelennek meg a képek, talán a saját ta'verensége fonódott egybe a falujából származó két másik ta'veren erejével. Akármi volt is, élt vele. Csak újabb eszköz. Mat láthatóan még mindig a Bandával tartott, bár már nem erdős vidéken táboroztak. Ebből a szögből nehéz volt megállapítani, de mintha valamiféle város alatt lettek volna. Legalábbis kanyargott egy nagyobb út a közelben.

De egy ideje már nem látta az aprócska, fekete bőrű nőt Mat mellett. Ki lehetett? Hová tűnt?

A látomás elfakult. Kis szerencsével Mat nemsokára visszatér hozzá. Szüksége lesz rá és a taktikai tudására Shayol Ghulnál.

Bashere egyik szállásmestere – egy zömök, karikalábú, tömött bajszú emberke – meglátta őt, és gyorsan megindult felé. Rand csak intett a saldaeainak, hogy ne jöjjön: nem volt olyan hangulatban, hogy meghallgassa az ellátásról szóló beszámolót. A szállásmester azonnal tisztelgett, és visszavonult. Randet egykor meglepte volna, milyen könnyedén engedelmeskednek neki, de most már természetesnek vette. A katonáknak az volt a dolguk, hogy engedelmeskedjenek. Ő király volt, még ha nem is hordta épp a Kardok Koronáját.

Átvágott az addigra már sátrakkal és lovakkal teli gyepen. Elhagyta a tábort, átsétált a még befejezetlen földhányások között. Innen már fenyőfák uralták a lágyan aláereszkedő lejtőt. A fák között, kicsit jobbra volt az Utazásra kijelölt rész: a talajt egy jókora négyszögben elkerítették kötéllel, hogy biztonságosan nyithassanak Kaput.

Egy Kapu jelenleg is nyitva függött a levegőben, a túloldalán egy másik hely fénylett. Épp egy kisebb csapat sétált át rajta: egyik lépésről a másikra értek át a fenyőtobozok szőnyegére. Rand látta a Kaput alkotó fonatokat: ezt most saidinnal nyitották.

A csapat legtöbb tagja a tengeri nép színes ruháit viselte – a férfiak a hűvös, tavaszi levegőben is mezítelen felsőtesttel jártak, a nők bő, élénk színű blúzt viseltek. Mindannyian bő nadrágot hordtak, és vagy a fülükben, vagy az orrukban karikák csilingeltek: ezek mintázata mutatta meg viselőjük rangját.

Miközben Rand a tengeri népre várt, az Utazó területet őrző katonák egyike indult meg felé egy lepecsételt csomaggal. A levelet az egyik keleti érdekeltségéről küldhették az asha'maneken át. Amikor kinyitotta, látta is, hogy Darlin írta, Tear királya. Azzal az utasítással hagyta hátra, hogy gyűjtsön sereget, és álljon készen, hogy bevonuljon Arad Domanba. A sereg egy ideje már össze is állt, és Darlin újfent a parancsokon merengett. Tényleg nem tudta senki sem azt tenni, amit parancsba kapott?

– Küldj egy hírnököt! – mondta Rand, és türelmetlenül a kabátjába gyűrte a levelet. – Mondja meg Darlinnak, hogy folytassa a toborzást! Azt akarom, hogy szedjen össze minden egyes kardforgatásra képes tearit, és vagy képezze ki, vagy küldje a kovácsműhelyekbe fegyvert készíteni! Az Utolsó Csata közel van! Nagyon közel!

– Igenis, Sárkány nagyúr – válaszolta a katona tisztelegve.

– Mondd meg neki, hogy küldök egy asha'mant, amikor azt akarom, hogy meginduljon a sereg – folytatta Rand. – Még mindig használni akarom Arad Domanban, de előbb tudnom kell, az aielek mit találtak!

A katona meghajolt és elvonult. Rand visszafordult a tengeri néphez. Az egyikük kilépett elé.

– Coramoor – biccentett felé. Harine jó kiállású, középkorú asszony volt, bár a hajába már ősz szálak vegyültek. Atha'an Miere-blúza élénk kéken fénylett, a színe alighanem egy kolompárt is lenyűgözött volna, és mindkét fülében öt-öt aranykarika ragyogott, az orrláncán pedig medálok csillogtak. – Nem is számítottam rá, hogy személyesen találkozik velünk – folytatta Harine.

– Van egy kérdésem, ami nem várhat.

A nő meglepettnek tűnt. Ő volt a tengeri nép követe a Coramoor mellett; a népe így hívta Randet. Dühösek voltak rá, hogy heteken át a tengeri nép képviselője nélkül utazgatott – megígérte nekik, hogy az egyikük mindig mellette lehet, de Logain említette, hogy haboztak visszaküldeni Harine-t. Ennek vajon mi lehetett az oka? Talán nagyobb rangra jutott, és most már túl fontos volt ahhoz, hogy őt szolgálja? Lehetett bárki is túl fontos ahhoz, hogy a Coramoor mellett szolgáljon? A tengeri néppel kapcsolatban sok mindent nem értett.

– Megválaszolom, ha tudom – mondta Harine óvatosan. A háta mögött hordárok cipelték át a holmiját a nyíláson. Flinn a túloldalon állt, és nyitva tartotta a Kaput.

– Helyes – nyugtázta Rand, és fel-alá járkált, mielőtt megszólalt volna. Időnként olyan fáradtnak érezte magát, olyan végtelenül kimerültnek, hogy tudta, hogy mozognia kell. Nem állhat meg. Ha megáll, megtalálják az ellenségei. Vagy ha azok nem, hát lehúzza a teljes testi és szellemi kiégettség.

– Akkor áruld el – csattant fel, miközben járkált –, hol vannak a beígért hajók? A domaniak éheznek, miközben a gabona megrothad keleten. Logain azt mondta, beleegyeztetek a követeléseimbe, de még egy árva hajót sem láttam. Már hetek óta várok!

– A hajóink gyorsak – válaszolta Harine feszülten –, de hatalmas távot kell megtenniük, és a seanchanok uralta vizeken is át kell hajóznunk. A hódítók sajnos kivételesen fegyelmezetten járőröznek, és jó néhány hajónknak vissza kellett fordulnia, hogy elmenekülhessen. Talán azt hitte, hogy egy pillanat alatt ideér az élelem? A Kapuk kényelme nagyon türelmetlenné tette, Coramoor. A hajózás és a háború igencsak valós akadályokat jelent, amiket akkor is le kell küzdenünk, ha a Coramoornak magának nem kell.

A hangja alapján Randnek úgy tűnt, ezúttal igenis meg kell küzdenie ezekkel az akadályokkal.

– Eredményeket várok – rázta meg a férfi a fejét –, és nem késedelmet. Tudom, hogy nem szerettek az egyezmények betartására kényszerülni, de nem vagyok hajlandó csak azért eltűrni a késlekedést, hogy megmutassátok, nektek van igazatok! Emberek halnak meg a lassúságotok miatt!

Harine úgy nézett rá, mintha pofon vágta volna.

– Biztos vagyok benne – kezdte –, hogy a Coramoor nem arra céloz, hogy nem tartjuk be az Alkut!

A tengeri nép makacs volt és büszke, és a hullámúrnők a többinél is rosszabbak. Mintha az egész népség aes sedaiokból állt volna. Rand habozott. Nem kellene így megsértenem, különösen, hogy más miatt vagyok dühös!

– Nem – szólt végül. – Nem, nem erre céloztam. Mondd csak, Harine, nagyon megbüntettek a köztünk kötött Alku miatt?

– Fellógattak a bokámnál fogva, és addig korbácsoltak, amíg nem tudtam tovább sikoltani. – Amint a szavak elhagyták a száját, döbbenten elkerekedett a szeme. Rand ta'verenségének hatására az emberek gyakran kimondtak olyasmit is, amit nem akartak beismerni.

– Ilyen kemények voltak? – Rand őszintén meg volt döbbenve.

– Lehetett volna sokkal rosszabb is. Megtarthattam a rangomat, mint a klánom hullámúrnője.

De az biztosnak tűnt, hogy arcot veszített, nagy tohot gyűjtött, vagy ki tudja, a fényverte tengeri nép hogyan hívta a maga becsületét. Még ha Rand maga nem is volt ott valahol, akkor is csak kínt és szenvedést okozott!

– Örülök, hogy visszajöttél – kényszerítette ki magából. Nem mosolygott rá a nőre, de meglágyította a hangját. Ennyire tellett tőle.

– Nagy benyomást tettél rám, Harine, a józanságoddal.

A nő kurta biccentéssel köszönte meg.

– Megtartjuk az Alkunkat, Coramoor. Ettől nem kell félnie.

Valami más is az eszébe jutott Randnek, az egyik kérdés, amivel eredetileg meg akarta keresni a nőt.

– Harine, szeretnék egy meglehetősen kényes kérdést feltenni a népeddel kapcsolatban.

– Ám legyen – válaszolta az óvatosan.

– Mit tesz a tengeri nép a fókuszálni képes férfiakkal?

A nő habozott.

– Ez nem a partlakók dolga.

Rand a szemébe nézett.

– Ha beleegyezel, hogy válaszolsz, cserébe én is megfelelek egy kérdésedre.

Az Atha'an Miere-rel a legegyszerűbben nem fenyegetéssel, nem nyomással, hanem cserekereskedelemmel boldogult az ember.

Harine hallgatott.

– Ha két kérdést kapok – szólt aztán –, megmondom.

– Egy kérdést kapsz, Harine – emelte fel az ujját Rand –, de ígérem, hogy annyira hű leszek a válaszban az igazsághoz, amennyire csak lehet. Ez tisztességes alku, te is tudod! Pillanatnyilag nem vagyok valami türelmes kedvemben…

A nő az ajkához érintette az ujját.

– Akkor a Fény színe előtt megegyeztünk.

– Megegyeztünk – felelte Rand is. – A Fény színe előtt. Mi a válasz?

– A fókuszálni képes férfiak választhatnak – mondta Harine. – Vagy lelépnek a hajójuk orráról, kezükben egy, a lábukhoz kötözött kővel, vagy kitesszük őket egy kopár szigeten víz és élelem nélkül. Ez utóbbit jóval szégyenletesebb döntésnek tartjuk, de néhányan mégis élnek vele, hogy egy kicsit tovább maradhassanak életben.

Igazság szerint mindez olyan sokban nem is különbözött attól, amit Rand saját népe tett a megszelídítéssel.

– A saidin most már tiszta – mondta a nőnek. – Ennek a gyakorlatnak véget kell vetni!

Harine az ajkát biggyesztve nézett fel rá.

– Az… embere már mondta, Coramoor. Néhányan nehezen hiszik a dolgot.

– Pedig igaz – mordult fel Rand érdesen.

– Nem kételkedem benne, hogy igaznak hiszi!

A férfi a fogát csikorgatta, és elfojtott egy újabb dühkitörést. Ökölbe szorult a keze. Megtisztította a rontást! Ő, Rand al'Thor, olyan cselekedetet hajtott végre, amihez foghatót a legendák kora óta nem látott a világ! És hogyan fogadták? Gyanakvással és kétkedéssel! A legtöbben azt hitték, csak kezd megőrülni, és ezért látja a „megtisztulást” ott is, ahol nem történt semmi sem.

A fókuszálni képes férfiakban nem bíztak sosem. De mégis ők voltak az egyedüliek, akik megerősíthették az ő állítását! Azt hitte, öröm és csodálkozás tölt majd el mindenkit a győzelme láttán, de tudhatta volna, hogy nem így lesz. Bár a férfi aes sedaiokat egykor éppúgy tisztelték, mint társnőiket, ez már régóta nem így volt. Jorlen Corbesan idejét elmosták az évezredek. Az emberek most már csak a Világtörésre és az őrületre emlékeztek.

Gyűlölték a fókuszálni képes férfiakat. De az ő személyében mégis követtek egyet. Nem látták, ez mekkora önellentmondás? Hogyan győzhette volna meg őket, hogy már nincs okuk meggyilkolni minden férfit, aki csak meg tudja érinteni az Egyetlen Hatalmat? Szüksége volt rájuk! Ki tudja, talán épp azok közt a férfiak közt van az új Jorlen Corbesan, akiket a tengeri nép a vízbe vet!

Megdermedt. Jorlen Corbesan az egyik legtehetségesebb aes sedai volt a Világtörés előtt. Kevés olyan lenyűgöző ter'angrealt látott, mint amiket ő alkotott. Épp csak igazából sosem látta őket. Az mind Lews Therin emléke volt, nem a sajátja. Jorlen sharomi kutatótelepe – és a férfi maga is – elpusztult, amikor visszacsapott a Hatalom.

Ó, a Fényre! – gondolta elkeseredetten. Kezdem elveszíteni magam. Elveszem benne.

A legijesztőbb az volt a dologban, hogy már nem is akarta volna eltüntetni Lews Therint az elméjéből. Lews Therin tudta, hogyan lehet lepecsételni a Vájatot, még ha tökéletlenül is, neki viszont elképzelése sem volt, miként foghatna hozzá a feladathoz. A világ biztonsága egy halott őrült emlékeitől függhetett.

Körülötte többen is mintha döbbenten méregették volna, és Harine szeme egyszerre kényelmetlenül és kicsit ijedten csillogott. Rand csak ekkor ébredt csak rá, hogy már megint magában motyog. Sietve abbahagyta.

– Elfogadom a válaszod – mondta mereven. – Mit kérdeznél tőlem?

– Majd később kérdezek – válaszolt a nő. – Amikor volt időm átgondolni.

– Ahogy akarod! – Rand elfordult, és aes sedaiokból meg Hajadonokból álló kísérete követte. – Az Utazó terület őrei elkísérnek a szobádba, és felviszik a holmidat is! – A nő egész csomagheggyel érkezett. – Flinn, hozzám!

Az idős asha'man átugrott a Kapun, és intett az utolsó hordároknak, hogy kocogjanak hátrább a túloldali dokkokon. Hagyta, hogy a Kapu visszahajtogatódjon egy fényvonalba, aztán eltűnjön, majd Rand után sietett. Egy pillantást és egy mosolyt azért vetett Corele-re, aki megkötötte őrzőként.

– Bocsásson meg, hogy ilyen sokáig tartott visszatérnem, Sárkány nagyuram! – Flinn cserzett arca fölött csak pár szál haj lengedezett. Úgy nézett ki, mint némelyik emondmezei parasztgazda, akit Rand ismert, bár élete túlnyomó részében katona volt. Flinn azért állt be hozzá, mert meg akarta tanulni a Gyógyítást. Ő pedig ehelyett fegyvert kovácsolt belőle.

– Azt tetted, amire utasítottalak – mondta Rand, és visszafelé indult a gyepen. A legszívesebben Harine-t okolta volna az egész világ előítéleteiért, de nem lett volna tisztességes a nővel szemben. Jobb megoldást kellett találnia; valahogy az egész világnak meg kellett mutatnia az igazat.

– Sosem voltam túl jó a Kapukkal – folytatta Flinn –, nem úgy, mint Androl. Kénytelen voltam…

– Flinn – szakította félbe Rand. – Elég!

Az asha'man elvörösödött.

– Elnézést kérek, Sárkány nagyuram!

A mellette lépdelő Corele halkan felnevetett, és megveregette a férfi vállát.

– Ne is törődj vele, Damer! – vigasztalta dallamos murandyi tájszólásában. – Egész reggel olyan mogorva volt, mint egy téli viharfelleg!

Rand szúrósan meredt a nőre, de az csak könnyedén elmosolyodott. Akármit gondoltak is az aes sedaiok a fókuszálni képes férfiakról általában, azok, akik asha'maneket fogadtak őrzőjüknek, rettentően anyáskodók lettek a védenceikkel. Corele megkötötte az egyik emberét, de ez mit sem változtatott azon, hogy Flinn a Sárkányé volt. Elsősorban asha'man, és csak másodsorban egy aes sedai őrzője.

– Neked mi a véleményed, Elza? – szólalt meg Rand, és Coreletől a másik aes sedaihoz fordult. – A rontásról és arról, amit Harine mondott?

A kerek képű nő habozott. A háta mögött összekulcsolt kézzel ballagott, sötétzöld ruháját csak tompa, alig észrevehető hímzés ékesítette. Meglehetősen sivár volt egy aes sedaihoz képest.

– Ha Sárkány nagyuram azt állítja, hogy a kitisztította a rontást – kezdte a nő óvatosan –, akkor nyilvánvalóan nem illő olyankor kifejezni kétségeinket ez ügyben, amikor mások is hallhatják.

Rand elfintorodott. Ez aztán aes sedai válasz volt. Akármire esküdött is fel Elza, azt tette, amit csak akart.

– Ó, mind a ketten ott voltunk Shadar Logothnál – mondta Corele a szemét forgatva. – Láttuk, mit tettél, Rand! Ráadásul én érzem is az Egyetlen Hatalom férfi felét az én drága Dameremen keresztül, ha összekapcsolódunk. Megváltozott. A rontás eltűnt. Tiszta, mint a napfény, bár a férfi felét irányítani még mindig olyan érzés, mintha egy nyári forgószéllel viaskodnék!

– Igen – mondta Elza, de akárhogy is, be kell látnia, Sárkány nagyuram, milyen nehéz lehet ezt elhinniük másoknak is. Az Őrület Idején is évtizedekbe tellett egyeseknek elfogadniuk, hogy a férfi aes sedaiok mind elborult elmére vannak kárhoztatva. Valószínűleg most még tovább tart majd leküzdeniük a bizalmatlanságukat, hiszen olyan sokáig ez vésődött belénk!

Rand a fogát csikorgatta. Elért a tábor mellett, a földhányás közvetlen közelében emelkedő kis dombocskához. Felkapaszkodott a tetejére. Az aes sedaiok követték. Kis faépítmény magaslott rajta: tüzelőállás, hogy át lehessen lőni a földhányás fölött.

A férfi megállt a domb tetején. A Hajadonok körbevették. Ő alig vette észre a tisztelgő katonákat, ahogy elnézett a takaros, rendezett saldaeai tábor fölött.

Vajon tényleg csak ezt hagyja majd hátra a világra? Megtisztította a saidint, de így is száműzetés és halál lesz számtalan férfi sorsa olyasvalamiért, amiről nem is tehetnek? A legtöbb nemzetet már magához kötötte. De tudta, hogy minél szorosabban összekötözi az ember a bálát, annál élesebben visszacsap a kötél, amikor elvágja. Mi fog történni, ha meghal? A Világtöréssel vetekedő háborúság és pusztulás? Nem tudta megakadályozni a legutóbb sem, hogy ez legyen, teljesen felemésztette az őrület és az Ilyena halála fölött érzett fájdalom. Ezúttal sikerülhet talán megelőznie a dolgot? Volt választása?

Ta'veren volt. A Minta köré fonódott, meghajlott körülötte. De egyvalamit hamar megtanult, miután király lett: minél több hatalmat kapott, annál kevésbé uralkodhatott a saját élete fölött. A kötelesség tényleg nehezebb volt egy hegynél is, és legalább annyira megkötötte a kezét, mint a próféciák. Vagy ez a kettő egy és ugyanaz lett volna? A kötelesség és a prófécia? A ta'veren természet és a történelemben betöltött szerepe? Tényleg változtathatott a sorsán? Lehetséges volt, hogy a jobbá tegye a halála után virradó világot, ahelyett hogy megsebzett, szétszakított, vérző nemzeteket hagyna hátra?

Nézte a tábort, a dolgukra siető embereket, az orrukkal a földet bökdöső lovakat, amint az utolsó kis téli fűcsomókat keresték, ami még nem volt tövig lerágva. Bár az utasításai szerint a sereg a lehető legkisebb teherrel utazott, így sem állhatott csak katonákból. Jöttek nők is, hogy gondoskodjanak az ételről és a mosásról, kovácsok, hogy legyen, aki megjavítja a szerszámokat, patkolókovácsok, hogy a lovakkal törődjenek, és fiatal kölykök, akik ha épp nem küldöncként szaladgáltak, a fegyverforgatást gyakorolták. Saldaea a Határvidéken feküdt, és a csata volt az ottaniak élete.

– Néha irigylem őket – suttogta Rand.

– Nagyuram? – kérdezte Flinn, és mellé lépett.

– A táborbelieket – magyarázta a Sárkány. – Azt teszik, amit mondanak nekik, minden áldott nap parancsra dolgoznak. Néha nagyon kemény parancsra. De parancs ide, parancs oda, ezek az emberek mind szabadabbak nálam!

– Önnél, nagyuram? – morfondírozott Flinn, és egyik vén ujjával megdörzsölte napcserzette arcát. – De hát önnél hatalmasabb ember nincs a világon! Ta'veren! Szerintem még a Minta is engedelmeskedik az akaratának!

Rand megrázta a fejét.

– Nem úgy megy az, Flinn. Azok az emberek odalenn… bármelyikük foghatná magát, és ellovagolhatna. Elmenekülhetnének, ha kedvük tartaná. Másokra hagyhatnák a harcot.

– Ismertem annak idején pár saldaeait, nagyuram – mondta Flinn. – Már megbocsásson, de nem hinném, hogy bármelyikük is ilyesmire készülne!

– De megtehetnék – makacskodott Rand. – Nem lehetetlen. Bármit mond a törvény, bármiféle esküt tettek, szabadok. Rólam lehet, hogy úgy tűnik, azt tehetek, amit akarok, de úgy gúzsba vagyok kötve, hogy az szinte már a csontomig mar. A hatalmam, a befolyásom mind semmiség a sorssal szemben. A szabadságom csak látszat, Flinn. És úgy irigylem őket. Néha.

Az idős férfi összekulcsolta a kezét a háta mögött. Láthatóan nem tudta, erre mit felelhetne.

„Mind tesszük, amit tennünk kell. – Moiraine hangja csendült fel Rand emlékei közt. – Amit a Minta akar. Van, akinek kevesebb szabadság jár, mint másoknak. Nem számít, hogy mi választunk, vagy minket választanak. Aminek meg kell lennie, annak meg kell lennie.”

Ő értette. Igyekszem, Moiraine, gondolta Rand. Megteszem, amit meg kell tennem.

– Sárkány nagyúr! – kiáltott fel egy hang. Ő odafordult felé, és látta, hogy Bashere egyik felderítője szalad fel a domboldalon. A Hajadonok óvatosan engedték át a fiatalos, sötét hajú férfit elé.

– Nagyuram – tisztelgett a felderítő. – Aielek vannak a tábor szélénél! Kettőt is láttunk, épp a fák közt vizsgálódtak vagy egy mérföldnyire innen, a lejtőn lefelé.

A Hajadonok keze szinte azonnal felvillant, és elkezdték megvitatni a dolgot csendes kézjeleikkel.

– Talán integettek is neked azok az aielek, katona? – kérdezte Rand szárazon.

– Nagyuram? – kérdezett vissza a fickó. – Miért tették volna?

– Aielek. Ha láttad őket, az azt jelenti, hogy azt akarták, hogy lásd őket, azaz, hogy szövetségesek, és nem ellenségek. Tájékoztasd Bashere-t, hogy nemsokára találkozunk Rhuarckal és Baellel. Itt az ideje megmentenünk Arad Domant.

Vagy elpusztítanunk. Néha nehéz volt megállapítani a különbséget.

Merise szólalt meg.

– Graendal tervei. Mondd el még egyszer, mit tudsz róluk! A magas aes sedai – maga is a Zöld ajah tagja, akár Cadsuane – szigorú arckifejezéssel állt. A karját keresztbe fonta, fekete haját ezüstfésű fogta össze oldalt.

A taraboni nő jó választás volt a vallatás vezetésére. Legalábbis ő volt a Cadsuane rendelkezésére állók közül a legjobb. Merise szikrányi jelét sem mutatta, hogy zavarná, hogy a teremtett világ egyik legrettegettebb lényével tartózkodik egy szobában, fáradhatatlanul kérdezett. Kicsit túlzásba vitte, hogy ennyire szigorúnak mutatta magát. Ezért fésülte hátra a haját is ilyen szoros kontyba, vagy például ezért mutogatta az asha'man őrzőjét is.

Rand al'Thor domani udvarházának emeletén voltak. A külső falakat vaskos, kerek fenyőgerendákból ácsolták össze, a belsőket vékonyabb deszkákból. Minden egyformán sötét volt. Az egykori hálószobából szinte minden bútort kivitettek: még csak egy szőnyeg sem maradt a durván lecsiszolt fapadlón. Valójában csak egyetlenegy bútordarab volt idebenn: a tömör karosszék, amiben Cadsuane üldögélt.

Cadsuane belekortyolt a teájába, és szándékosan árasztotta magából a nyugalmat. Ez fontos volt, különösen, ha az ember mélyen belül egyáltalán nem volt ilyen nyugodt. Jelen pillanatban a nő például a legszívesebben puszta kézzel morzsolta volna szét a teáscsészéjét, és utána úgy egy órán át ugrált volna a szilánkokon.

Még egy kortyot ivott.

Tehetetlen haragja forrása – és Merise kérdéseinek célpontja – a levegőben lógott. Az Egyetlen Hatalom fonatai hátrafogott kézzel, fejjel lefelé csüngve emelték a magasba. A fogolynak hullámos, rövid haja volt, és nagyon sötét bőre. Az arca a körülmények dacára is éppolyan nyugodt volt, mint Cadsuane-é. Egyszerű, barna ruhája szegélyét egy Levegő-szál szorította a bokájára, nehogy lecsússzon, és eltakarja az arcát. De hiába volt elvágva a Forrástól, hiába volt megkötözve, így is mintha a fogoly uralta volna a termet.

Merise a fogoly előtt állt. Narishma a falnak támaszkodott. Más nem tartózkodott a szobában.

Cadsuane nem maga vezette a vallatást. Még nem. Az, hogy más tette fel a kérdéseket, csak a hasznára vált: volt ideje gondolkozni, tervezni. Odakinn, a fal túloldalán Erian, Sarene és Nesune tartották fenn a fogoly pajzsát: kettővel többen, mint ahány nővérre hagyományosan szükség volt az ilyesmihez.

De az ember nem kockáztatott egy Kitaszított esetében.

Semirhage volt a foglyuk. A szörnyeteg, akit sokan csak legendának véltek. Cadsuane nem tudta, hogy a nőről szóló rémtörténetek közül mennyi igaz, és mennyi nem. De azt tudta, hogy Semirhage-ot nem lehetett csak úgy megfélemlíteni, megriasztani vagy manipulálni. És ez volt a gond.

– Nos? – kérdezte Merise. – Hallottad a kérdést… Mi a válasz?

Semirhage végigmérte Merise-t. A hangjában jeges megvetés roppant.

– Tudod, mi történik, ha valakinek kicserélik a vérét valami másra?

– Nem ezt…

– Természetesen meghal – folytatta Semirhage, és a szavai késként vágták el Merise tiltakozását. – A halál gyakran azonnal beáll, de a gyors pusztulásban nincs semmi érdekes. A kísérleteim során azonban felfedeztem, hogy egyes oldatok hatékonyabban átvehetik a vér helyét, és az alany a transzfúzió után egy ideig még életben maradhat.

Elhallgatott.

– A kérdésre válaszolj – mondta Merise –, vagy megint kilógatlak az ablakon, és…

– Magához a transzfúzióhoz természetesen elengedhetetlen az Egyetlen Hatalom használata – szakította félbe újfent Semirhage. – A többi módszer nem elég gyors. Én magam találtam fel a megfelelő fonatot. Hirtelen, egy pillanat alatt kirántja a vért a szervezetből, egy vödörbe tölti, és ugyanebben a pillanatban a másik oldatot az erekbe nyomja!

Merise a fogát csikorgatva pillantott ki Narishmára. Az asha'man a szokásos fekete kabátot és nadrágot viselte, hosszú, sötét fonatai végébe csengettyűket kötött. A falnak támaszkodott. Kisfiús volt még a képe, de egyre veszedelmesebb éle volt a tekintetének. Talán azért, mert sokat gyakorolt Merise többi őrzőjével. Talán azért, mert olyan emberekkel dolgozott, akik vallatóra fogtak egy Kitaszítottat is.

– Figyelmeztetlek… – kezdte újra Merise.

– Egyszer az egyik alany egy egész óráig bírta a transzfúzió után – jegyezte meg Semirhage nyugodtan, szinte csevegve. – Ezt a legnagyobb győzelmeim közt tartom számon azóta is. Természetesen egész idő alatt szenvedett. Kínok kínját állta ki, minden erecske lángolt a testében, még azok a szinte láthatatlan kis erek is az ujja hegyén. Nem is tudom más módját, hogy ekkora fájdalmat okozzak egyszerre a test teljes egészében.

Merise szemébe nézett.

– Egy nap megmutatom neked azt a fonatot.

Az aes sedai épp csak egy árnyalatnyit sápadt el.

Cadsuane egy kurta csuklómozdulattal pajzsot font Semirhage feje köré Levegőből, hogy ne halljon, aztán Levegőből és Tűzből két kis fénylabdácskát formált, és közvetlenül a Kitaszított szeme elé tette őket. A fény nem volt elég erős ahhoz, hogy megvakítsa vagy roncsolja a nő szemét, de nem láthatott tőle. Ez Cadsuane saját trükkje volt: épp elég nővért ismert, akik megsüketítették ugyan a foglyaikat, de hagyták, hadd lássák őket. Az ember sosem tudhatta, ki tanult meg szájról olvasni, és neki nem volt sok kedve ahhoz, hogy alábecsülje jelenlegi foglyukat.

Merise ránézett, és ingerülten csillant a szeme.

– Elveszítetted felette az uralmat – mondta Cadsuane határozottan, és a teáscsészéjét maga mellé tette a földre.

Merise habozott, aztán biccentett. Nagyon dühösnek tűnt. Alighanem saját magára.

– Ezen a némberen semmi sem működik! – mondta. – Még a hangszíne sem változik, bármit teszünk is vele! Bármiféle büntetéssel próbálkozom, csak újabb fenyegetőzés a vége! És mindegyik rosszabb az előzőknél! A Fényre! – Újra csikorgatni kezdte a fogát, keresztbe fonta a karját, és mély levegőt vett az orrán át. Narishma kiegyenesedett, mintha csak oda akarna hozzá menni, de a nő intett, hogy maradjon. Merise kellően szigorú volt az őrzőivel, bár keményen odakapott, ha valaki más próbálta meg helyretenni őket.

– Meg tudjuk törni – mondta Cadsuane.

– Valóban?

– Piha! Persze, hogy meg! Ő is csak ember, mint bárki más!

– Igaz – sóhajtotta Merise. – De háromezer évet élt. Háromezret, Cadsuane!

– Melynek nagy részét bebörtönözve töltötte – jegyezte meg a másik aes sedai lekicsinylően szipákolva. – Évszázadokon át hevert a Sötét Úr börtönébe zárva, alighanem valamiféle transzban vagy mélyálomban. Vond ki ezeket az éveket, és máris azt látod, nem öregebb nálunk. Úgy vélem, néhányunknál még jóval fiatalabb is!

Ezzel rejtve a saját korára utalt, bár az ilyesmit ritkán vitatták meg egymás közt az aes sedaiok. Az egész, életkorokról szóló társalgás csak azt mutatta, milyen kényelmetlenül érzi magát Merise a Kitaszított közelében. Az aes sedaiok gyakorlottak voltak abban, hogy nyugodtnak mutassák magukat, de Cadsuane nem véletlenül zárta ki a szobából a pajzsot tartókat sem. Túl sok mindent elárultak. Még az általában megingathatatlan Merise is túl gyakran elveszítette a fejét a vallatás közben.

De hát persze Merise és a többiek – akárcsak manapság a Toronyban lakó nők mindegyike – messze nem értek fel ahhoz, aminek egy aes sedainak lennie kellett volna. Ezeknek a fiatal aes sedaioknak hagyták, hogy gyengék és puhányok legyenek, és egymással marakodjanak. Némelyik még azt is megengedte magának, hogy belekényszerítsék, tegyen hűségesküt Rand al'Thornak! Cadsuane néha azt kívánta, bárcsak elzavarhatná őket vezekelni valahová pár évtizedre.

Ám lehet, hogy belőle is csak a kor beszélt ilyenkor. Öreg volt, és egyre kevésbé viselte jól az ostobaságot. Több, mint kétszáz éve volt már, hogy megesküdött magának: megéri az Utolsó Csatát, és ott lesz, akármennyit kell is rá várnia. Az Egyetlen Hatalom használata meghosszabbította az ember éveit, és hamar rá kellett jönnie, hogy az elszántság és a kitartás is sokat segít. A legidősebb élő emberek közé tartozott.

Sajnos az évek arra is megtanították, hogy nincs az a tervezés, nincs az az elszántság, ami az ember kedvére fordítaná az eseményeket. Ettől persze még ugyanúgy idegesítette, ha valami nem úgy alakult, ahogy ő akarta. Az ember azt hitte volna, a korral türelmet tanult, de épp ellenkezőleg. Minél idősebb lett, annál kevésbé akart várni, mert tudta, hogy nem lehet már hátra olyan sok éve.

Bárki, aki azt állította, hogy korral türelmesebb lesz az ember, hazudott vagy szenilis volt.

– Meg lehet törni, és meg is fogjuk törni – ismételte meg. – Nem vagyok hajlandó hagyni, hogy olyasvalaki, aki ismeri még a legendák korának fonatait, csak úgy a kivégzésig táncolja magát. Minden egyes kis tudásmorzsát ki fogunk rángatni az agyából, még akkor is, ha a saját „találékony” fonatait kell felhasználnunk ellene!

– Az a'dam. Ha a Sárkány nagyúr megengedné, hogy használhassuk rajta… – mondta Merise, és Semirhage-ra nézett.

Ha Cadsuane valaha is kísértést érzett rá, hogy megszegje az adott szavát, hát ez épp az volt. Felcsatolni az a'damet erre a némberre… de nem, mert ahhoz, hogy valakit beszédre lehessen bírni azzal a förtelemmel, fájdalmat kellett neki adni. Az pedig ugyanaz volt, mintha megkínozták volna, márpedig al'Thor azt megtiltotta.

Semirhage behunyta a szemét Cadsuane fénygolyói mögött, de így is nyugodtnak, magabiztosnak tűnt. Mi járhatott a fejében? Arra várt, hogy megmentsék? Arra játszott, hogy kikényszeríti a tulajdon kivégzését, és megmenekül a valódi kínzástól? Tényleg feltételezte, hogy képes lesz kiszabadulni, és utána bosszút állhat azokon az aes sedaiokon, akik vallatták?

Alighanem ez utóbbi volt az igazság – és nehéz volt nem megrettenni tőle. A némber olyasmit is tudott az Egyetlen Hatalomról, ami nem maradt fenn még a legendákban sem. Háromezer év roppant hosszú idő volt. Vajon Semirhage át tudna törni egy pajzson valami eddig ismeretlen módszerrel? De ha át tudna, eddig miért nem tette? Cadsuane nem érezhette magát igazán nyugodtnak, amíg nem tudott szerezni valahonnan egy adagot abból a vágottgyökérteából.

– Most már elengedheted a fonataidat, Cadsuane – mondta Merise, és kihúzta magát. – Összeszedtem magam. Tartok tőle, hogy egy időre ki kell lógatnunk az ablakon, ahogy ígértem. Talán fenyegethetjük fájdalommal is. Nem tudhat al'Thor ostoba kikötéseiről!

Cadsuane előrehajolt, és elengedte a Kitaszított szeme elé fénygömböket ragasztó fonatokat, de még nem bontotta fel a hallását elzáró Levegő-pajzsot. Semirhage szeme felpattant, és azonnal rátapadt. Igen, tudta, ki itt a főnök. Összekapcsolódott a tekintetük.

Merise tovább kérdezgetett, főleg Graendalról. Al'Thor biztos volt benne, hogy a másik Kitaszított is itt lehet valahol Arad Domanban. Cadsuane-t sokkal inkább érdekelte volna néhány más téma, de Graendal is elfogadható kiindulási pont volt.

Semirhage ezúttal jeges csenddel válaszolt Merise kérdéseire, és Cadsuane azon kapta magát, hogy al'Thoron gondolkozik. A kölyök éppolyan makacsul ellenállt a tanításnak, amilyen makacsul Semirhage állt ellen a vallatásnak. Ó, persze pár apróságot már sikerült elsajátítania – például, hogy miként viselkedjen legalább egy kicsit tisztelettudóan vele, miként tettesse magát civilizáltnak. De semmi többet.

Cadsuane utálta beismerni a kudarcot. Ez persze nem volt kudarc, még nem, de nagyon közel állt már hozzá. A kölyöknek az volt a sorsa, hogy elpusztítsa a világot. És talán, hogy megmentse. Az előbbi elkerülhetetlen volt; az utóbbi lehetséges. Cadsuane jobban örült volna, ha ez fordítva van, az efféle kívánságok annyit értek, mint a fából faragott aranypénz. Be lehetett festeni, de attól még csak fa maradt.

A fogát csikorgatva kizárta a kölyköt a gondolatai közül. Most Semirhage-ra kellett figyelnie. Ahányszor csak megszólal, azzal elárulhat valamit. A Kitaszított állta a tekintetét, nem is törődött Merise-szel.

Hogyan törje meg az ember a valaha élt leghatalmasabb nők egyikét? Azt, aki már a Sötét Úr szabadon bocsátása előtti, csodákkal teli korban is számtalan rémtettet követett el. Cadsuane az ónixfekete szempárt bámulva ráébredt valamire. Rand al'Thor tiltása, hogy nem bánthatják Semirhage-ot, teljesen értelmetlen volt. Fájdalommal úgysem törhették volna meg ezt a némbert. Semirhage a Kitaszítottak legrettegettebb kínzómestere volt, a halál és a fájdalom kutatója.

Nem, úgy nem törhetnék meg, akkor sem, ha szabadon kínozhatnák. A nő szemébe nézett, és borzongva ismert fel saját magából valamit a teremtményben. Kor, ravaszság, engesztelhetetlen akarat.

Ez új kérdés elé állította. Ha az lenne a feladata, ő hogyan törné meg saját magát?

Olyan zavarba ejtő volt az elképzelés, hogy szinte megkönnyebbült, amikor Corele pár perccel később félbeszakította a vallatást. A karcsú, vidám murandyi Cadsuane hű követője volt, és egész délután al'Thort figyelte. Corele híre, hogy a férfi nemsokára találkozik az aiel törzsfőkkel, véget vetett a kikérdezésnek is. A pajzsot tartó három nővér belépett, és ellebegtették Semirhage-ot egy másik szobába, ahol a Levegő fonataival megkötözik és kipeckelik majd a száját.

Cadsuane nézte, ahogy a Levegő szálain elúszik előtte a Kitaszított, és megrázta a fejét. Semirhage csak a mai nap nyitójelenete volt. Ideje a kölyökkel is foglalkoznia.

Hatodik fejezet

Amikor megolvad a vas

Rodel Ituralde számtalan csatateret látott már. Volt, ami sosem változott. A rongyhalmokként egymáson heverő holttestek. A lakomára éhes hollók. A nyögések, kiáltások, nyöszörgések, motyogások: a szerencsétlenek, akiknek sokáig tartott meghalniuk.

De minden csatatérnek megvolt a saját, egyedi képe is. Egy csatát ugyanúgy vissza lehetett fejteni, mint az erdőben a vadnyomot. A zavaróan egyenes sorban heverő holttestek azt mutatták, hogy itt gyalogosrohamot vezényeltek, de egy nyílzápor megállította őket. A szétszórt és letaposott tetemek arra utaltak, hogy a gyalogság megtört egy nehézlovassági roham előtt. Ebben a csatában rengeteg seanchant sikerült nekiszorítani Darluna falának, és kétségbeesett kézitusa vette kezdetét. Szétverték őket a kövön. A fal egy része teljesen megsemmisült: néhány damane megpróbált bemenekülni a városba. Az utcai harcok a seanchanoknak kedveztek volna. De nem sikerült időben bejutniuk.

Ituralde aranyderes heréltje nyergében átlovagolt a felforduláson. Egy ütközet mindig felfordulással járt. Tiszta, rendezett csata csak a mesékben és a történelemkönyvek lapjain létezett. Azokat már letakarította a tudósok maró keze, hogy tömörebb legyen. „Támadó győzött, ötvenháromezer halott”, vagy „Védekező helyt állt, húszezer halott”.

Erről a csatáról vajon mit írnak majd? Az attól függ, ki írja. De senki sem szól majd a vérről, amit addig tapostak a földbe, míg sárrá nem lett. A megtört, átdöfött, csonka testekről. A feldühödött damanek által sávokban felszaggatott földről. Talán a számokra majd emlékeznek; az általában mintha számított volna az írnokoknak. Ituralde százezrének a fele holtan feküdt. Bármilyen más csatatéren megszégyenülve, dühösen fogadta volna, hogy ötvenezer embert veszített. De itt egy háromszor ekkora sereget győzött le vele; egy sereget, amit damanek is segítettek.

Követte azt a fiatal hírnököt, akit érte küldtek. A kölyök talán tizenkét éves lehetett, vörös-zöld seanchan uniformist viselt. Elhaladtak egy lehanyatlott zászló mellett; tépetten lógott a földbe vert, de derékban eltört rúdról. A napkorong volt rajta, előtte hat sirály. Ituralde utálta, ha nem tudta, hogy hívják az ellenfeleit, és milyen házból származnak, de az idegen seanchanokról sosem tudhatta az ember.

A lenyugvó nap hosszú árnyékokat vetett, becsíkozta a csatateret. Nemsokára a sötétség takarja majd be a holtakat, és az élők egy ideig úgy tehetnek, mintha a mező a barátaik sírja volna. És azoké, akiket a barátaik megöltek. Megkerültek egy kis dombocskát, és az elesett seanchan elitegységek szétszórt halottaihoz értek. A halottak többsége azt a furcsa, rovarszerű sisakot viselte. Horpadtan, feltépve, beverve. Halott szemek meredtek elő üresen a csavart csáprágók alól.

A seanchan tábornok még élt, de már a végét járta. A sisakját levették, az ajkán vér csillogott. Egy jókora, mohos sziklának támaszkodva ült, a háta alá egy összehajtogatott köpenyt gyűrtek. Mintha csak arra várt volna, hogy hozzák a vacsoráját. Persze a képen sokat rontott furcsa szögben kificamodott lába, és a gyomrából kiálló, félbetört lándzsanyél.

Ituralde leszállt a nyeregből. A legtöbb emberéhez hasonlóan ő is egyszerű, mezei munkáshoz illő ruhát viselt – barna nadrág, kabát, annak a fickónak a ruhája, aki cserébe felvette az ő egyenruháját, és a csapda részeként másfelé vonult.

Különös érzés volt egyenruha nélkül járni. Egy ehhez a Turan tábornokhoz hasonló férfi többet érdemelt volna egy egyszerű kabátos katonánál. Ituralde intett a kölyöknek, hogy lépjen hátrább, ahol már nem hallja őket, és egyedül vonult a seanchan elé.

– Ezek szerint ön az – mondta Turan, és felnézett rá. Elnyújtott, lassú seanchan tájszólásban beszélt. Zömök, egyáltalán nem magas, hegyes orrú alak volt. Rövidre nyírt fekete haja két-két ujjnyira ki volt borotválva a füle fölött, és a sisakja, rajta három fehér tollal, ott hevert mellette a földön. Reszketegen nyúlt fel fekete kesztyűs kezével, és letörölte a szája sarkából a vért.

– Igen – válaszolta Ituralde.

– Tarabonban csak nagy kapitányként emlegetik.

– Valóban.

– Megérdemli ezt a címet – köhögte Turan. – Hogyan csinálta? A felderítőink… – A köhögés elfojtotta a szavát.

– Raken – válaszolta Ituralde, miután véget ért a köhögőroham. Leguggolt az ellenfele mellé. A nap vékony kis szelete még ott ragyogott nyugaton, és aranyvörös fényben fürdette a csatamezőt. – A felderítői a levegőből figyelnek, és kellő távolságból könnyen el lehet rejteni a valóságot.

– A sereg a hátunk mögött?

– Többnyire nők és gyerekek – mondta Ituralde. – És elég sok parasztgazda. Az itteni csapataim egyenruháját viselték.

– És ha megfordultunk volna, hogy lerohanjuk őket?

– Nem tették volna. A rakenek jelentése alapján erős túlerővel néztek volna farkasszemet. Több értelme volt az önök előtt menekülő kisebb sereget űzőbe venni. És még több értelme volt odavonulni a város alá, amit a felderítők szerint alig védtek, még ha ehhez kis híján a kimerültségig kellett is hajtania az embereit.

Turan újra köhögni kezdett, de bólogatott közben.

– Igen, igen. De a város üres volt. Hogyan juttatta be a csapatait?

– A légi felderítők – magyarázta Ituralde –, nem látnak be az épületekbe.

– Ilyen sokáig az épületekbe parancsolta az embereit?

– Igen – biccentett Ituralde. – Egy-egy kisebb csapat felváltva kimehetett dolgozni a mezőre minden nap.

Turan hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Ugye tudja, mit tett? – nézett fel rá. A hangjában nem csendült fenyegetés. Igazság szerint meglehetősen sok elismerés rejlett benne. – Suroth nagyúrnő sosem fogja elfogadni ezt a kudarcot. Most már meg kell önt törnie, ha másért nem is, hát hogy az arcát mentse!

– Tudom – állt fel Ituralde. – De úgy nem űzhetem el önöket, hogy egyik erődöt megtámadom a másik után. Magamhoz kell csalnom a csapataikat!

– Nem fogja fel a létszámunkat… – mondta Turan. – A ma elpusztult sereg csak könnyed nyári szellő ahhoz a viharhoz képest, amit a fejére idézett! Épp elég emberem elmenekült ma, hogy legyen aki beszámol a trükkjeiről! Még egyszer nem játszhatja el őket!

Igaza volt. A seanchanok gyorsan tanultak. Ituralde már így is kénytelen volt rövidebbre fogni a taraboni rajtaütéseket, olyan gyorsan reagált az ellenfele.

– Tudja, hogy nem győzhet le minket – jegyezte meg a tábornok lágyan. – Látom a szemében, nagy kapitány!

Ituralde biccentett.

– Akkor hát miért? – kérdezte Turan.

– Miért repülnek a varjak? – kérdezett vissza Ituralde.

A seanchan tábornok elhalóan köhögött.

Ituralde tudta, hogy nem nyerheti meg ezt a háborút a seanchanok ellen. Meglepő módon minden egyes győzelme csak még biztosabbá tette, hogy végül elbukik. A seanchanok okosak voltak, jól felszereltek, fegyelmezettek. És ami még fontosabb, kitartóak is.

Turannak magának is tudnia kellett abban a pillanatban, hogy a kapuk kinyíltak, hogy minden elveszett. De nem adta meg magát: addig küzdött, amíg a serege meg nem tört, és olyan alaposan szét nem szóródott a négy égtáj felé, hogy Ituralde kimerült csapatai már nem is üldözték őket. Turan megértette. Néha nem érte meg megadnia magát az embernek. Senki sem fogadta örömmel a halált, de egy katonának nem ez volt a legrosszabb vég. Hogy hagyja, hogy a hazáját hódítók özönöljék el… nem, ezt nem tehette. Akkor sem, ha esélye sem volt a győzelemre.

Megtette, amit tennie kellett, amikor itt volt az ideje. És most itt volt az ideje, hogy Arad Doman hadba szálljon. Veszíteni fognak, de a gyermekeik tisztában lesznek vele, hogy az apáik ellenálltak az utolsó csepp vérükig. Ez az ellenállás majd száz év múlva számít, amikor eljön a lázadás ideje. Ha eljön a lázadás ideje.

Felállt, és indult volna vissza a katonáihoz.

Turan megpróbált a kardja után kapni. Ituralde habozva fordult vissza.

– Megtenné? – kérdezte a seanchan tábornok.

Ituralde biccentett, és kivonta a saját kardját.

– Megtiszteltetés volt – mondta Turan, és lehunyta a szemét.

Ituralde kardja, egy gémjeles penge, egy pillanattal később levágta a férfi fejét. A tábornok saját kardján is ott volt a gém; alig látszott a seanchan által nagy nehezen félig kihúzott, fénylő pengén. Milyen kár, hogy nem tudtak megvívni egymással, bár tulajdonképp az elmúlt hetek hadicselei annak számítottak, még ha más léptékben is.

Ituralde letörölte a kardját, és visszacsúsztatta a hüvelyébe. Végső tiszteletadásként kivonta Turan fegyverét, és a földbe szúrta az elesett tábornok mellett. Aztán visszakapaszkodott a lova nyergébe, és búcsút intett a küldöncfiúnak. Visszalovagolt az árnyékba borult, holttestekkel teli mezőn.

A hollók lakomázni kezdtek.

– Jó néhány szolgálót és palotaőrt próbáltam felbiztatni – szólt Leane halkan. Egészen közel húzódott a cellája rácsaihoz. – De nem egyszerű… – Elmosolyodott, és a rács túloldalán, egy kis zsámolyon gubbasztó Egwene-re nézett. – Manapság nem érzem magam épp hódítónak.

Egwene szárazon, gunyorosan mosolygott vissza rá, és mintha értette volna. Leane ugyanazt a ruhát viselte, amiben elfogták, és amit még azóta nem mostak ki. Minden harmadik reggel levette, és a reggel kapott vödör vízben megpróbálta megtisztítani úgy-ahogy a mosdótálban, miután magát is lemosta egy nedves ronggyal. De szappan nélkül nem tehetett csodát még ő sem. Befonta a haját, hogy legalább kócosnak ne tűnjön, de a töredezett körmeivel semmit sem kezdhetett.

Leane felsóhajtott, és ezekre a reggelekre gondolt, ahogy ott állt a cella sarkában, félig rejtve, és anyaszült meztelenül várta, hogy a ruhája és az alsóneműje megszáradjon. Hiába volt domani, attól még nem szeretett egy szál semmiben parádézni. Egy tisztességes csábításhoz ügyesség és okosság szükségeltetett, a meztelenkedésben pedig nem volt meg egyik sem.

A cellája nem volt olyan rossz, mint amilyen lehetett volna – volt egy kis ágya, kapott enni, inni is bőven, és naponta cserélték az éjjeliedényét. De sosem engedték ki, és mindig két nővér őrizte, akik elvágták az Egyetlen Hatalomtól is. Azokat leszámítva, akik az Utazást illetően próbáltak meg valamit kiszedni belőle, egyetlenegy látogatója volt: Egwene.

Az amyrlin elgondolkozó arckifejezéssel ült a zsámolyon. Mert ő volt az amyrlin. Nem is lehetett rá másképp gondolni. Hogyan tanulhatott meg ennyi mindent ilyen gyorsan ez a gyermek? Ezt a merev, büszke tartást, ezt a higgadt arckifejezést… A hatalom sokkal kevésbé függött attól, mennyire volt erős az ember, mint attól, hogy mennyire mutatta magát erősnek. Igazából sokban hasonlított arra, hogy a férfiakkal miként kellett bánni.

– Hallottál… bármit is? – kérdezte Leane. – Arról, hogy mit terveznek velem?

Egwene megrázta a fejét. Két Sárga nővér csevegett egymással a közeli padon, a mellettük lévő asztalon egy kis lámpa világított. Leane nem válaszolt foglyul ejtői egyetlen kérdésére sem, és a Torony törvényei roppant szigorúan meghatározták, meddig lehet elmenni egy nővér kikérdezésében. Nem tehettek benne kárt, különösen nem az Egyetlen Hatalommal. De itt hagyhatták egyedül megrothadni.

– Köszönöm, hogy lejössz hozzám esténként! – mondta Leane, és átnyúlt a rácsok között, hogy megragadja Egwene kezét. – Azt hiszem, csak neked köszönhetem, hogy nem őrültem még meg!

– Szívesen jövök – válaszolta Egwene, bár a szemén látszott a kimerültség. Nagyon fáradt lehetett. Leane néhány látogatója említette, hogy a lány mennyi verést szenved el „vezeklésként”, amiért engedetlen. Különös, hogy egy tanítandó novíciát meg lehetett verni, de egy kivallatandó foglyot nem. És a fájdalom dacára Egwene szinte minden este eljött, és meglátogatta őt a cellájában.

– Kiszabadítalak, Leane! – ígérte Egwene, és még mindig nem engedte el a kezét. – Elaida zsarnoksága nem tarthat örökké. Biztos vagyok benne, hogy nem tart már sokáig!

Leane bólintott. Elengedte a lány kezét, és felállt. Egwene megkapaszkodott az egyik rácsban, és talpra rántotta magát; kicsit beleremegett a mozdulatba. Búcsúzóul odabiccentett Leanének, aztán habozva összevonta a szemöldökét.

– Mi az? – kérdezte a fogoly.

Egwene elvette a kezét a rácsról, és a tenyerére nézett. Mintha valami csillogó, viasszerű réteg vonta volna be. Leane a homlokát ráncolva meredt a rácsra, és döbbenten vette észre Egwene kézlenyomatát a vason.

– Mi a Fény… – kezdte, és megbökte az egyik rácsot. Úgy hajlott meg az ujja alatt, mint a gyertya tetején az átmelegedett viasz.

Hirtelen megcsúszott a lába alatt a kő, és érezte, hogy süllyed. Felkiáltott. Olvadt viaszcseppek kezdtek záporozni rá a mennyezetről, szétfreccsentek az arcán. Nem voltak melegek, de valahogy folyékonyak voltak mégis. És olyan színük volt, akár a kőnek!

Levegő után kapkodott. Rettegve próbált arrébb gázolni, lépni, de a lába belesüllyedt a hirtelen olvadásnak indult padlóba. Egy kéz ragadta meg: felnézett. Egwene kapta el. A rácsok Leane szeme láttára olvadtak szét közülük; a vas először oldalra csepegett, aztán teljesen elfolyósodott.

– Segítség! – sikoltott oda Egwene a kint őrködő Sárgáknak. – A Fény égessen meg benneteket! Ne csak bámészkodjatok!

Leane próbált megkapaszkodni. Halálra rémülten igyekezett Egwene felé húzni magát a rácsokba kapaszkodva, de csak viaszt markolt. Egy rácsdarab a kezében maradt, átfröccsent az ujjai között, és a padló meghajlott a súlya alatt, kezdte beszippantani.

Aztán hirtelen a Levegő fonatai ragadták meg, és kirántották a kőből. Nagyot fordult vele a szoba, és egyenesen Egwene-be csapódott, hátra is lökte a fiatalabb nőt. A két Sárga – az ősz hajú Musarin és az alacsony kis Gelarna – talpra ugrott, és körbevette őket a saidar ragyogása. Musarin segítségért kiáltott, és elkerekedett szemmel nézte a lassan összeolvadó cellát.

Leane összeszedte magát, és lemászott Egwene-ről. A ruháját és a lábát furcsa viasz borította. Hátrálva elbotorkált a cellától. A folyosón szilárdnak érződött a kő. A Fényre, de örült volna, ha ő is magához ölelheti a Forrást! De tele volt vágottgyökérteával, a pajzsról nem is szólva.

Egwene-t is talpra segítette. A szoba elcsendesedett, a lámpa fénye megrebbent, és mind a cellára meredtek. Az olvadás megállt, a rácsok meghasadtak, a felső felükre rádermedtek az acélcseppek, az alsó felük befelé görbedt. Leane megmentésekor jó néhány a földre lapult. A szoba padlója besüppedt, mint egy tölcsér szája, a kő megnyúlt. És a kőben ott voltak a mély vájatok, ahogy a fogoly próbált volna megkapaszkodni, kikecmeregni valahogyan.

Leane szíve a torkában dobogott. Most jött csak rá, hogy alig pár másodperc telhetett el. Mitévők legyenek? Fussanak el félelmükben? Vajon a folyosó többi része is meg fog olvadni?

Egwene előrelépett, és a lábujjával megkocogtatta az egyik rácsot. Az ellenállt. Leane is előrelépett, és a ruhája felrecsegett. Kődarabok potyogtak belőle, mint a száraz habarcs. Lenyúlt, és végigsöpört az anyagon. Érezte, hogy durva kő borítja, nem viasz.

– Egyre gyakrabban történik ilyesmi – jegyezte meg Egwene nyugodtan, és a két Sárgára nézett. – A Sötét Úr egyre erősebb. Az Utolsó Csata közeleg. Mit tesz ez ügyben az amyrlinetek?

Murasin ránézett: a magas, idős aes sedai igen felindultnak tűnt. Leane követte Egwene példáját, és nyugalmat erőltetett magára, aztán odalépett az amyrlin mellé. A szoknyájából kődarabok záporoztak.

– Igen, igen – mondta Musarin –, most visszamehetsz a szobádba, novícia! És te… – Leanére nézett, aztán a cella maradványaira. – Téged… kénytelenek leszünk átköltöztetni.

– És feltételezem, kerítetek nekem új ruhát is – fonta keresztbe a karját Leane.

Musarin szeme Egwene-re villant.

– Menj! Ez már nem a te dolgod, gyermek! Mi majd gondoskodunk a fogolyról!

Egwene a fogát csikorgatta, de aztán Leanéhez fordult.

– Maradj erős! – mondta, és elsietett a folyosón.

Egwene kimerülten, suhogó szoknyával vonult végig a folyosón a Torony azon része felé, ahol a novíciák lakrésze volt. Mélyen felkavarta a gonosz újabb kőlágyító buborékja. Mi kell még, hogy meggyőzze róla ezeket az ostoba némbereket: nincs idejük kicsinyes viszálykodásra?

Késő volt már, és kevesen jártak a folyosón. Egyikük sem volt novícia. De jó pár éjszaka elvégzendő feladatra rendelt szolgával találkozott, papucsos lábuk tompán dobogott a kőpadlón. A Torony ezen részein elegen laktak ahhoz, hogy lámpások égjenek a falakon. A kurta kanócokon lobbanó láng narancsvörös fényt árasztott. Sok száz fényesre suvikszolt kőlap szórta a libbenő fényt: mintha megannyi szempár figyelte volna a szobájába siető Egwene-t.

Nehezen tudta felfogni, hogy ez a csendes este hogyan válhatott hirtelen azzá a csapdává, ami kis híján megölte Leanét. Ha az ember nem bízhatott már a földben sem, mi maradt? Megrázta a fejét. Túl fáradt volt, túl elkínzott ahhoz, hogy most is megoldásokon törje a fejét. Alig vette észre, mikor váltott a padlócsempe szürkéről sötétbarnára. Csak ment tovább, egyenest a Torony szárnyába, nem volt már másra ereje, mint hogy az ajtókat számolja. Az övé volt a hetedik…

Megtorpant, és döbbenten meredt két Barna nővérre. Maenadrin, egy saldaeai, és Negaine. Halkan suttogtak egymással, és a homlokukat ráncolva néztek rá, amikor elhaladt előttük. Mit kereshettek a novíciák lakrészében?

De várjunk csak… a novíciák lakrészében nem barna volt a padlócsempe. Ennek a résznek sima, szürke lapokkal kellett volna felkövezve lennie. És az ajtók is túl messzire nyíltak egymástól. Ez egyáltalán nem úgy nézett ki, mint a novíciák lakrésze! Olyan fáradt lett volna, hogy tökéletesen rossz irányba indult?

Visszafordult, és újra elhaladt a két Barna nővér előtt. Keresett egy ablakot, és kinézett rajta. A Torony szárnyának hatalmas, fehér négyszöge terült szét körülötte, épp, ahogy annak lennie kellett. Nem tévedt el.

Értetlenül nézett vissza a folyosón. Maenadrin összefonta a karját, és sötét szemével mogorván méregette őt. A magas és vézna Negaine odavonult hozzá.

– Mit keresel itt ilyen késő éjszaka, gyermek? – förmedt rá. – Talán egy nővér küldetett érted? Már rég a szobádban kellene aludnod!

Egwene szótlanul kimutatott az ablakon. Negaine a homlokát ráncolva kinézett. Megdermedt, és halkan levegő után kapkodott. Visszanézett a folyosóra, aztán megint ki az ablakon, mintha nem tudná felfogni, hol van.

Pár percen belül az egész Torony felfordult. Egwene-ről teljesen elfeledkeztek: ott állt egy csapat kivörösödött szemű, álmos novícia között, míg a nővérek feszülten vitatkoztak egymással, hogy most mitévők legyenek. Úgy tűnt, hogy a Torony két része egészen egyszerűen helyet cserélt, és a Barna nővérek álmukban kerültek át a felsőbb szinteken való lakrészből a lenti szárnyba. A novíciák szobái sértetlenül kerültek fel a Barna nővérek szobáinak helyére. Senki sem emlékezett rá, hogy akár rezgés, akár más mozgás megelőzte volna a cserét, és az egész tökéletesnek tűnt. Egy sor padlócsempét épp középen felezett el, de a lapok teljesen egybeolvadtak az új helyükön lévőkkel.

Ez egyre rosszabb, gondolta Egwene, miközben a Barna nővérek úgy döntöttek, hogy – egyelőre – elfogadják a cserét. Nem igazán egyezhettek volna bele abba, hogy nővéreket költöztetnek akkora szobácskákba, amekkora a novíciáknak járt.

A Barnák közössége így félbe lett vágva – az egyik részük lenn volt, az oldalszárnyban, a másik fenn, a régi helyükön –, és beesett közéjük egy csapat novícia. A megosztás pompásan példázta az ajahok közti, kevésbé észrevehető töréseket is. Egwene és a többiek végül kimerülten elmehettek aludni, bár így újabb, végtelennek tűnő lépcsősorokat mászhatott meg, mielőtt ágyba bújt.

Hetedik fejezet

Az arad doman-i terv

– Vihar lesz – szólt Nynaeve, és kinézett az udvarház ablakán.

– Igen – válaszolta Daigian a kandalló melletti székből, bár arra sem vette a fáradságot, hogy kinézzen az ablakon. – Azt hiszem, igazad van, drágám. Esküszöm, mintha már hetek óta borult idő lenne!

– Még csak egy hete – morogta Nynaeve, és az egyik kezébe fogta hosszú, sötét hajfonatát. A másik nőre nézett. – Már több mint tíz napja nem láttam egy darabka eget sem!

Daigian összeráncolta a homlokát. Kövér, gömbölyded Fehér nővér volt. Egy kis követ viselt a homlokán egy láncon, akárcsak Moiraine tette egykor régen, bár Daigian természetesen egy fehér holdkövet választott. Állítólag hagyományosan ez is hozzá tartozott, ha valaki cairhieni nemesasszony volt, akárcsak az a négy színes sáv a nővér ruháján.

– Tíz napja, azt mondod? – kérdezte Daigian. – Biztos vagy benne?

Nynaeve biztos volt benne. Odafigyelt az időjárásra; falusi javasasszonyként ez is a kötelességei közé tartozott. Most már aes sedai volt, de ez nem jelentette, hogy valaha is feladta volna régi énjét. Az időjárás mindig ott volt valahol az elméje mélyén. Érezte a napot, az esőt, a havat a szél suttogásában.

Mostanában viszont ez az érzés már korántsem csak suttogás volt. Inkább mintha távoli kiáltozás lett volna. És egyre közeledett. Vagy az egymásra zuhanó hullámok zaja, még messze, fenn északon, de egyre nehezebb volt kizárnia a tudatából.

– Nos – sóhajtott Daigian – egészen biztos vagyok benne, hogy nem ez az első eset a történelem folyamán, hogy tíz napig borult volt az ég!

Nynaeve megrázta a fejét, és rántott egyet a hajfonatán.

– Nem természetes – mondta. – És ennek a borultságnak semmi köze ahhoz a viharhoz, amiről az előbb beszéltem. Még mindig messze van, de közeleg. És rettenetes lesz. Rosszabb, mint bármi, amit eddig láttam. Sokkal rosszabb.

– Akkor hát – mondta Daigian, és mintha kicsit kényelmetlenül érezte volna magát –, majd elbánunk vele, ha ideért. Nem akarsz leülni, hogy folytathassuk?

Nynaeve lenézett a kövérkés aes sedaira. Daigian elképesztően gyenge volt az Egyetlen Hatalomban. Alighanem a Fehér volt a leggyengébb aes sedai, akivel valaha találkozott. Hagyományos, bár kimondatlan szabályok szerint ez azt jelentette volna, hogy Nynaeve irányítja a beszélgetést.

De sajnos az ő helyzete még mindig megkérdőjelezhető volt. Egwene rendeletben teljes jogú nővérré tette, akárcsak Elayne-t; nem kellett azonban kiállniuk a próbát, és nem esküdtek fel az Esküpálcára sem. A legtöbben – még azok is, akik elfogadták, hogy Egwene az igazi Amyrlin-trón – úgy voltak vele, hogy emiatt a két hiányosság miatt Nynaeve valamivel kevesebb a többi aes sedainál. Már nem beavatott, de azért mégsem egyenlő egy nővérrel.

A Cadsuane-nel érkezett nővérek különösen rosszak voltak ebből a szempontból, mert nem álltak sem a Fehér Torony, sem a lázadók pártjára. És a Randnek hűséget esküdött nővérek még rosszabbak: a többségük még mindig a Fehér Toronyhoz volt hű, és nem értette, miért lenne gond, hogy egyszerre támogatja Randet és Elaidát. Nynaeve még el-elmerengett rajta, mi üthetett Randbe, hogy hagyta, hogy nővérek esküdjenek neki hűséget. Többször is hosszan elmagyarázta neki, ez mekkora hiba volt – meglehetősen racionálisan –, de manapság éppolyan volt Randdel beszélni, mintha egy kősziklának magyarázott volna. Csak kevésbé hatékony, és sokkal, sokkal bosszantóbb.

Daigian még mindig arra várt, hogy leüljön. Neki nem volt kedve kipróbálni, melyikük a makacsabb, úgyhogy leült. Daigian még mindig szenvedett, hogy elveszítette az őrzőjét – Ebent, egy asha'mant – a Kitaszított elleni harcban. Nynaeve az egész küzdelemből mit sem látott, teljesen felemésztette, hogy végtelen mennyiségű saidart biztosítson Randnek.

Még mindig fel tudta idézni a tiszta örömöt – a lenyűgöző eufóriát, azt a nyers életérzést –, amit érzett, ahogy az a rengeteg hatalom átzúdult rajta. Megrettentette. Örült, hogy a hatalom eléréséhez használt ter'angreal megsemmisült.

De a férfi ter'angreal sértetlen maradt: ez volt a kulcsa egy hatalmas sa'angrealnak. Nynaeve úgy tudta, Randnek még mindig nem sikerült meggyőznie róla Cadsuane-t, hogy adja vissza neki. És jobb is volt ez így. Egyetlen embernek, még magának az Újjászületett Sárkánynak sem lett volna szabad ennyi Egyetlen Hatalmat fókuszálnia. Olyasmire csábíthatta…

Mondta már Randnek, hogy felejtse el azt a kulcsot. Mintha egy kőfalhoz beszélt volna. Egy nagy, vörös hajú, vaspofájú, idióta kőfalhoz. Nynaeve magában morgott egyet. Erre Daigian felvonta a szemöldökét. A nő egész jól uralkodott a fájdalmán, bár Nynaeve – itt, Arad Domanban egymás mellett volt a szobájuk – hallotta, ahogy minden este álomba zokogja magát. Nehéz volt elveszíteni egy őrzőt.

Lan…

Nem, nem, jobb, ha nem is gondol rá! Lannal minden rendben lesz. Csak a több ezer mérföldes út legvégén lesz veszélyben. Ott akarja csak rávetnie magát az Árnyékra, mint egy magányos nyílvessző egy kőfalra…

Nem! – gondolta magában. Nem lesz egyedül! Gondoskodtam róla…

– Rendben – mondta, és rákényszerítette magát az összpontosításra. – Folytassuk!

Nem alázkodott meg Daigian előtt. Szívességet tett ennek a nőnek, elterelte a figyelmét a gyászáról. Corele legalábbis így magyarázta. Nyilvánvalóan nem Nynaeve érdekében találkoztak. Neki nem volt mit bizonyítania. Aes sedai volt, bármit gondoltak is a többiek.

Ez az egész csak álca volt, hogy segítsen Daigianon. Ennyi. Semmi több.

– Ez itt a nyolcvanegyedik fonat – mondta a Fehér. Körbeölelte a saidar fénye, és fókuszált. Nagyon összetett fonatot szőtt Tűzből, Levegőből és Szellemből. Összetettet, de haszontalant. A fonat három lángoló tűzgyűrűt hozott létre a levegőben. Szokatlan fénnyel világítottak, de mi volt ennek az értelme? Nynaeve már tudta, hogyan teremthet tűzlabdát vagy fénygömböt, minek vesztegesse hát arra az idejét, hogy olyan fonatokat ismételgessen, amiket már tud, csak sokkal összetettebben? És miért kellett mind a három gyűrűnek kicsit más árnyalatban világítania?

Unottan intett egyet, és tökéletesen megismételte a fonatot.

– Komolyan – mondta –, ez a leghasználhatatlanabb az összes közül? Mi értelme van ezeknek?

Daigian lebiggyesztette a száját. Nem szólt egy szót sem, de Nynaeve tudta, hogy arra gondol, ennek sokkal nehezebben kellene mennie, mint ahogy megy. Végül aztán megszólalt a Fehér.

– Nem árulhatok el sok mindent a próbáról. Csak annyit mondhatok, hogy tökéletesen meg kell ismételned a fonatokat, és mindezt folyamatos és szélsőséges figyelemelterelés közben. Amikor eljön az ideje, majd megérted!

– Azt kétlem – jegyezte meg Nynaeve szárazon, és beszéd közben háromszor is lemásolta a fonatot. – Mert, amint azt már legalább egy tucatszor elmondtam, ha jól számolom, én nem teszem le a próbát. Már így is aes sedai vagyok.

– Persze, hogy az vagy, szívem!

Nynaeve a fogát csikorgatta. Ez az egész rossz ötlet volt. Amikor megkereste Corele-t – aki ráadásul a saját ajahjába tartozott! – a nővér nem volt hajlandó egyenlőként kezelni őt. Kellemesen viselkedett, Corele általában kellemes asszony volt, de egyértelmű volt az üzenet. Még megértőnek is tűnt. Megértőnek! Mintha csak neki szüksége lett volna a sajnálatára! Ő vetette fel, hogy ha Nynaeve tudná azt a száz fonatot, amit minden beavatott megtanult az aes sedaiok próbájára, nagyban javítana a hitelességén.

A gond az volt vele, hogy Nynaeve így már megint olyan helyzetbe került, hogy épp csak névleg nem volt tanítvány. Azt belátta, miért lehet hasznos megtanulnia a száz fonatot – túl kevés ideig tanulmányozta őket, holott gyakorlatilag minden nővér tudta az összest. De azzal, hogy elfogadta a tanítást, nem akarta azt a látszatot kelteni, hogy tanítványnak is tekinti magát!

A hajfonata után nyúlt, de félbehagyta a mozdulatot. A látványos érzelemkitörések voltak a másik oka annak, hogy a többi aes sedai így kezelte. Bárcsak neki is kortalan arca lenne! Bah!

Daigian következő fonata halk pukkanást keltett a levegőben, és ezúttal is szükségtelenül bonyolultnak tűnt. Nynaeve szinte gondolkozás nélkül megismételte, és egyúttal meg is jegyezte.

A Fehér egy pillanatig nézte a fonatot, és a távolba révedt a tekintete.

– Mi az? – kérdezte Nynaeve idegesen.

– Hmm? Ó, semmi. Csak… amikor a legutóbb használtam ezt a fonatot, megijesztettem vele… semmi, nem érdekes.

Eben. Az őrzője fiatal volt, talán tizenöt-tizenhat éves, és Daigian nagyon szerette. Eben és Daigian úgy játszadoztak együtt, mint egy kölyök és a nővére, nem úgy, mint egy aes sedai és az őrzője.

Egy tizenhat éves kölyök, gondolta Nynaeve. Halott. Muszáj volt Randnek ilyen fiatalon besoroznia őket?

Daigian arca megmerevedett, de sokkal jobban uralta az érzelmeit, mint amire ő képes lett volna.

A Fény adja, hogy sose kerüljek ilyen helyzetbe! – gondolta. Vagy legalábbis még sok-sok évig ne! Lan még nem volt az őrzője, de a lehető leghamarabb át akarta venni a kötést. Végtére is már a férje volt! Nynaeve-et rettentően bőszítette, hogy még mindig Myrelle-nél volt a kötés.

– Talán segíthetek, Daigian – hajolt előre, és rátette a kezét a másik nő térdére. – Ha megpróbálnálak meggyógyítani, talán…

– Nem – vetette oda a Fehér kurtán.

– De…

– Nem hiszem, hogy tudnál segíteni.

– Mindent meg lehet Gyógyítani – makacskodott Nynaeve. – Még ha most nem is tudjuk, hogyan. Mindent, csak a halált nem.

– És mit tennél, szívem? – kérdezte Daigian.

Nynaeve azon gondolkozott, vajon szándékosan nem szólítja a nevén, vagy ez csak a kapcsolatuk tudatalatti következménye. Nem használhatta rá, hogy „gyermek”, ahogy egy valódi beavatottal tette volna, de ha a nevén szólítja, azzal elismeri, hogy egyenlőek.

– Tehetnék valamit – mondta Nynaeve. – Ez a fájdalom, ami kínoz, csak a kötés hatása lehet, úgyhogy nyilván az Egyetlen Hatalomhoz van köze. De ha a Hatalom okozza a kínjaidat, a Hatalom ugyanúgy véget is vethet nekik!

– És miért lenne az jó nekem? – kérdezte Daigian, visszanyerve az önuralmát.

– Mert… mert szenvedsz. Mert fáj.

– Fájnia is kell – mondta Daigian. – Eben halott. Te el akarnád felejteni a fájdalmadat, ha elveszítenéd a komor óriásodat? Kivágatnád magadból az érzéseidet, mintha csak fertőzött húsdarabok lennének egy amúgy ízletes sültben?

Nynaeve kinyitotta a száját, de nem szólalt meg. Megtenné? De ez az egész nem volt olyan egyszerű: ő őszintén szerette Lant, nem csak a kötés miatt! A férje volt, szerette! Daigian anyáskodott az őrzője fölött, de inkább úgy, mint egy nagynéni tenné a kedvenc unokaöccsével. Teljesen más volt a helyzet!

De vajon ő azt akarná, hogy vegyék el a fájdalmát? Becsukta a száját, mert megértette a Daigian szavaiban rejlő igazságot.

– Értem. Bocsáss meg!

– Semmi gond, szívem – folytatta Daigian. – Számomra néha roppant logikusnak tűnik a dolog, de tartok tőle, hogy mások nem fogadnák el. Sőt, megeshet, hogy lennének, akik szerint a dolog logikája függ a pillanattól és az egyéntől is. Megmutathatom a következő fonatot?

– Kérlek! – bólintott Nynaeve a homlokát ráncolva. Ő maga olyan erős volt az Egyetlen Hatalomban, a legerősebb élő nők egyike, hogy a legtöbbször nem is gondolt a képességeire. Épp, ahogy egy nagyon magas ember sem törődött vele, mások mekkorák: mindenki kisebb volt nála, és innentől kezdve már aligha számítottak a különbségek.

De milyen élete lehetett ennek a nőnek, aki több időt töltött el beavatottként, mint emberemlékezet óta bárki? Aki épphogy csak megkapta a vállkendőt… sokak szerint csupán egy hajszálon múlott, hogy sikerült neki. Daigiannak minden más aes sedai előtt meg kellett hunyászkodnia. Ha összetalálkozott egy másik nővérrel, mindig ő számított az alacsonyabb rangúnak. Ha több mint két nővérrel találkozott, akkor Daigian szolgálta fel a teát. A nagyobb hatalmú nővérek előtt komolyan meg kellett alázkodnia. Na jó, talán azt mégsem, elvégre aes sedai volt, de azért…

– Valami nem jó ebben a rendszerben, Daigian – mondta Nynaeve oda sem figyelve.

– A próbában? Szerintem elég logikusnak tűnik, hogy legyen valamiféle próba, és kiderüljön, méltó-e a jelölt a rangra, és az, hogy nagy nyomás alatt bonyolult fonatokat kelljen létrehozni, szerintem elég célszerű megoldás.

– Nem erre gondoltam – mondta Nynaeve. – Arra a rendszerre gondoltam, ami meghatározza, hogyan viselkedünk. Egymással.

Daigian elvörösödött. Nagyon illetlen volt bármilyen körülmények között is a másik erejére célozni. De Nynaeve sosem volt valami jó abban, hogy mások elvárásainak megfelelően cselekedjen. Különösen nem, ha ostobaságot vártak el tőle.

– Itt ülsz – folytatta –, és tudsz annyit, mint bármelyik aes sedai. Lefogadom, hogy a többségüknél jóval többet is, de mégis, abban a pillanatban, hogy egy beavatottról leszedik a kantárt, és a vállára terítik a kendőt, azt kell tenned, amit mond.

Daigian még jobban elvörösödött.

– Haladnunk kellene.

De ez akkor sem volt így rendben. Nynaeve mégsem feszegette tovább a témát. Egyszer már beleesett ugyanebbe a csapdába, amikor megtanította a Vérség tagjainak, hogyan álljanak ki magukért az aes sedaiokkal szemben. Nem tartott sokáig, hogy vele szemben is kiálljanak magukért, márpedig ezt a legkevésbé sem szerette volna. Nem volt benne biztos, hogy valóban azt akarja, az aes sedaiok közt is kitörjön valami hasonló lázadás.

Megpróbálta visszaterelni a figyelmét a tananyagra, de a közelgő vihar érzése mindig az ablak felé húzta a tekintetét. Emeleti szobában voltak, és jól rálátott a kinti táborra. Teljesen véletlen volt, hogy észrevette Cadsuane-t: azt az ártatlannak tűnő ter'angrealokkal kirakott, vasszürke kontyot messziről fel lehetett ismerni. A Zöld nővér épp az udvaron vágott át Corele-lel az oldalán. Sietősen lépdeltek.

Mit csinálhat? – merengett magában Nynaeve. Cadsuane tempója gyanakvóvá tette. Mi történhetett? Valami Randdel? Ha megint baja esett annak a fafejűnek…

– Bocsáss meg, Daigian! – mondta, és felállt. – Csak most jutott az eszembe, hogy valamit meg kell csinálnom!

A másik nő összerezzent.

– Ó! Jól van, akkor semmi gond, Nynaeve. Gondolom, majd valamikor máskor folytathatjuk.

De ő már ki is ért az ajtón, és a lépcső aljánál volt, mire felfogta, hogy Daigian a nevén szólította. Elmosolyodott, és kisietett a gyepre.

Aielek voltak a táborban. Ez önmagában még nem lett volna szokatlan, hiszen Rand mellett gyakran ott álltak a testőrként szolgáló Hajadonok. De ezek az aielek férfiak voltak, poros, barna cadin'sorokban, az oldalukon lándzsával. Jó néhányuk homlokán ott vöröslött a Rand jelét viselő fejpánt is.

Ezért sietett annyira Cadsuane! Ha megérkeztek az aiel törzsfők, akkor Rand nyilván találkozni akar velük. Nynaeve átvágott a gyepen – bár fű már nem nagyon nőtt arra –, és sértetten dohogott magában. Rand nem küldetett érte. Talán nem is azért, mert nem akarta, hogy ott legyen, hanem mert egyszerűen túl gyapjúagyú volt ahhoz, hogy eszébe jusson. Újjászületett Sárkány ide, Újjászületett Sárkány oda, a fickónak ritkán jutott eszébe, hogy megossza a terveit másokkal. Az ember azt hitte volna, hogy ennyi idő után rájött már, milyen fontos tanácsot kérni egy nála valamivel tapasztaltabbtól. Hányszor sikerült eddig elérnie, hogy elrabolják, megsebesítsék, vagy bebörtönözzék, amiért olyan forrófejű?

Lehet, hogy a táborban mindenki más hajlongott előtte és a talpát nyalta, de Nynaeve tudta, hogy valójában csak egy egyszerű emondmezei birkapásztor. Még mindig ugyanúgy bajba keveredett, mint amikor Matrimmel bolondoztak kölyökkorukban. De most nem a falusi lányokat hozta zavarba, hanem egész népeket taszíthatott fejetlenségbe.

A gyep északi szélén, pontosan az udvarházzal szemben, a földhányás elejéhez közel, már neki is láttak tábort verni az újonnan érkezett aielek. Barna sátraikat is felállították. Egészen máshogy rendezték el a tábort, mint a saldaeaiak: egyenes sorok helyett kis csoportokba gyűltek, ki-ki a harcostársasága szerint. Bashere néhány embere odaköszönt az elsiető aieleknek, de senki sem állt meg segíteni. Az aielek igen tüskések tudtak lenni, és bár Nynaeve úgy látta, a saldaeaiak jóval kevésbé érthetetlenek, mint a többiek, mégiscsak határvidékiek voltak. Hosszú ideig a dolgok természetes rendje volt számukra, hogy időnként határvillongásba keveredjenek az aielekkel, és az aiel háború óta sem telt el olyan sok idő. Pillanatnyilag mind egy oldalon harcoltak, de ez nem jelentette azt, hogy a saldaeaiak ne lettek volna sokkal óvatosabbak most, hogy jelentős aiel erők érkeztek.

Aztán Rand és az általa ismert aielek nyomát kereste. Nem hitte volna, hogy Aviendha is a csapattal lesz; biztos ott van még Caemlynben Elayne-nel, segít a lánynak megszerezni Andor trónját. Nynaeve-nek még most is bűntudata volt, hogy magára hagyta őket, de valakinek segítenie kellett Randnek megtisztítania a saidint. Igazán nem hagyhatta, hogy egyedül vágjon neki egy ekkora feladatnak. Most hol is lehetett?

Átlépett a saldaeai tábort és az új aiel tábort elválasztó határvonalon. A lándzsás katonák tisztelettudóan meghajoltak előtte. Zöldbe és barnába öltözött aielek siklottak át a füvön, minden mozdulatuk simán folyt, akár a víz.

Kékbe és zöldbe öltözött nők cipelték fel a vizet az udvarház melletti patakról. Széles tűlevelű fenyők rázkódtak meg a szélben. A tábor úgy zsibongott, mint a falu Bel Tine ünnepén. Merre mehetett Cadsuane?

Északkeletre fókuszálást érzett. Elmosolyodott, és határozott léptekkel megindult arra. Sárga szoknyája susogott minden léptére. A fókuszálás csak egy aes sedait vagy egy tudós asszonyt jelenthetett. Hamarosan valóban észre is vett egy nagyobb aiel sátrat a gyep sarkán. Egyenesen megindult felé, és a pillantása – vagy esetleg a híre – láttán a saldaeai katonák azonnal ki is tértek az útjából. A bejáratot őrző Hajadonok sem próbálták megállítani.

Rand odabenn állt feketében és vörösben, és a zömök kis faasztalra halmozott térképeket lapozta épp át. A bal karját a háta mögé dugta. Bashere volt ott mellette, és bólogatva nézegette a maga elé tartott kis térképet.

Rand felpillantott, amint Nynaeve belépett. Mikor kezdett el úgy kinézni, mint egy őrző, mióta méri fel az embereket egyetlen kurta pillantással? A szeme mintha minden fenyegetést azonnal észrevett volna, a teste feszes, mintha csak minden pillanatban támadásra várna? Nem lett volna szabad hagynom, hogy az a némber elvigye a Folyóközből, gondolta Nynaeve. Lám, mit tett vele!

Szinte azonnal össze is ráncolta a homlokát a saját ostobaságán. Ha Rand a Folyóközben maradt volna, megőrül, és talán mindannyiukat elpusztítja – feltéve persze, hogy a trallokok, az enyészek és maguk a Kitaszítottak nem végeznek előbb ezzel a feladattal. Ha Moiraine nem jött volna el Randért, a fiú már rég halott lenne. És vele együtt sírba szállt volna a világ fénye és reménye. Csak Nynaeve-nek még mindig nehéz volt hátrahagynia a régi előítéleteit.

– Ó, Nynaeve! – mondta Rand, és kissé elernyedt, aztán visszafordult a térképeihez. Intett Bashere-nak, hogy nézze meg az egyiket, aztán megint Nynaeve-re pillantott. – Épp küldetni akartam érted. Rhuarc és Bael megérkeztek.

A lány felvonta az egyik szemöldökét, és összefonta a karját.

– Tényleg? – kérdezte szárazon. – Már épp azt hittem, hogy azért van ez a sok aiel a táborban, mert megtámadtak minket a shaidók!

Rand arca megkeményedett a hanghordozása hallatán, és a tekintete… veszedelmessé vált. De aztán meglágyult, és megrázta a fejét, mintha csak ki akarna józanodni. Mintha a régi Rand – az ártatlan, birkapásztor Rand – egy része visszatért volna.

– Persze, persze, hogy észrevetted – mondta. – Örülök, hogy itt vagy. Neki is látunk, amint a törzsfőnökök visszaértek. Ragaszkodtak hozzá, hogy az embereik tábort verjenek, mielőtt nekikezdenénk!

Intett neki, hogy üljön le. A padlón párnák hevertek, de szék nem volt sehol sem. Az aielek megvetették a székeket, és Rand azt akarta, hogy kényelmesen érezzék magukat. Nynaeve a férfit méregette, és meglepődve érezte, ő maga is milyen ideges lett. Csak egy gyapjúagyú falusi kölyök volt, akármilyen befolyásos lett is. Semmi több.

De nem tudta lerázni azt a tekintetet, azt a hirtelen fellobbant haragot. Állítólag a megkoronázásuk után sokan rossz irányba változtak. Nynaeve nem akarta hagyni, hogy Rand al'Thor is ezek közé az emberek közé tartozzon, de mit tehetett volna, ha a férfi hirtelen úgy dönt, börtönbe veti őt? De ilyet sosem tenne, ugye? Rand sosem…

Semirhage azt állította, hogy őrült, futott át az agyán. Azt mondta, hogy… egy előző élete hangjait hallja. Vajon ez történik, ahányszor csak félrebillenti a fejét, mintha olyasvalamire figyelne, amit rajta kívül más nem hallhat?

Megborzongott. Persze Min is itt volt a sátorban, az egyik sarokban ücsörgött és olvasott. A Világtörés után. A lány túlságosan elmélyülten méregette azt a lapot: nyilván hallotta Nynaeve és Rand szóváltását. Vajon mit gondol a férfiban végbement változásokról? Közelebb állt hozzá, mint bárki más – elég közel ahhoz, hogy ha még mind Emondmezőn lettek volna, Nynaeve úgy megmosta volna a fejüket, hogy beleszédülnek mind a ketten. És bár már rég nem voltak Emondmezőn, és ő sem volt már javasasszony, gondoskodott róla, hogy Rand tisztában legyen a nemtetszésével. A férfi válasza egyszerű volt.

– Ha feleségül veszem, a halálom még több fájdalmat okoz majd neki.

Persze ez is csak újabb ostobaság volt. Ha valaki veszélybe készült, annál több oka volt megházasodni. Ez nyilvánvaló! Nynaeve leült a padlóra, elrendezte maga körül a szoknyáját, és nagyon határozottan próbált nem gondolni Lanra. Akkora távot kellett megtennie, és…

És neki el kell intéznie, hogy megszerezze a kötést, még mielőtt a férfi a Fertőhöz érne. Már csak azért is.

Hirtelen kihúzta magát ültében. Cadsuane! A nő nem volt itt: az őrökön kívül csak Rand, ő, Min és Bashere tartózkodtak a sátorban. Vajon valahol épp valami olyasmit terveit, amit ő…

Cadsuane belépett. A szürke hajú aes sedai egyszerű, barna ruhát viselt. A megjelenésére épített, nem a ruháira, azzal hívta fel magára a figyelmet; és persze a hajában ott csillogtak az arany ékszerek. Corele követte.

Cadsuane védelmet szőtt hallgatózás ellen, és Rand nem tiltakozott. Jobban ki kellett volna állnia saját magáért – ez a némber gyakorlatilag megszelídítette, és elképesztő volt, hogy a férfi mi mindent meg nem engedett neki. Például azt is, hogy kivallassa Semirhage-ot. A Kitaszítottak túlságosan is erősek és veszedelmesek voltak ahhoz, hogy az ember könnyelműen bánjon velük. Semirhage-ot meg kellett volna ölni abban a pillanatban, ahogy elfogták… bár Nynaeve ez irányú meglátásai abból következtek, hogy tudta, milyen volt Moghedient fogságban tartani.

Corele rámosolygott; általában mindenkihez volt egy mosolya. Cadsuane szokás szerint mintha észre sem vette volna, hogy ott van. Nem is volt ezzel semmi baj. Neki nem volt szüksége a tetszésére. Cadsuane azt hitte, csak azért, mert idősebb az összes többi aes sedainál, mindenkit ugráltathat. Nynaeve viszont tudta, hogy a kornak semmi köze nincs a bölcsességhez. Cenn Buine például öreg volt, mint az eső maga, de annyi esze sem volt, mint egy kőhalomnak.

Az elkövetkezendő pár percben beszivárgott a sátorba még néhány aes sedai és vezér; talán Rand valóban küldetett az emberekért, és idehívta volna őt is. A jövevények közt ott volt Merise is az őrzőivel, akik közül az egyik az asha'man Jahar Narishma volt, fonatai végén a halkan csilingelő csengettyűkkel. Damer Flinn, Elza Penfell, és Bashere néhány tisztje is megérkezett. Rand felnézett, amikor beléptek: figyelmes volt, feszült, óvatos, de hamar visszafordult a térképeihez. Kezdett eluralkodni rajta a paranoia? Némelyik őrült mindenkire gyanakodni kezdett.

Végül aztán Rhuarc és Bael is megjelentek jó néhány aiel kíséretében. Úgy vonultak be a sátorajtón, mint megannyi vadászó macska. Meglepő mód egy csapat tudós asszony is velük tartott; Nynaeve érezte őket, amint közelebb értek. Az aieleknél gyakran úgy döntöttek, egy-egy esemény vagy csak a törzsfőnökökre, vagy csak a tudós asszonyokra tartozik, nagyjából úgy, ahogy a Folyóközben is tudni lehetett, mi a falutanács, és mi a nőkör dolga. Vajon Rand kérte őket, hogy mind jöjjenek, vagy megvolt rá a maguk oka, hogy együtt érkeztek?

De tévedett Aviendha holléte kapcsán; megdöbbenve látta a magas, vörös hajú lányt a tudós asszonyok csoportjának a vége felé. Eljött Caemlynből? És miért cipeli azt a foszlott szélű, elnyűtt rongyot?

Ám nem nyílt rá alkalma, hogy kifaggassa; Rand biccentett Rhuarcnak és a többieknek, és intett nekik, hogy üljenek le. Mind le is telepedtek. Rand maga állva maradt a térképasztal mellett. A háta mögé tette a kezét, a jobbjával a bal csonkjára fogott, és elgondolkozva nézett maga elé. Nem pazarolta az idejét bevezetőkre.

– Mondjátok el, mit intéztetek Arad Domanban! – szólította meg Rhuarcot. – A felderítőim azt állítják, a vidék egyáltalán nem békés.

Rhuarc elfogadott egy csésze teát Aviendhától – ezek szerint a lány még mindig tanítványnak minősült – és Randhez fordult. A törzsfőnök nem ivott bele a csészébe.

– Nagyon kevés időnk volt, Rand al'Thor!

– Nem érdekelnek a kifogások, Rhuarc – mondta Rand. – Csak az eredmények!

Erre több másik aiel is dühösen elvörösödött, és az ajtóban őrködő Hajadonok kézjelei követhetetlenül kezdtek pörögni.

Rhuarc maga egyáltalán nem tűnt mérgesnek, bár Nynaeve úgy vélte, mintha jobban szorítaná azt a csészét.

– Megosztottam veled a vizem, Rand al'Thor – mondta. – Nem hinném, hogy azért hozattál ide, hogy sértegess!

– Nem is sértegetlek, Rhuarc – mondta Rand. – Ez az igazság. Nincs vesztegetni való időnk!

– Nincs időnk, Rand al'Thor? – kérdezte Bael. A goshien aielek törzsfőnöke nagyon magas volt, és még ültében is szinte a többiek fölé tornyosodott. – Sokunkat hónapokon át Andorban hagytál tétlenkedni, ahol semmi más dolgunk nem akadt, mint hogy a lándzsánkat fényesítgessük, és megijesszünk pár vízföldit! Most meg ideküldesz ebbe az országa pár lehetetlen paranccsal, utánunk jössz néhány hét múlva, és eredményeket követelsz?

– Azért voltatok Andorban, hogy Elayne-nek segítsetek – mondta Rand.

– Nem kérte a segítségünket, és nem is volt rá szüksége – horkant fel Bael. – És jól is tette, hogy visszautasította a segítségünket. Inkább végigfutnám az egész Pusztát egyetlen kulacs vízzel, mint hogy valaki más kezéből kapjam meg a törzsem vezetését!

Rand arckifejezése ismét elsötétült, a szeme vadul fénylett, és Nynaeve-nek újra az északon gyülekező vihar jutott az eszébe.

– Ez az ország darabokra szakadt, Rand al'Thor – mondta Rhuarc lényegesen nyugodtabban, mint Bael. – Nem azért mondom ezt, hogy kifogásokat keressek: ez az igazság, és ha valaki óvatosan fog neki egy nehéz feladatnak, az nem a gyávaság jele!

– Itt békének kell lennie – mordult fel Rand. – Ha ti nem vagytok képesek…

– Fiam – mondta Cadsuane –, talán egy kicsit megállhatnál gondolkozni is. Hányszor vallottak már kudarcot előtted az aielek? És te hányszor vallottál kudarcot előttük, hányszor bántottad vagy sértetted meg őket?

Rand becsukta a száját, és Nynaeve a fogát csikorgatta, hogy nem ő maga utasította rendre. Felnézett Cadsuane-re. Az aes sedai egy széken ült – Nynaeve nem emlékezett rá, hogy valaha is leült volna a földre. A széket egyértelműen az udvarházból hozták. Tenyérszerűen szétnyíló öblét halvány elgilrimagyarból készítették, és vaskos párnák vöröslöttek benne. Aviendha egy csésze teát adott Cadsuanenek is, aki óvatosan belekortyolt.

Rand látható erőfeszítéssel uralkodott magán.

– Bocsánatot kérek, Rhuarc, Bael! Meglehetősen… kimerítő pár hónap áll mögöttem.

– Nem tartozol tohhal – mondta Rhuarc –, de kérlek, ülj le! Osszuk meg egymással az árnyékot, és beszéljünk civilizáltan!

Rand nagyot sóhajtott, aztán biccentett egyet, és leült a másik kettő elé. A jelen levő tudós asszonyok – Amys, Melaine, Bair – láthatóan nem akartak belefolyni a vitába. Megfigyelők voltak, úgy, ahogy Nynaeve hirtelen ráébredt, ő maga is.

– Békét kell teremtenünk Arad Domanban, barátaim – mondta Rand, és kiterített középre egy térképet a szőnyegen.

Bael megrázta a fejét.

– Dobraine Taborwin jó munkát végzett Bandar Ebanban – mondta –, de Rhuarc nem túlzott, amikor azt állította, ez az ország darabokra esett. Mintha a tengeri nép egy porcelántálját hegycsúcsról ejtenénk le. Azt mondtad, derítsük ki, ki irányítja az országot, és hogy miképp állíthatjuk vissza a rendet. Nos, amennyire meg tudtuk állapítani, senki sem irányít itt semmit. Minden városnak magát kell megvédenie.

– És a Kereskedőtanács? – kérdezte Bashere, aki végre leült közéjük, és a bajszát dörzsölgetve nézte a térképet. – A felderítőim szerint nekik még mindig van egy kis hatalmuk.

– A városokban ők uralkodnak, ez igaz – mondta Rhuarc. – De gyenge a befolyásuk. Csak egyetlenegy tagjuk tartózkodik a fővárosban, és alig van hatalma. Véget vetettünk az utcai harcoknak, de elég nagy erőfeszítésünkbe tellett. – Megrázta a fejét. – Ez lesz abból, ha valaki több földet akar, mint ahányon erődje vagy törzse van. A királyuk nélkül ezek a domaniak nem tudják, ki vezesse őket.

– És ő hol van? – kérdezte Rand.

– Azt senki sem sejti, Rand al'Thor. Eltűnt. Néhányan azt mondják, pár hónapja, mások szerint már pár éve.

– Lehet, hogy Graendal markában van – suttogta Rand, és elszántan méregette a térképet. – Már ha itt lapul. Igen, szerintem igen. De hol? Nem lehet a királyi palotában, az nem az ő módszere. Lesz egy saját kis zuga, ahol felvonultathatja a trófeáit. Egy olyan hely, ami maga is trófea, de mégsem jut elsőre az ember eszébe. Igen, tudom már! Igazad lehet! Régen is mindig így csinálta…

Micsoda meghittség! Nynaeve megborzongott. Aviendha letérdelt mellé, és egy csésze teát nyújtott felé. Nynaeve a szemébe nézett, és egy kérdést suttogott volna, de a lány kurtán megrázta a fejét. Később, sugallta az arckifejezése. Majd felemelkedett, és visszahúzódott a sátor hátuljába, ahol fintorogva elővette az elrongyolódott vásznat, és egyesével elkezdte kihúzni belőle a szálakat. Ennek meg mi lehetett az értelme?

– Cadsuane! – Rand abbahagyta a sugdolódzást, és felnézett. – Mit tudsz a Kereskedőtanácsról?

– Főleg nőkből áll – felelte az aes sedai –; azon belül is ravasz és bátor nőkből. De mindemellett igen önzők is. Az ő kötelességük a király megválasztása, és Alsalan eltűntével nekik kellett volna találniuk valakit a helyére. Sokan úgy vélik, megfelelő helyzet számukra a királytalanság, és ezért sem jutottak még megegyezésre. Feltételezem, hogy szétváltak a káosz miatt, hogy a saját városaikban szilárdítsák meg az uralmukat, harcoljanak a pozíciókért és a szövetségesekért, miközben mindannyian a saját királyjelöltjüket ajánlgatják a többieknek.

– És ez a domani sereg, akik a seanchanok ellen küzdenek? – kérdezte Rand. – Ezt is ők irányítják?

– Erről semmit sem tudok.

– A Rodel Ituralde nevű férfiról beszélsz – mondta Rhuarc.

– Igen – válaszolta Rand.

– Jól harcolt húsz éve – morogta az aiel törzsfő, és megdörgölte szögletes állkapcsát. – Azok közé tartozik, akiket ti nagy kapitányoknak hívtok. Szívesen eljárnám vele a lándzsák táncát!

– Nem fogod! – vágta rá Rand élesen. – Amíg életben vagyok, semmiképp sem! Megmentjük ezt a földet!

– És úgy véled, harc nélkül is sikerülhet? – kérdezte Bael. – Ez a Rodel Ituralde a hírek szerint úgy harcolt a seanchanok ellen, mint egy homokvihar, és még annál is jobban sikerült kivívnia a haragjukat, mint neked magadnak, Rand al'Thor! Nem fog csak úgy aludni, miközben meghódítjuk a hazáját!

– Megismétlem – mondta a Sárkány –, hogy nem hódítani vagyunk itt.

Rhuarc nagyot sóhajtott.

– Akkor miért minket küldesz, Rand al'Thor? Miért nem az aes sedaiaidat használod? Ők megértik a vízföldieket. Ez az ország olyan, mintha csak gyermekek laknának benne, és nem tudunk elég felnőttet adni melléjük, hogy engedelmességet tanítsunk. Különösen, ha azt sem hagyod, hogy elfenekeljük őket.

– Harcolhattok – mondta Rand –, de csak ha kell. Rhuarc, ez már meghaladja az aes sedaiok képességeit. Ti viszont meg tudjátok csinálni. Az emberek félnek az aielektől: azt fogják tenni, amit csak mondotok nekik. Ha le tudjuk állítani a domani háborút a seanchanok ellen, akkor talán ez a Kilenc Hold Leánya is belátja, hogy komolyan törekszem a békére. Akkor talán hajlandó lesz találkozni velem.

– Miért nem teszed azt, amit másutt? – kérdezte Bael. – Miért nem hajtod az uralmad alá az országot?

Bashere biccentett, és Randre nézett.

– Mert ezúttal ez nem működne – magyarázta a férfi. – Ha itt és most háborúba kezdenénk, az túl sok erőforrást emésztene fel. Említettétek már ezt az Ituraldét: visszaszorította a seanchanokat úgy, hogy gyakorlatilag se embere, se ellátmánya nincsen. Szeretnétek szembekerülni egy ilyen ügyes hadvezérrel?

Milyen elgondolkozva meredt maga elé Bashere, mintha csak komolyan azon tűnődne, hogy háborúzni kezd ez ellen az Ituralde ellen! Férfiak! Mind egyformák voltak! Mutass nekik egy kihívást, és rögtön kíváncsiak lesznek, akkor is, ha a végén ők is lándzsahegyre kerülnek!

– Kevés Rodel Ituraldéhoz fogható ember él ma – szólt Bashere –, az egyszer biztos, sokat segíthetne a mi ügyünknek is! Mindig is érdekelt volna, hogy le tudom-e győzni…

– Nem – mondta még egyszer Rand, és a térképet tanulmányozta. Azok alapján, amit Nynaeve látott, csapatok szerepeltek rajta kis megjegyzésekkel. Az aielek rendezett szénjelek fekete tömegeként sorakoztak Arad Doman északi részén; Ituralde emberei mélyen az Almoth-alföldön jártak, és a seanchanokkal harcoltak. Arad Doman középső részén az összevissza fekete jelek sűrűje alighanem a különféle nemesek személyes seregeit jelölte.

– Rhuarc, Bael – mondta Rand –, azt akarom, hogy szedjétek össze a Kereskedőtanács tagjait!

A sátorra csend borult.

– Biztos vagy benne, hogy ez bölcs lépés, fiam? – kérdezte meg végül Cadsuane.

– Veszélyt jelentenek rájuk a Kitaszítottak – felelte Rand, és a térképen dobolt az ujjával. – Ha valóban Graendal kezében van Alsalam, akkor az sem használ, ha visszaszerezzük. Olyan mélyen a Kényszer hatása alatt állhat, hogy annyi esze sem maradt, mint egy kisgyermeknek. Graendal nem finomkodik, sosem tette. Szükségünk lesz a Kereskedőtanácsra, hogy új királyt válasszon. Ebben az országban csak úgy lesz rend és béke.

Bashere biccentett.

– Merész elképzelés.

– Nem vagyunk emberrablók – vonta össze Bael a szemöldökét.

– Azok vagytok, amit mondok nektek, Bael – jegyezte meg Rand csendesen.

– Még mindig szabad nép vagyunk, Rand al'Thor – vetette oda Rhuarc.

– Megváltoztatom az aieleket – rázta meg a Sárkány a fejét. – Nem tudom, mi lesz belőletek, mikor ennek az egésznek vége, de nem maradhattok, akik voltatok. Rátok fogom bízni ezt a feladatot. Az összes engem követő nép közül bennetek bízom a legjobban. Ha úgy akarom összeszedni a Kereskedőtanács tagjait, hogy az ne taszítsa még mélyebb háborúba ezt a földet, ahhoz a ti bátorságotokra és ügyességetekre lesz szükségem. Bármilyen palotába és udvarházba éppolyan könnyedén be tudtok jutni, mint annak idején Tear Kövébe!

Rhuarc és Bael összenéztek. Mind a ketten a homlokukat ráncolták.

– Ha elfogtátok a Kereskedőtanács tagjait – folytatta Rand, akit láthatóan nem érdekelt az aggodalmuk –, engedjétek be az aieleket az addig a kereskedők vezette városokba. Gondoskodjatok róla, hogy ne omoljanak össze. Állítsátok helyre a rendet, ahogy Bandar Ebanban tettétek. Onnan kezdjétek el levadászni a banditákat és betartatni a törvényt. A tengeri nép nemsokára hoz élelmet. Először a parti városokat biztosítsátok, aztán induljatok meg a szárazföld felé. Egy hónap múlva a domaniaknak maguknak kell felétek özönleniük, ahelyett hogy elfutnának előletek. Ajánljatok nekik biztonságot és élelmet, és a rend magától kialakul!

Meglepően ésszerű terv. Rand férfi létére tényleg egészen okosan viselkedett! Akad benne egy csomó jóság, talán egy igazi vezér lelke is, csak tanulna meg uralkodni a vérmérsékletén!

Rhuarc továbbra is az állát dörzsölgette.

– Sokat használna, ha megkapnánk néhány saldaeaidat, Davram Bashere. A vízföldiek nem szeretik az aieleket követni. De ha úgy tehetnek, mintha vízföldiek lennének a vezetőik, akkor valószínűbb, hogy mellénk állnak!

Bashere felnevetett.

– És célpontoknak is pompásak leszünk! Amint elkapjuk a Kereskedőtanács pár tagját, a többiek nyomban orgyilkosokat küldenek utánunk!

Rhuarc felkacagott, mintha rég hallott volna ilyen jó viccet. Az aielek humorérzéke teljesen felfoghatatlan volt.

– Majd életben tartunk, Davram Bashere! Ha nem, akkor meg kitömünk, és ráültetünk arra a lovadra, és soha nem lesz még ilyen jó tegezünk, amibe az ellenség nyilát gyűjtjük!

Bael erre hahotázni kezdett, és az ajtóban álló Hajadonok ismét megvitattak valamit a kézjeleikkel.

Bashere is nevetett, bár mintha ő sem értette volna a tréfát.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? – kérdezte Randet.

Rand biccentett.

– Oszd meg az erőid egy részét, és küldd őket az aiel csapatokkal, ahogy Rhuarc kéri!

– És Ituraldéval mi lesz? – kérdezte Bashere, visszanézve a térképre. – Nem lesz sokáig béke, ha rájön, hogy elfoglaltuk a szülőföldjét!

Rand egy pillanatig az orrát ütögette.

– Vele én magam beszélek – jelentette be végül.

Nyolcadik fejezet

Tiszta ingek

„Dokkmester ég”, úgy hívták ezt a fajtát. A napot sötétszürke, haragos, aljas fellegek rejtették el. Talán a Tar Valon előtt elterülő hatalmas tábor többi lakója nem vette észre a makacs felhőtakarót, de Siuan figyelmét nem kerülhette el. Egyetlen tengerész figyelmét sem kerülhette volna el. Ahhoz nem volt elég sötét, hogy vihart jelezzen, de ahhoz meg nem elég világos, hogy nyugodt vizet.

Az ilyen ég kétértelmű volt. Aki kihajózott, megúszhatta egy csepp eső, egy erősebb szélfuvallat nélkül is. Vagy egy szemvillanás alatt rászakadhatott a vihar. Csalóka volt ez a fajta felhőzet.

A legtöbb kikötő napidíjat számolt fel az ott horgonyzó hajók után, de viharos napokon – amikor egyetlen halász sem fogott halat – megfelezték, vagy akár teljesen el is engedték a díjat. Egy ilyen napon viszont, amikor sötét fellegek borították az eget, de viharnak nem volt jele, a dokkmesterek a teljes napi összeget kiszabták. A halásznak pedig döntenie kellett: maradjon a kikötőben és várjon, vagy menjen ki halászni, hogy megkeresse a horgonyzásra a pénzt. A legtöbbször úgysem támadt vihar. A legtöbb ilyen nap biztonságos volt.

De ha mégis ilyenkor csapott le az időjárás, az általában rettenetes volt. A történelem legborzalmasabb viharai dokkmester éggel kezdődtek. Ezért is volt, hogy a halászok egy része másként is emlegette ezeket a felhőket. Szerintük ez „az oroszlánhal fátyla”. És már napok óta ilyen volt az ég! Siuan megborzongott, és szorosabbra húzta magán a vállkendőt. Rossz előjel.

Nem hitte volna, hogy sok halász kihajózott aznap.

– Siuan? – kérdezte Lelaine, és ingerülten csengett a hangja. – Siess már! És nem akarok több ostoba babonaságot hallani az égről sem. Komolyan! – A magas aes sedai elfordult, és továbbvonult a fajárdán.

Babonaság? – gondolta magában Siuan sértetten. Több ezer nemzedék bölcsessége nem babonaság. Józan ész! De nem szólt egy szót sem, csak Lelaine után sietett. Körülöttük tovább folyt a napi élet az Egwene-hez hű aes sedaiok táborában: kimért volt, változtathatatlan, akár az óra kattogása. Ha valami ment az aes sedaioknak, hát az a rend volt. A sátrak csoportokban álltak, ajah szerint, a Fehér Torony belső elrendezésének megfelelően. Kevés férfi járt idebenn, és aki mégis kénytelen volt bejönni ide – Gareth Bryne külön ideküldött katonái, a lovakkal bajlódó lovászok –, sietett mihamarabb végezni a dolgával. Sokkal több volt itt a munkásnő, akik közül néhányan egészen odáig mentek, hogy a szoknyájukra vagy a ruhaderekukra hímezték Tar Valon Lángját.

A falu egyik különlegessége – már ha az ember túllépett azon, hogy szobák helyett itt bizony sátrak álltak, és a felcsempézett folyosók helyett fajárdák – a novíciák sokasága volt. Több százan lehettek. Sőt, igazság szerint mostanra alighanem a számuk átlépte már az ezret is: többen voltak, mint a Toronyban az elmúlt időben bármikor is. Ha újra egyesülnek az aes sedaiok, kénytelenek lesznek megnyitni a novíciák lakrészének évtizedek óta lezárt szárnyait is. És megeshet, hogy ki kell nyitniuk a második konyhát!

A novíciák családokban siettek a dolgukra, és a legtöbb aes sedai próbálta észre sem venni őket. Néhányan megszokásból tették: mégis, kit érdekeltek volna a novíciák? De mások a nemtetszésüket fejezték ki vele. Az ő becslésük szerint azok a nők, akik elég idősek voltak hozzá, hogy anyák, sőt nagyanyák legyenek – és akik közül épp elég sok valóban anya és nagyanya is volt –, nem kerülhettek volna be a novíciakönyvbe. De mit tehettek volna? Egwene al'Vere, az Amyrlin-trón kinyilatkozta, hogy így lesz.

Siuan még mindig érezte némelyik aes sedai sokkját menet közben. Egwene-t gondosan irányítani kellett volna. Mi siklott félre? Hogy sikerült az amyrlinnek kicsusszannia a kezük közül? Siuan alighanem több büszke kárörömet talált volna a pillantásukban, ha nem aggódik annyira Egwene Fehér Torony-beli fogsága miatt. Az aztán valóban az oroszlánhal fátyla volt. Lehetett belőle hatalmas siker, de hatalmas katasztrófa is. Lelaine után sietett.

– Mi a helyzet a tárgyalásokkal? – kérdezte Lelaine, és nem is bajlódott azzal, hogy hátranézzen rá.

Elmehetnél az egyik ülésre, hogy megtudd saját magad, gondolta Siuan. De Lelaine azt akarta, úgy tűnjön, felügyeli az eseményeket, nem részt vesz bennük. És az, hogy itt, mindenki előtt kérdezte ki őt, szintén kiszámított volt. Siuanról mindenki tudta, hogy Egwene egyik bizalmasa, és senki sem felejtette el azt sem, hogy egykor ő maga is amyrlin volt. Semmi fontosat nem mondott Lelaine-nek, de az, hogy látták, hogy jelent neki, növelte a nő befolyását a táborban.

– Nem mennek jól, Lelaine – mondta Siuan. – Elaida küldöttei sosem ígérnek meg semmit, és mindig sértettnek tűnnek, ha fontos kérdéseket vetünk fel, például, hogy vissza kellene állítani a Kék ajahot. És nem hinném, hogy Elaida valóban felhatalmazta volna őket arra, hogy egyezséget kössenek a nevében.

– Hmmm – mondta Lelaine elgondolkozva, és odabiccentett egy csapat novíciának. Azok sietve pukedliztek neki. Ravasz döntés volt, hogy a magas aes sedai hirtelen elkezdett nagyon elismerően nyilatkozni az új novíciákról.

Romanda közismerten ki nem állhatta őket, és most, hogy Egwene nem volt már köztük, Romanda elkezdett arra célozgatni, hogy ha egyszer sikerült megegyezni, ennek az idősebb novíciákat is megengedő „ostobaságnak” gyorsan véget kell vetni. De egyre több nővér látta be Egwene bölcsességét. Hatalmas erő volt az új novíciákban, és jó néhányukat azonnal beavatottá is kell emelni, amint bejutnak a Fehér Toronyba. Mostanában azzal, hogy láthatóan elfogadta ezeket a nőket, Lelaine újabb szállal kötötte magát Egwene-hez.

Siuan a távozó novíciacsalád után nézett. Majdnem olyan gyorsan és mélyen pukedliztek Lelaine előtt, mintha amyrlin lett volna. Egyre egyértelműbbnek tűnt, hogy hosszú hónapok patthelyzete után Lelaine kezdi megnyerni az elsőbbségért vívott csatát Romandával szemben.

És ez nagyon nagy gond volt.

Siuan nem utálta Lelaine-t, aki tehetséges, erős, döntésképes nő volt. Egykor még barátoknak is számítottak, bár ez gyökeresen megváltozott, amikor az ő helyzete is más lett.

Igen, tulajdonképp azt mondhatná, hogy még kedveli is Lelaine-t. De nem bízott venne, és különösképp nem akarta amyrlinként látni. Egy más korban Lelaine egész jól megállta volna a helyét abban a pozícióban. De itt és most a világnak Egwene-re volt szüksége, és barátság ide, barátság oda, Siuan nem hagyhatta, hogy ez a nő kiszorítsa a helyéről a jogos amyrlint. És gondoskodnia kellett róla, hogy a másik aes sedai sehogy se akadályozhassa meg Egwene visszatértét.

– Nos – mondta Lelaine –, akkor meg kell vitatnunk a tárgyalásokat a Csarnokban. Az amyrlin azt akarja, hogy folytassuk őket, úgyhogy semmiképp sem állhatunk le velük. Az amyrlin elvárásainak meg kell felelnünk, nemde?

– Kétségtelenül – válaszolta Siuan szárazon.

Lelaine végigmérte, és ő magában átkozódott, hogy kimutatta az érzelmeit. Lelaine-nek azt kellett hinnie, hogy az ő oldalán áll!

– Bocsáss meg, Lelaine! Az a némber rettenetesen felbőszít! Miért áll velünk egyáltalán szóba Elaida, ha egy árva pontban sem enged?

Lelaine biccentett.

– Igen. De ki tudja, Elaida mit miért tesz? Az amyrlin beszámolói alapján úgy tűnik, eddig a legnagyobb jóindulattal is… szeszélyesen vezette a Tornyot.

Siuan csak bólintott egyet. Lelaine szerencsére mintha nem sejtette volna, hogy ő nem hozzá hű. Vagy nem érdekelte. Néha megdöbbentő volt, a többi nő milyen ártalmatlannak tartja őt, csak mert a hatalma ennyire lecsökkent!

Új érzés volt ilyen gyengének lenni. A Fehér Toronyban töltött legelső napoktól kezdve a nővérek felfigyeltek az erejére és az éles eszére. Szinte azonnal elkezdtek arról sugdolózni, hogy egyszer még amyrlin lesz belőle – néha már úgy tűnt, mintha a Minta szándékosan szőtte volna őt a trónra. Bár sokakat megdöbbentett, hogy ilyen fiatalon és ilyen sietve lett belőle amyrlin, Siuant magát nem lepte meg a dolog. Ha valaki tintahallal vadászott, nem lepődött meg, ha agyarhalat fogott. Ha angolnát akart volna fogni, más csalival próbálkozik.

Az első Gyógyításkor óriási csalódásként érte, hogy mennyire megcsappant az ereje. Ám ez is kezdett megváltozni. Igen, rettentően bőszítette, hogy ennyi mindenki áll fölötte, hogy nem tisztelik a körülötte levők. De mióta gyengébb volt az Egyetlen Hatalomban, sokan azt hitték, hogy a politikai csatározásokban is gyengébbé vált! Az emberek tényleg ilyen hamar felejtettek? Kezdett rájönni, hogy új helyzete az aes sedaiok közt egész felszabadító.

– Igen – mormolta Lelaine, és újabb csapat novíciának biccentett oda. – Azt hiszem, ideje lesz követeket küldenünk azokba az országokba, amiket al'Thor még nem hódított meg. Talán nincs a kezünkön még a Fehér Torony, de ettől még nem kell feladnunk, hogy mi vagyunk a világ politikai helytartója!

– Ez így igaz – mondta Siuan. – De biztos vagy benne, hogy Romanda nem kelne ki ellene?

– Miért tenné? – vetette oda Lelaine lekicsinylően. – Semmi értelme nem lenne!

– Romanda tetteinek ritkán van értelmük – válaszolta Siuan. – Szerintem csak azért mond ellent neked, hogy bosszantson. De láttam, hogy pár napja valamikor beszélgetett Maralendával!

Lelaine összevonta a szemöldökét. Maralenda a Trakand-ház távoli rokonságába tartozott. Siuan elfojtotta a mosolyát. Elképesztő volt, hogy mi mindent el lehetett intézni, ha a többiek alábecsülték az embert! Ő vajon hány asszonyt becsült le, csak mert nem volt látható a hatalmuk? Hányszor manipulálhatták épp úgy, ahogy most ő manipulálta Lelaine-t?

– Utánanézek – mondta Lelaine.

Lényegtelen volt, mit talál; amíg Romanda miatt aggódik, nem lesz rá ideje, hogy elorozza a hatalmat Egwene-től.

Egwene. Az amyrlinnek ideje lett volna összeszednie magát, és mielőbb dűlőre jutnia a Fehér Toronyban szőtt terveivel. Mi értelme aláásni Elaida hatalmát, ha a kinti aes sedaiok összeomlanak Egwene óvó tekintete nélkül? Siuan csak ideig-óráig terelhette el Lelaine és Romanda figyelmét, különösen most, hogy Lelaine ekkora előnyre tett szert. A Fényre! Akadtak napok, amikor úgy érezte, jobban járna, ha eleven ezüstcsukákkal kellene zsonglőrködnie.

Felnézett, hogy hol áll a nap a dokkmester ég alatt. Késő délutánra járt.

– Halbél – morogta. – Bocsáss meg, Lelaine, mennem kell!

A másik aes sedai rápillantott.

– Feltételezem, mosnod kell? Annak a gazember generálisodnak?

– Nem gazember! – csattant fel Siuan, aztán magában átkozódni kezdett. Jócskán lefaraghat az előnyéből, ha mindig ráförmed azokra, akik erősebbnek tartják magukat nála.

Lelaine elmosolyodott, és úgy csillogott a szeme, mintha valami titkot tudott volna meg. Elviselhetetlen némber! Barát vagy sem, Siuan a legszívesebben alaposan képen…

Nem.

– Bocsáss meg, Lelaine! – préselte ki magából. – Csak ideges vagyok, ha eszembe jut, miket vár tőlem az a fickó!

– Persze – biggyesztette le Lelaine a száját. – Gondolkoztam már a dolgon, Siuan. Az amyrlin talán eltűrte, hogy Bryne zaklasson egy nővért, de én nem hagyom. Most már az én kísérőim közé tartozol!

A te kísérőid közé? – kérdezte magában Siuan. Eddig azt hittem, csak addig igényled a támogatásomat, amíg Egwene vissza nem tér!

– Igen – morfondírozott Lelaine. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy véget vessek a szolgasorodnak Bryne-nél. Kifizetem az adósságod, Siuan!

– Kifizeted az adósságom? – kérdezett vissza ő, és egy pillanatra vad pánik fogta el. – Bölcs dolog lenne? Nem bánnám, ha megszabadulhatnék a fickótól, de a helyzetem azzal a meglehetősen hasznos előnnyel jár, hogy néha hallhatom a terveit!

– A terveit? – vonta össze Lelaine a szemöldökét.

Siuan magában megremegett. Épp az hiányzott még, hogy arra utaljon, Bryne valami rosszat forral! A Fényre, az a fickó olyan szigorú volt, hogy hozzá képest az őrzők is trehányul tartották meg az esküiket!

Hagynia kellene, hogy Lelaine véget vessen ennek az egész ostoba szolgálósdinak, de már a puszta gondolatra is felfordult a gyomra. Bryne már így is csalódott benne, hogy hónapokkal azelőtt megszegte a neki tett esküjét. No persze nem szegte meg az esküt – csak elhalasztotta a szolgálat idejét. De hiába próbálta meggyőzni erről azt a makacs fafejet!

Ha most a könnyebb utat választaná, mit gondolna róla? Azt hinné, ő nyert, és Siuan bebizonyította, hogy képtelen állni a szavát! Ezt pedig nem hagyhatta semmiképp sem.

Ráadásul azt sem hagyta volna, hogy épp Lelaine szabadítsa meg. Akkor csak a nővérnek tartozna mindazzal, amivel eddig Bryne-nek tartozott. Az aes sedai sokkal kevésbé látványosan hajtaná be rajta az adósságát, de vagy így, vagy úgy, minden egyes petákot bevasalna rajta, még ha csak a hűségét kérné is cserébe.

– Lelaine – mondta halkan –, nem gyanakszom semmiben sem a derék tábornokra. De ő a seregeink fővezére. Vajon tényleg megbízhatunk benne, hogy azt teszi, amit kérünk, ha nem figyel rá senki sem?

Lelaine szipákolt egyet.

– Nem hinném, hogy bármelyik férfiben meg lehet bízni, ha nem figyel rá senki sem!

– Utálok rá mosni – morogta Siuan. És tényleg utált. Még akkor is, ha Tar Valon összes aranyáért nem hagyta volna abba. – De ha ez a kötelesség a közelében tart, ha hallhatom…

– Igaz – mormolta Lelaine, és lassan biccentett. – Igen, belátom, hogy igazad van. Nem feledkezem el erről az áldozatról, Siuan. Jól van, most akkor mehetsz!

Lelaine elfordult, és lenézett a kezére, mintha vágyna valamire. Talán azt a napot várta, amikor amyrlinként ilyenkor felajánlhatja, hogy búcsúzáskor a másik nővér csókolja meg a nagykígyós gyűrűt. A Fényre, Egwene-nek mihamarabb vissza kell térnie! Vajas ezüstcsuka! Vajas, fényverte ezüstcsuka!

Siuan átsietett az aes sedai tábor széle felé. Bryne serege hatalmas gyűrűben fogta körbe az aes sedai tábort, de ő a gyűrű Bryne-től legtávolabbi pontján tartózkodott. Jó félórába telt volna, hogy átkutyagoljon a parancsnoki sátorhoz. Szerencsére talált egy kocsist, aki épp az egyik Kapun át szállította az ellátmányt a hadseregnek. Az alacsony, őszes fickó azonnal megengedte neki, hogy felüljön a karórépa mellé, bár azt láthatóan nem értette, miért nem ment, hogy aes sedaihoz illő módon kerítsen magának egy lovat. De hát annyira azért nem volt messze, és az, hogy a zöldség mellett ült, még mindig sokkal kevésbé csorbította a büszkeségét, mintha egy ló hátán kellett volna zötykölődnie. Ha Gareth Bryne panaszkodni mer a késése miatt, akkor meg letépi a fülét, de le ám!

Nekidőlt egy zsák répának, és barna szoknyás lábát lelógatta a kocsi hátuljáról. A szekér enyhe lejtőn gördült fel, és Siuan rálátott a fehér sátras, városszerűen elrendezett aes sedai táborra. Mellette ott gyülekezett a hadsereg: a kisebb sátrak takaros, egyenes vonalban húzódtak, körülöttük pedig ott sötétlett a tábori személyzet egyre növekvő, újabb gyűrűje.

Amögött pedig barna volt a táj. A téli hó már elolvadt, de a tavaszi rügyek elmaradtak. A vidéket alacsony törpetölgyesek pettyezték; a völgyek árnyékba borultak, és kanyargós füstszálak jelezték, merre rejlenek a falvak. Meglepő volt, milyen otthonos, milyen megnyugtató volt ezt a hatalmas fűtenger. Amikor Siuan a Fehér Toronyba érkezett, biztos volt benne, hogy sosem szereti meg ezt a parttalan szárazföldet.

De most már sokkal hosszabb ideje élt Tar Valonban, mint annak idején Tearben. Néha nehezére esett felidéznie a hálót foltozó kislányt, aki kora hajnalban kiment halászni az apjával. Valaki más lett, és ez az új asszony már titkokkal kereskedett, nem friss hallal.

A titkok, azok a hatalmas, mindent eluraló titkok. Ez lett az élete. Sosem volt férfi az életében, csak pár futó, fiatalkori kaland. Nem volt ideje belegabalyodni semmibe, nem volt helye az életében a barátságnak sem. Egyetlenegy dolog éltette, hogy megtalálja az Újjászületett Sárkányt. Hogy segítsen neki, vezesse, reményei szerint talán irányítsa is.

Moiraine ugyanebbe a küldetésbe halt bele, de ő legalább elhagyhatta a Tornyot, világot láthatott. Ő úgy öregedett meg – lélekben legalábbis, ha testben nem is –, hogy egyre a Torony mélyén ült, a háló szálait rángatta, a világot noszogatta. Tett némi jót is. De sokára válik még el, hogy az erőfeszítései mennyit értek.

Nem bánta az életét. De itt és most, átdöcögve a hadsereg sátrai között, ahogy az út minden kátyúja meg-megugrasztotta a szekeret, és úgy rázkódtak, mint száraz szálka az üres kondérban, irigyelte Moiraine-t. Ő maga hányszor nézett ki egyáltalán az ablakon erre a gyönyörű, zöld vidékre, mielőtt az barnára fonnyadt volna? Moiraine és ő maga olyan sokáig harcoltak, hogy megmentsék a világot, és egyiküknek sem maradt belőle semmi, amit élvezhettek volna.

Talán hibát követett el, hogy a Kéknél maradt, ellentétben Leanével, aki megragadta az elcsendesítésük és Gyógyításuk adta alkalmat, és átállt a Zöld ajahba. Nem, gondolta Siuan a zötykölődő szekéren, a keserű répaillatban ülve. Nem, én még mindig minden erőmmel azon vagyok, hogy megmentsem ezt a nyamvadt világot. Ő nem állhatott volna át a Zöldbe. Igaz, ahányszor csak eszébe jutott Bryne, mindig arra gondolt, bár a Kékek egy kicsit jobban hasonlítanának a Zöldekre pár dologban.

Siuan, az amyrlin életében nem volt helye férfiaknak, de mi volt a helyzet Siuannal, a kíséret egy tagjával? Ahhoz sokkal több tudásra volt szükség, hogy valaki csendben manipulálja az embereket, mint hogy Amyrlin-trónként nyilvánosan rájuk kényszerítse az akaratát, és több örömet is okozott. De nem nehezedett már rá a felelősség iszonyatos, embertelen súlya sem, ami akkoriban volt a vállán, amikor ő vezette a Fehér Tornyot. Talán lenne helye az életében más változásnak is?

A szekér átért a hadsereg táborának a túlsó felére, és Siuan megrázta a fejét saját ostobaságán. Leszökkent a szekérről, és köszönésképp biccentett egyet a kocsis felé. Talán kislány volt, alig akkorka, hogy elmehetett az első halászatára? Semmi értelme nem volt így gondolnia Bryne-re. Legalábbis most nem. Túl sok tennivaló várt rá.

Végigsétált a tábor peremén. A sátrak a balján emelkedtek. Lassan sötétedett, és a drága olajat égető lámpák jobb kéz felől rendezetlen kalyibákat és sátrakat világítottak be. Előtte kis, kerek mellvéd emelkedett a sereg oldalán. Nem zárta körbe az egész hadat – valójában épp csak akkora volt, hogy jó néhány tucatnyi tiszti sátor és pár nagyobb parancsnoki sátor elférjen mögötte. Arra szánták, hogy vészhelyzet esetén erődként is használni lehessen, de mindig ez volt a hadműveletek középpontja; Bryne úgy vélte, jó, ha van valamiféle határ, ami elválasztja a tábort attól a helytől, ahol a tisztjeivel tanácskozik. A civil tábor felfordulása és a tábor hosszú, csak őrjáratokkal védhető kerülete miatt máskülönben könnyedén a sátrához lopódzhattak volna a kémek.

A cölöpfal csak háromnegyedig volt kész, de gyorsan haladtak a munkával. Talán végül majd az egész sereget körbeveszi, ha olyan hosszan elhúzódik az ostrom. Bryne szerint egyelőre ez a kis, megerősített parancsnoki állás nemcsak biztonságot sugall a katonáinak, de parancsolóan is magasodik föléjük.

A nyolc láb magas facölöpök már Siuan előtt emelkedtek. Mint megannyi őrszem álltak egymás mellett, begyüket az égnek szegezve. Ostrom közben egy seregnek általában rengeteg embere volt az efféle munkákra. A kapunál őrködő katonák ismerték, és beengedték. Ő Bryne sátrához sietett. Igenis kellett mosnia, bár a nagyjának alighanem várnia kellett reggelig. Amint besötétedett, találkoznia kellett Egwene-nel Tel'aran'rhiodban, és a napnyugta fénye lassan már fakulni kezdett.

Bryne sátrában szokás szerint csak valami halvány fény derengett. Míg a kintiek vadul pazarolták az olajat, ő takarékoskodott. A legtöbb embere jobban élt nála! Bolond egy alak! Siuan figyelmeztetés nélkül belépett a sátorba.

Ha a fickó olyan ostoba, hogy nem a paraván mögött öltözik, elég ostoba ahhoz is, hogy bárki meglássa.

Bryne az asztalnál ült, és egy magányos gyertya fényénél dolgozott. Láthatóan a felderítők jelentéseit olvasgatta.

Siuan szipákolt egyet, és hagyta, hogy a helyükre libbenjenek mögötte a sátorajtó vászonlapjai. Még csak lámpát sem gyújt! Micsoda alak!

– Tönkreteszed a szemed, ha ilyen gyenge fénynél olvasol, Gareth Bryne!

– Életem zömében egyetlen gyertya fényénél olvastam, Siuan – válaszolta a férfi. Nem nézett fel, csak lapozott egyet. – És tudatnám veled, hogy a látásom éppolyan jó, mint kölyökkoromban volt!

– Igen? – kérdezte a nő. – Azt akarod mondani, hogy eleve rosszul láttál?

Bryne elvigyorodott, de tovább olvasott. Siuan ismét szipákolt egyet, jó hangosan, hogy a férfi is biztos hallja. Aztán font egy fénygömböt, és odalebegtette az asztala mellé. Ostoba alak! Nem hagyja, hogy megvakuljon, aztán elessen a csatában, mert nem látja, merről támadnak rá! Miután odairányítgatta a fényt Bryne fejéhez – talán kissé túl közel is ahhoz, hogy igazán kényelmes legyen, hacsak a férfi nem húzódik arrébb – peckesen átvonult, hogy leszedje a ruhát a szárítókötélről, amit maga akasztott fel a sátor közepére. A férfi egy szóval sem tiltakozott az ellen, hogy a sátrában szárítja a ruhát, és nem szedte le a kötelet sem. Csalódás volt. Siuan remélte, hogy alaposan összeszidja.

– Ma megkeresett egy nő a táborból – jegyezte meg Bryne. Kicsit arrébb húzta a székét, aztán felvett egy újabb köteg papirost. – Felajánlotta, hogy elvégzi a mosást. Szervezett egy kis csapatot a táborban, és azt állítja, hogy sokkal gyorsabban és hatékonyabban ki tudja mosni a holmimat, mint egyetlen elfoglalt szolgálólány tenné.

Siuan megdermedt, és odapillantott Bryne-re. A férfi továbbra is a jelentéseket olvasta. Erős állkapcsát balról a saidargömb egyenletes, fehér fénye világította meg, jobbról pedig a gyertya villódzó narancssárgája. Néhány férfit meggyengített a kor. Mások fáradtnak vagy elpuhultnak tűntek tőle. Bryne csak még kiemelkedőbb lett, mint egy kiváló kőműves faragta oszlop, amit megedzettek az elemek. A kor nem csökkentette sem a hatékonyságát, sem az erejét. Épp csak még egyénibbé tette, megezüstözte a halántékát, és határozott arcára rávéste a bölcsesség ráncait.

– És mit mondtál annak a nőnek?

Bryne megfordította a lapot.

– Azt mondtam neki, hogy elégedett vagyok a mosónőmmel. – Felnézett rá. – Meg kell, hogy mondjam, Siuan: meg vagyok lepve. Azt hittem, egy aes sedai mit sem tud az efféle munkákról, de ritkán történt meg eddig, hogy az egyenruhám ilyen tökéletes ötvözetét élvezte volna a merevségnek és a kényelemnek. Dicséretet érdemelsz!

Siuan elfordult tőle, nehogy észrevegye, hogy elvörösödött. Micsoda alak! Egykor királyok térdeltek előtte! Manipulálta az aes sedaiokat, és az emberiség megmentésén ügyködött! És erre ez a fickó a mosásért dicséri meg?

De igazság szerint Bryne-től ez őszinte és értékes dicséretnek számított. Nem nézte le a mosónőket, ahogy a küldöncfiúkat sem. Mindenkivel egyenlően bánt. Gareth Bryne szemében nem azért volt valaki értékes, mert királynak vagy királynőnek született, hanem mert megtartotta a szavát, és tette a kötelességét. Tőle az, ha megdicsért valakit a mosásért, éppolyan nagy szó volt, mint ha kitüntetett egy katonát, amiért bátran helytállt a csatamezőn.

Siuan visszanézett rá. A férfi még mindig őt figyelte. Micsoda alak! Sietve lekapta az egyik ingét, és elkezdte összehajtogatni.

– Sosem magyaráztad el nekem kielégítően, hogy miért szegted meg az esküdet – jegyezte meg a férfi.

Siuan megdermedt, és a sátor hátsó falára meredt. A még le nem szedett ruha árnyéka kifeszült a vásznon.

– Azt hittem, megértetted – morogta, és tovább hajtogatott. – Fontos információm volt a salidari aes sedaioknak. Ráadásul nem hagyhattam, hogy Logain szabadon kóboroljon, ugye? Meg kellett keresnem, és el kellett vinnem Salidarba!

– Ez mind csak kifogás – mondta Bryne. – Ó, persze, tudom, hogy igaz. De aes sedai vagy. Bármikor felsorolsz négy tényt, csak azért, hogy elrejtsd mögéjük a valódi igazat, éppúgy, ahogy mások hazudnának.

– Szóval szerinted hazug vagyok? – csattant fel a nő.

– Nem – válaszolta a férfi. – Csak esküszegő.

Siuan elkerekedett szemmel nézett rá. No, most aztán megmondja neki, de úgy, hogy…

Habozott. Bryne elgondolkozva nézte a két fény ragyogó köréből. Óvatosan, de nem vádaskodva.

– Tudod, ez a kérdés hozott ide – mondta. – Ezért hajszoltalak. Végül ezért esküdtem fel ezekre a lázadó aes sedaiokra is, bár nem volt sok kedvem még egyszer háborúba keveredni Tar Valon alatt. Az egészet csak azért tettem, mert meg kell értenem. Miért? Egy ilyen nő, ilyen szemekkel, ilyen szenvedélyes, igéző szemekkel miért szegte meg az esküjét?

– Mondtam már, hogy visszamentem volna, hogy teljesítsem azt az esküt – morogta Siuan. Elfordult, és nagyot rántott az egyik ingen, hogy kirázza a ráncokat.

– Ez is csak kifogás – jegyezte meg Bryne lágyan. – Csak újabb aes sedai válasz. Elárulod nekem valaha is az igazat, Siuan Sanche? Elárultad bárkinek is? – Nagyot sóhajtott, azután Siuan hallotta, hogy felzizegnek a papírlapok, és a gyertyafény meglebbent arra a kurta mozdulatra, ahogy Bryne visszahajolt a jelentések felé.

– Amikor még beavatottként éltem a Fehér Toronyban – kezdte Siuan halkan –, egyike voltam annak a négy embernek, akinek a jelenlétében egy Jövendölés bejelentette az Újjászületett Sárkány közelgő születését a Sárkánybérc lejtőin.

A papírzizegés elhallgatott.

– A két másik jelenlévő közül – folytatta Siuan –, az egyik ott helyben meghalt. A másik nem sokkal később követte. Egészen biztos vagyok benne, hogy őt, magát az Amyrlin-trónt, a Fekete ajah gyilkolta meg. Ha bárkinek is elárulod, hogy beismertem ezt a tényt, kitépem a nyelved!

Akárhogy is, mielőtt meghalt volna, az amyrlin kiküldött jó néhány aes sedait, hogy keressék meg az Újjászületett Sárkányt. Ezek a nővérek egyesével eltűntek. A Feketék alighanem kínzással szedték ki a nevüket Tamrából, mielőtt végeztek volna vele. Nem adta volna ki a nevüket egykönnyen. Még mindig beleborzongok, ha eszembe jut, min mehetett keresztül!

Nemsokára már csak ketten voltunk, akik tudtunk a dologról. Moiraine és jómagam. Senki sem volt tisztában azzal, hogy hallottuk a Jövendölést. Csak beavatottak voltunk, véletlenül tartózkodtunk épp a szobában. Tamrának valahogy sikerült a mi nevünket eltitkolnia a Feketék elől, máskülönben velünk is éppúgy végeztek volna, mint a többiekkel.

Csak ketten maradtunk. Csupán mi ketten tudtuk az egész világon, mi vár ránk. Legalábbis a Fény szolgái közül csak mi ketten. Úgyhogy tettem, amit tennem kellett, Gareth Bryne. Az egész életemet a Sárkány eljövetelének szenteltem. Megesküdtem rá, hogy megőrzőm a világot az Utolsó Csatáig. Hogy megteszem, amit csak kell… amit csak kell!… és viselem a rám rótt terhet. Egyetlenegy emberről tudtam csak, hogy megbízhatok benne, de ő már halott.

Megfordult, és állta a férfi tekintetét. Egy szellő rebegtette meg a gyertya lángját, de Bryne csak ült, és őt figyelte.

– Így hát, Gareth Bryne – folytatta –, el kellett odáznom az esküm teljesítését, mert ütközött más esküimmel. Megfogadtam, hogy végigkísérem ezt az ügyet, és a Sárkányt még nem érte el a végzete Shayol Ghulnál. Az ember fontossági sorrendben tartja meg az esküit. Amikor esküt tettem neked, azt nem fogadtam meg, hogy azonnal teljesítem is. Szándékosan figyeltem rá, hogy ne tegyem. Lehet, hogy szerinted ez csak aes sedai szójáték. Szerintem valami más.

– Mégis, micsoda? – kérdezte a férfi.

– Kötelességteljesítés. Tettem, amit tennem kellett, hogy megvédjelek téged, a földedet, az embereidet, Gareth Bryne. Egy pajta és pár tehén pusztulásáért okolsz. Javaslom, hogy gondolj bele, az mekkora kárt okoz, ha az Újjászületett Sárkány elbukik! Néha meg kell fizetni az árát, hogy egy fontosabb kötelességét teljesítse az ember. Azt hittem, a katonák értik ezt.

– El kellett volna mondanod – sóhajtotta Bryne, és még mindig a szemébe nézett. – El kellett volna magyaráznod, ki vagy.

– Micsoda? – kérdezte Siuan. – Hittél volna nekem?

A férfi habozott.

– Ráadásul – tette hozzá a nő őszintén – nem bíztam benned. Az azt megelőző találkozásunk nem volt túl… baráti, ha jól emlékszem. Megkockáztathattam volna, hogy mindent elárulok neked, Gareth Bryne, holott nem is ismertelek? A kezedbe adhattam volna a titkot, amit csak én sejtettem? A titkot, amit tovább kellett adnom az új amyrlinnek? Vesztegethettem volna erre akár egy pillanatot is, amikor a világ nyakában már ott fityegett a hóhérkötél?

Választ követelve állta a férfi tekintetét.

– Nem – ismerte be végül Bryne –, a Fény égessen meg, Siuan, nem! Nem vesztegethettél egy pillanatot sem. Eleve nem kellett volna belemenned abba az eskübe!

– Jobban oda kellett volna figyelned – mondta a nő, és végül szipákolva félrenézett. – Ha javasolhatom, a jövőben jobban figyelj oda, hogy amikor valaki szolgálatot fogad neked, állapítsátok meg az időpontot is.

A férfi nyögött egyet, és Siuan lerántotta az utolsó inget is. A kötél megremegett, és elmosódott árnyat vetett a sátor falára.

– Nos – mondta Bryne –, azt fogadtam meg magamnak, hogy csak addig dolgoztatlak, amíg ki nem szedem belőled a választ. Most már tudom. Azt mondanám, hogy…

– Hallgass! – csattant fel Siuan. Sarkon pördült, és a férfira bökött.

– De…

– Ki ne mondd! – fenyegette meg. – Betömöm a szádat, és fellógatlak a levegőbe holnap alkonyig! Azt ne hidd, hogy nem teszem meg!

A férfi szótlanul ült.

– Még nem végeztem veled, Gareth Bryne! – Kirázta a kezében tartott inget, és összehajtogatta. – Majd szólok, ha végeztem!

– A Fényre, te nő! – motyogta a férfi szinte csak magának. – Ha tudtam volna, hogy aes sedai vagy, mielőtt Salidarig kergetlek… ha tudtam volna, mit teszek…

– Miért? – mordult fel Siuan. – Akkor nem kerestél volna meg?

– Még szép, hogy megkerestelek volna – válaszolta a férfi sértetten. – Csak óvatosabb lettem volna, és talán felkészültebben érkezem. Vaddisznóvadászatba kezdtem egy nyúlölő kiskéssel, lándzsa helyett!

Siuan letette az összehajtott inget a többi tetejére, aztán felemelte az egész köteget. Szenvedően nézett fel a férfira.

– Igyekszem úgy tenni, mintha nem hasonlítottál volna épp most egy vaddisznóhoz, Bryne. Kérlek, máskor fogalmazz óvatosabban! Máskülönben könnyen szolgálólány nélkül találhatod magad, és akkor keresgélheted azokat a nőket a táborban, hogy mossanak rád!

A férfi értetlenül nézett rá. Aztán felnevetett. Siuan sem állta meg, hogy ne vigyorodjon el. De legalább ez után a szóváltás után majd Bryne is tudja, ki az úr kettejük közül!

De… a Fényre! Miért beszélt neki a Jövendölésről? Olyan ritkán árulta el bárkinek is! Miközben betette az ingeket a férfi ládájába, felnézett Bryne-re. A férfi még mindig a fejét rázta és nevetett.

Majd ha a többi eskü már nem tart fogva, gondolta. Majd ha már biztos lehetek benne, hogy az Újjászületett Sárkány teszi, amit tennie kell, talán lesz rá időm. Most az egyszer végre tényleg várom már, hogy vége legyen ennek a küldetésnek. Igazán meglepő.

– Lassan le kéne feküdnöd, Siuan – mondta Bryne.

– De hát még korán van! – válaszolta a nő.

– Igen, de a nap már lement. Minden harmadik nap szokatlanul hamar lefekszel, és felveszed azt a furcsa gyűrűt, amit a párnák közt dugdosol az ágyadon! – Lapozott egyet az asztalán tornyozódó papírok között. – Add át az üdvözletem az amyrlinnek!

Siuan álla leesett, csak nézte a férfit. Nem tudhatott Tel'aran'rhiodról! Csak nem! Látta, hogy Bryne elégedetten elvigyorodik. Jó, talán Tel'aran'rhiodról nem tudott, de arra alighanem rájött, hogy a gyűrű és az időbeosztása valamiféleképp összefügg az Egwene-nel való kommunikációval. Okos. A férfi felnézett rá a papírok fölött, ahogy elment előtte, és a szeme vidáman csillogott.

– Elviselhetetlen alak – motyogta Siuan, és leült a kis tábori ágyra. Elengedte a fénygömböt. Aztán megilletődve előhalászta a gyűrű ter'angrealt, és a nyakába tette. Hátat fordított a férfinak, és lefeküdt. Próbálta magára kényszerítem az álmot. Gondoskodott róla, hogy minden harmadik nap korán keljen, és estére alaposan elfáradjon. Néha azt kívánta, bárcsak olyan könnyen alvásra kényszeríthetné magát, mint Egwene.

Elviselhetetlen… elviselhetetlen alak! Valahogy vissza kell majd vágnia neki. Talán ha egereket csempész az ágyába. Igen, az jó fizetség lesz.

Túl sokáig hevert ébren, de végül sikerült valahogy álomba ringatnia magát, és halványan mosolygott a megfelelő bosszút tervezgetve. Tel'aran'rhiodban ébredt, és nem volt rajta más, csak egy botrányos, szinte semmit sem fedő hálóruha. Felkiáltott, és azonnal kicserélte, szigorúan összpontosítva egy zöld ruhára. Zöld? Miért épp zöld? Átváltoztatta kékre. A Fényre! Hogy lehet, hogy Egwene mindig olyan ügyesen uralt mindent Tel'aran'rhiodban, míg ő azt is alig bírta megoldani, hogy a ruhája ne változzon át minden futó gondolatra? Biztos az lehetett az oka, hogy neki csak ez a gyengébb ter'angreal másolat jutott, ami nem működött olyan jól, mint az eredeti. Mások kissé anyagtalannak is látták miatta.

Az aes sedai tábor kellős közepén állt, a sátrak között. Minden emberkéz emelte építmény ajtaja az egyik pillanatban nyitva volt, a másikban csukva. Az égen heves, ám furcsán hangtalan vihar tombolt. Különös, bár itt, Tel'aran'rhiodban amúgy is gyakran estek meg furcsaságok. Siuan lehunyta a szemét, és azt akarta, hogy a Fehér Toronyban jelenjen meg, a novíciák főnökasszonyának a szobájában. Amikor kinyitotta a szemét, ott is volt. Aprócska, falambériás szoba egy zömök íróasztallal és egy másik asztallal a verésekhez.

Jobban örült volna az eredeti gyűrűnek, de azt gondosan őrizték az ülnökök. Hálásnak kellett volna lennie ezért a kis fogásért is, ahogy azt az apja szokta volt mondani. Megeshetett volna, hogy egy gyűrű sem marad neki. Az ülnökök így is azt hitték, hogy ez Leanénél volt, amikor elfogták.

Vajon Leanével minden rendben volt? A hamis amyrlin bármelyik pillanatban a kivégzése mellett dönthetett. Siuan pontosan tudta, Elaida milyen kicsinyesen bosszúálló tud lenni; még mindig belehasított a fájdalom, ha szegény Alaricra gondolt. Vajon Elaida érzett akár egy pillanatnyi megbánást is, hogy hidegvérrel lemészároltatott egy őrzőt, mielőtt rendesen megfosztotta volna a rangjától azt a nőt, akinek át akarta venni a helyét?

– Egy kard, Siuan? – kérdezte hirtelen Egwene hangja. – Ez újdonság!

Ő lenézett, és döbbenten látott a tulajdon kezében egy fényverte kardot, amivel alighanem Elaidát vágta volna le. Eltüntette, aztán végigmérte Egwene-t. A lány tökéletesen úgy nézett ki, mint egy amyrlin. Pompázatos aranyszín ruha volt rajta, barna haja bonyolult, igazgyöngyökkel pettyezett fonatban tekergett. Az arca még nem volt kortalan, de Egwene-nek igen jól ment az aes sedaiok megingathatatlan nyugalma. Igazság szerint a fogságba esése óta mintha csak még jobban ment volna neki.

– Jól nézel ki, anyám! – köszöntötte.

– Köszönöm – mosolyodott el halványan Egwene. Siuan előtt sokkal többet megmutatott önmagából, mint mások előtt. Mind a ketten tudták, hogy Egwene milyen sokban köszönhette Siuan tanításának, hogy oda jutott, ahol most volt.

Bár talán magától is elért volna oda, ismerte be Siuan. Épp csak esetleg sokkal lassabban.

Egwene körbenézett a szobában, aztán halványan elfintorodott.

– Tisztában vagyok vele, hogy én javasoltam ezt a helyszínt legutóbb, de az elmúlt időben épp elégszer láttam már ezt a szobát. Találkozzunk a novíciák ebédlőjében! – Ezzel eltűnt.

Különös választás, de valószerűtlennek tűnt, hogy váratlan hallgatózók lapulnának odalenn. Nem csak ő és Egwene használták titkos találkozókra Tel'aran'rhiodot. Siuan lehunyta a szemét – nem kellett volna, de úgy érezte, segít –, és maga elé képzelte a novíciák ebédlőjét, a hosszú padsorokat, a kopár falakat. Amikor kinyitotta a szemét, ott volt, akárcsak Egwene. Az amyrlin leült, és egy csodálatos, párnázott szék jelent meg mögötte. Könnyedén felfogta, mielőtt eleshetett volna. Siuan nem bízott magában annyira, hogy ilyen bonyolult dolgokat el mert volna képzelni: egyszerűen csak letelepedett az egyik padra.

– Azt hiszem, nem ártana, ha gyakrabban találkoznánk, anyám – mondta, és az asztalon dobolva próbálta rendezni a gondolatait.

– Igen? – húzta ki magát Egwene ültében. – Történt valami?

– Elég sok minden – felelte Siuan –, és tartok tőle, hogy némelyik már-már úgy bűzlik, mint az egyhetes fogás!

– Mesélj!

– Az egyik Kitaszított a táborunkban volt – mondta Siuan. Erre nem akart túl gyakran gondolni. A puszta elképzelésre is libabőrös lett.

– Meghalt bárki is? – kérdezte Egwene nyugodt hangon, de a szeme acélként villogott.

– A Fénynek hála, nem – sóhajtott Siuan. – Már azokat kivéve, akiről eddig is tudtál. Romanda jött rá a dologra. Egwene, az a förtelem már egy ideje köztünk rejtőzött!

– Ki volt az?

– Delana Mosalaine – válaszolta Siuan –, vagy a szolgálólánya, Halima. De valószínűbb, hogy Halima, mivel Delanát jómagam is hosszú ideje ismerem.

Egwene szeme épp csak egy kicsit kerekedett el. Halima sokszor szolgálta ki őt is. Megérintette és kiszolgálta az egyik Kitaszított. Jól fogadta a hírt. Ahogy egy amyrlinnek illett.

– De Anaiyát egy férfi ölte meg – mondta. – Vagy azok a gyilkosságok nem ide tartoztak?

– De igen. Anaiyát nem egy férfi ölte meg, hanem egy nő, aki saidint használt. Csak így eshetett… csak ennek van értelme.

Egwene bólintott. A Sötét Úr nem ismert lehetetlent. Siuan elégedetten, büszkén mosolyodott el. A lány kezdte megtanulni, milyen is az, ha valaki amyrlin. A Fényre, már ő volt az amyrlin!

– Mi van még? – kérdezte Egwene.

– Ez ügyben nincs olyan sok minden – folytatta Siuan. – Sajnos sikerült elmenekülniük előlünk. Még aznap eltűntek, hogy felfedeztük a titkukat.

– Kíváncsi lennék rá, mi figyelmeztette őket…

– Nos, ez kapcsolódik egy másik ügyhöz, amiről beszélnem kell veled! – Siuan mély levegőt vett. A legrosszabbat már letudta, de ami ezután jött, azt sem volt sokkal könnyebb megemészteni. – Aznap összeült a Csarnok, és ott volt Delana is. A gyűlésen egy asha'man bejelentette, hogy érzi, hogy egy férfi fókuszál a táborban. Úgy véljük, ez figyelmeztethette. Csak miután Delana elmenekült, azután raktuk össze a képet. Ugyanez az asha'man mesélte el azt is, hogy az egyik bajtársa találkozott egy nővel, aki saidint fókuszált.

– És mit keresett egy asha'man a táborunkban? – kérdezte Egwene hidegen.

– Követként érkezett – magyarázta Siuan. – Az Újjászületett Sárkány küldte. Anyám, úgy tűnik, hogy az al'Thort követő fickók egy része aes sedaiokat kötött meg!

Egwene épp csak egyet pislogott.

– Igen. Erről már én is hallottam híreszteléseket. Reméltem, hogy eltúlzottak. Azt elárulta ez az asha'man, hogy ki hatalmazta fel Randet ilyen förtelmes gaztettekre?

– Ő az Újjászületett Sárkány – fintorodott el Siuan. – Nem hinném, hogy úgy véli, felhatalmazásra van szüksége. De el kell mondanom a védelmére, úgy tűnik, hogy az egészről mit sem sejtett. A megkötött nőket Elaida küldte, hogy pusztítsák el a Fekete Tornyot.

– Igen. – Egwene végre kimutatott egy szikrányi kis érzelmet. – A híresztelések ezek szerint mégsem túloztak! – Csodaszép ruhája megőrizte a szabását, de sötétbarnává vált, mint az aielek ruhája. Egwene mintha észre sem vette volna a változást. – Hát Elaida katasztrofális uralmának már semmi sem vet véget?

Siuan csak megrázta a fejét.

– Jóvátételül felajánlottak nekünk negyvenhét asha'mant, hogy kössük meg őket az al'Thor emberei által megkötött nővérekért cserébe. Nem tartom tisztes váltságnak, de a Csarnok ennek ellenére úgy döntött, elfogadja az ajánlatot.

– És így volt helyes – mondta Egwene. – Az Újjászületett Sárkány ostobaságával majd később kell számolnunk. Talán az emberei nem az ő parancsára cselekedtek, de akkor is Randet terheli a felelősség. Férfiak, akik nőket kötnek meg!

– Azt állítják, megtisztították a saidint – mondta Siuan.

Egwene felvonta az egyik szemöldökét, de nem ellenkezett.

– Jogos – mondta –, azt hiszem, ez egész logikus fejlemény lenne. De természetesen szükségünk van további bizonyítékokra is. Ám a rontás akkor érkezett, amikor úgy tűnt, teljes a győzelem; miért is ne múlna el, amikor úgy tűnik, minden a teljes őrületbe zuhan?

– Ezt így még nem is gondoltam végig – mormolta Siuan. – És mitévők legyünk, anyám?

– Hadd intézze ezt a Csarnok! – mondta Egwene. – Úgy nézem, kézben tartják a dolgokat!

– Még jobban kézben tartanák, ha visszatérnél közénk, anyám!

– Az lesz a vége – felelte Egwene. Hátradőlt, és összefonta az ujjait az ölében. Valahogy jóval idősebbnek tűnt, mint amilyennek az arca mutatta. – Egyelőre itt van tennivalóm. Gondoskodnod kell róla, hogy a Csarnok végzi a kötelességét. Bízom benned!

– És ez büszkeséggel tölt el, anyám – mondta Siuan, és igyekezett magába fojtani tehetetlen dühét. – De kezdenek kicsúszni az irányításom alól. Lelaine elkezdte felépíteni magát valamiféle második amyrlinnek, és mindezt ráadásul úgy, hogy úgy tesz, mintha téged támogatna. Rájött, hogy őt erősíti, ha úgy tűnik, mintha a te nevedben járna el.

Egwene elgondolkozva biggyesztette le az ajkát.

– Azt hittem volna, Romanda került előnybe, elvégre ő fedezte fel a Kitaszítottat!

– Szerintem ő is ezt hitte – mondta Siuan –, de túl sokáig sütkérezett a dicsfényben. Lelaine nem kis erőfeszítéssel érte el, hogy ő legyen az amyrlin valaha élt leghűbb követője. Ha csak őt hallja az ember, még azt hinné, hogy a legbensőbb bizalmasod volt! Kijelentette, hogy én mostantól az ő kíséretébe tartozom, és ahányszor összeül a Csarnok, egyfolytában azzal jön, hogy „Egwene ezt akarta”, meg hogy „ne feledjétek, Egwene mit mondott, amikor ezt csináltuk”!

– Okos – biccentett az amyrlin.

– Zseniális – sóhajtott Siuan. – De tudtuk, hogy előbb vagy utóbb az egyikük lehagyja a másikat. Próbálom továbbra is Romanda felé noszogatni, de nem tudom, meddig terelhetem el a figyelmét!

– Tégy meg minden tőled telhetőt – utasította Egwene –, de ne aggódj, ha Lelaine nem hagyja, hogy eltereld!

Siuan összevonta a szemöldökét.

– De hát a te helyedre akar ülni!

– Úgy, hogy közben arra épít – mosolyodott el Egwene. Végre észrevette, hogy a ruhája sötétbarna lett, és egy szemvillanás alatt vissza is változtatta aranyszínűre. Nem akadt meg beszéd közben. – Lelaine taktikája csak akkor járhat sikerrel, ha nem térek vissza. Engem használ a hatalma forrásaként. Ha visszatérek, nem lesz más választása, mint hogy elfogadja az uralmamat. Minden erejét arra pazarolja, hogy engem erősítsen!

– És ha nem térsz vissza, anyám? – kérdezte Siuan lágyan.

– Akkor jobb, ha az aes sedaioknak van egy erős vezére – mondta Egwene. – Ha Lelaine-nek sikerül magához ragadnia ezt az erőt, ám legyen!

– Jó oka van rá, hogy elintézze, ne térj vissza, és ezt te is tudod – mormolta Siuan. – A legjobb esetben is kudarcot kíván neked!

– Nohát, ezért igazán nem vádolhatom! – Egwene annyira azért nem uralkodott jól az érzelmein, hogy erre se fintorodjon el. – Én is arra fogadnék, hogy kudarcot vallok, ha kívülről látnám a helyzetem! Egyszerűen csak viseld el, Siuan. Nem hagyhatom, hogy ilyen dolgok tereljék el a figyelmemet. Most semmiképp sem, hogy végre esélyt látok itt is a sikerre; semmiképp sem, hogy tudom, a kudarcért ennél sokkal nagyobb árat fizetnénk.

Siuan tudta már, mikor feszül meg ilyen makacsul Egwene álla. Aznap este már nem győzi meg. Egyszerűen csak a következő alkalommal ügyesebben kell próbálkoznia.

A hideg rázta már ki ettől az egésztől: a saidin megtisztításától, az asha'mantől, a Torony szétforgácsolódásától. Bár egész életében ezekre a végnapokra készült, ugyanúgy megrázó élmény volt, hogy elérkeztek.

– Tényleg közel már az Utolsó Csata – mormolta, főképp magának.

– Igen – bólintott Egwene komoran.

– És én az egykori hatalmam töredékével nézhetek majd szembe vele – fintorodott el Siuan.

– Talán ha a Torony újra egyesült, találunk neked egy angrealt – nézett rá az amyrlin. – Mindent felhasználunk, amink csak van, amikor megindulunk az Árnyék ellen!

Siuan elmosolyodott.

– Az pompás lenne, de nem szükséges. Szerintem már csak megszokásból panaszkodom! Igazából kezdem már megtanulni, mire jó ez az új… helyzet. Nem olyan nehéz megbarátkozni vele, most, hogy végre felfedeztem az előnyeit is!

Egwene a homlokát ráncolta, mintha csak azon tűnődne, miféle előnye lehet, ha valaki elveszíti a hatalmát. Végül megrázta a fejét.

– Elayne egyszer említette, hogy van a Toronyban egy szoba, tele az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos kincsekkel. Gondolom, valóban létezik…

– Természetesen – mondta Siuan. – A raktár a pincében. A pince második szintjén van, az északkeleti oldalon. Kis szoba, egyszerű faajtóval, de nem lehet eltéveszteni! Az egész folyosón az az egyetlen, amit zárnak.

Az amyrlin biccentett.

– Sajnos Elaidát nem verhetjük le nyers erővel! De azért jó tudni, merre lehet. Van még más különleges esemény, amiről tudnom kéne?

– Pillanatnyilag nincs, anyám – mondta Siuan.

– Akkor menj, és aludj egy keveset! – Egwene mintha habozott volna. – És legközelebb két nap múlva találkozunk! Itt, a novíciák ebédlőjében, bár lassan nem ártana átszoknunk arra, hogy a városon kívül beszélünk. Nem bízom ebben a helyben. Ha a mi táborunkban volt egy Kitaszított, apám fogadójának a felét tenném rá, hogy a Fehér Toronyban is kémkedik egy!

Siuan bólintott.

– Rendben!

Lehunyta a szemét, és mire kinyitotta, ébren hevert Bryne sátrában. A gyertya már nem égett, és hallotta, ahogy a férfi halkan, egyenletesen szuszog a sátor másik végében felállított tábori ágyon. Felült, és átnézett rá, bár túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is lásson az árnyékok között. Meglepő módon azután, hogy Kitaszítottakról és asha'manekről beszéltek, a zömök tábornok jelenléte megnyugtatta.

Van még más különleges esemény, amiről tudnod kellene, Egwene? – gondolta Siuan elmélázva, és felkelt, hogy a paraván mögött levesse a ruháját, és felvegye a hálóingét. Azt hiszem, talán szerelmes vagyok. Vagy ez nem elég különleges? Saját maga számára sokkal furcsább volt, mint a saidin megtisztítása, vagy, hogy egy nő az Egyetlen Hatalom férfi felét fókuszálja.

Megrázta a fejét, és visszadugta a ter'angrealt a rejtekhelyére, aztán befészkelte magát a takaró alá.

Eltekint az egerektől. Ez egyszer.

Kilencedik fejezet

Maldent elhagyva

A hűvös, tavaszi szellő megcsiklandozta Perrin arcát. Az efféle szellőknek virágpor és friss, hajnali harmat szagát kellett volna hordozniuk, tavaszi hajtások feltúrta föld illatát, új élet, újjászületett föld illatát.

De a szellő csak vér és halál bűzét fújta felé.

Hátat fordított a fuvallatnak, letérdelt, és megvizsgálta a kocsikereket. A szekér zömök, kortól megfeketedett kis faszerkezet volt. Első ránézésre úgy tűnt, jó állapotban van, de Perrin már megtanulta, jobb, ha mindennel óvatos, amit Maldenből hoztak el. A shaidók csak a lovakat vetették meg, a szekereket és az ökröket korántsem, de – akárcsak minden más aiel – kevés holmival utaztak. Nem tartották karban a kordékat és a szekereket sem, és ő nem egy hibás darabot talált már vizsgálódása során.

– A következőt! – bődült el, és megnézte az első kerék küllőit. A megjegyzést a háta mögött sorakozó embereknek vetette oda. Mind vele akart beszélni.

– Uram – szólalt meg egy hang. Mély volt, érdes, mint a fának csikorduló fa zaja. Gerard Arganda, Ghealdan főkapitánya. Gondosan olajozott páncélszaga volt. – Sürgetnem kell a távozást. Engedje meg, hogy előrelovagoljak őfelségével!

Az „őfelsége” Alliandréra, Ghealdan királynőjére vonatkozott. Perrin tovább dolgozott a keréken: az ácsmunkákhoz nem értett annyira, mint a kovácsmesterséghez, de az apja mindegyik fiát megtanította rá, miféle gond lehet egy szekérrel. Jobb még indulás előtt elintézni az ilyet, mint aztán félúton megakadni! Úgy nézte, mind a négy kerék rendben van.

– Uram? – kérdezte Arganda.

– Mindannyiunknak együtt kell elindulnunk – felelte neki. – Ez parancs, Arganda. Nem akarom, hogy a menekültek azt higgyék, cserben akarjuk hagyni őket!

A menekültek. Több mint százezer menekültről kellett gondoskodniuk. Több mint százezerről! A Fényre, ez sokkal több ember volt, mint ahány az egész Folyóközben élhetett! És neki kellett róla gondoskodnia, hogy mindegyiknek jusson elég étel. Szekér. Az emberek nagy része nem értette, milyen fontos egy jó szekér. Hanyatt feküdt, hogy becsúszhasson a kocsi alá, és megnézze a tengelyeket. Kénytelen volt felnézni a borult égre, bár Malden közeli városfala félig így is kitakarta.

A település egész nagy volt ahhoz képest, hogy Észak-Altarában feküdt. Inkább volt erőd, mint város; falai, tornyai fenyegetően meredtek az égnek. Egészen egy nappal azelőttig a város környékén a shaidó aielek tanyáztak, de mostanra eltűntek. Sokan elestek, mások elmenekültek, a foglyaikat pedig kiszabadította Perrin és a seanchanok szövetsége.

A shaidók két dolgot hagytak rá: a levegőben terjengő vérszagot, és a gondjára maradt százezer menekültet. Bár szívesen visszaadta a szabadságukat, egészen mást akart, amikor felszabadította Maldent. Meg akarta menteni Faile-t.

Egy újabb aiel csapat indult meg a város irányába, de lelassultak, aztán tábort vertek, és már egyáltalán nem siettek úgy Malden felé. Talán a csata után menekülő shaidók figyelmeztették őket, hogy nagyobb sereg van előttük; akkora, hogy még őket is megverte, pedig voltak velük fókuszálni képes asszonyok. Akárhogy is, úgy tűnt, a Perrin mögött táborozó aielek éppúgy nem akarnak csatába keveredni vele, ahogy ő sem akart megküzdeni velük.

Hagytak neki időt. Legalábbis egy keveset.

Arganda még mindig őt figyelte. A kapitányon ott ragyogott a kifényesített mellvért, és a sisakját a hóna alá csapta. A zömök fickó nemcsak valami felfuvalkodott, ficsúr tisztecske volt, hanem a ranglétra legalsó fokáról emelkedett fel a fővezéri posztra. Jól harcolt, és követte az utasításokat. Többnyire.

– Ebből nem engedek, Arganda – mondta Perrin, és tovább húzta magát a kocsi alatt a nedves talajon.

– És nem lehet, hogy legalább Kapukat használjunk helyette? – kérdezte a kapitány, és letérdelt. Rövidre nyírt, vasszürke haja szinte a földet súrolta, ahogy lehajtotta a fejét, hogy benézzen a szekér alá.

– Az asha'manek így is félholtak a tegnapi csata után – csattant fel Perrin. – Te is tudod!

– Egy nagyobb Kapuhoz túl fáradtak – próbálkozott tovább Arganda –, de talán egy kisebb csoportot elküldhetnénk. Az úrnőm teljesen kimerült a rabságban! Csak nem akarhatja, hogy meneteljen!

– A menekültek is kimerültek – mutatott rá Perrin. – És Alliandre kap egy lovat, hogy ne kelljen gyalogolnia, de ő is csak akkor indul, amikor mi, többiek. A Fény adja, hogy mihamarabb mehessünk!

A kapitány sóhajtott, de biccentett. Felállt, miközben Perrin végigfuttatta az ujját a tengelyen. Egy pillantással fel tudta mérni, hogy feszül a fa, de jobban szerette kitapogatni. Az érintés megbízhatóbb volt. Ahol gyengült az anyag, mindig volt egy kis rés, egy kis szálka, és lehetett érezni, hogy kis híján megroppan. A fa ilyen szempontból megbízható volt.

Nem úgy, mint az emberek. Nem úgy, mint saját maga.

A fogát csikorgatta. Nem akart erre gondolni sem. Tovább kellett dolgoznia, tennie kellett valamit, hogy elterelje a figyelmét. Szeretett dolgozni. És mostanában túl ritkán volt rá alkalma.

– A következőt! – ordította a kocsi alól.

– Uram, támadnunk kellene! – jelentette ki egy bősz hang a jármű mellett.

Perrin hátravágta a fejét a letaposott fűre, és lehunyta a szemét. Bertain Gallenne, a Szárnyas Őrség úrkapitánya ugyanazt a szerepet töltötte be Mayene-ben, mint Arganda Ghealdanban. Ezt az egy hasonlóságot leszámítva a két kapitány mindenben eltért, amiben csak két ember eltérhetett. Perrin a szekér alól is látta Bertain pompás, kidolgozott csizmáját, látta a héja formájú csatokat.

– Uram – folytatta Bertain –, a gárda egy rohama szétszórná az aiel csőcseléket, ebben egészen biztos vagyok! Hogy is lehetne másképp, ha itt, a városban is elbántunk az aielekkel?

– Akkor velünk voltak a seanchanok – morogta Perrin, és miután végzett a hátsó tengellyel, lassan letekergőzött az elsőhöz is. A régi, koszos kabátja volt rajta. Faile össze fogja szidni érte. Uraságként kellett volna viselkednie. De igazán nem várhatta el a felesége, hogy rendes kabátot vegyen fel, amikor egy órát készül heverni a sárban, hogy alaposan megnézze a szekerek alját!

Faile eleve nem akarta volna, hogy a sáros fűben heverésszen. Perrin felnyúlt az elülső tengelyre, és habozott: eszébe jutott a felesége hollófekete haja, jellegzetes, saldaeai orra. Csak őt szerette. Ő volt a mindene.

Sikerrel járt – megmentette. Akkor miért is kell úgy éreznie, mintha még mindig minden éppolyan rossz lenne, mint volt? Örülnie kellene, extázist kellene éreznie, megkönnyebbülésnek kellene eltöltenie! De hiába volt biztonságban az asszony, nem volt semmi sem rendben. És nem tudta volna megmagyarázni, miért nem.

A Fényre! Hát semmi sem hajlandó úgy működni, ahogy az kellene? A zsebébe túrt, és a legszívesebben végigbabrálta volna a csomós kis zsineget, amit egykor ott rejtegetett. De eldobta. Hagyd már abba! – förmedt magára. Visszaszerezted. Minden úgy lesz, ahogy volt. Vagy nem?

– Igen, persze – folytatta Bertain –, és feltételezem, hogy a seanchanok távozása okozhat is némi fennakadást a támadásban. De az arrébb táborozó aiel csapat kisebb, mint amit legyőztünk. És ha aggódik, csak üzenjen megint annak a seanchan tábornoknak, hogy jöjjenek vissza. Biztos ismét szeretnének az oldalunkon harcolni!

Perrin visszakényszerítette magát a jelenbe. A saját ostoba gondjai nem számítottak: itt és most azt kellett elérnie, hogy a szekerek meginduljanak. Az első tengellyel sem volt semmi gond. Hasra fordult, és kimászott a szekér alól.

Bertain középmagas volt, bár a sisakjára tűzött három toll magasabbnak mutatta. Feltette a vörös szemkötőjét is – Perrin még mindig nem tudta, hogyan veszítette el a szemét –, és a páncélja fénylett. Izgatottnak tűnt, mintha csak azt hitte volna, hogy az ő hallgatása azt jelenti, támadhatnak.

Perrin felállt, és leporolta egyszerű, barna nadrágját.

– Megyünk – jelentette be, aztán feltartotta a kezét, hogy elejét vegye a további vitának. – Tegnap legyőztük a klánokat, de ahhoz le kellett őket itatnunk vágottgyökérrel, a mi oldalunkon pedig damanek voltak. Fáradtak vagyunk, sebesültek, és visszaszereztük Faile-t. Nincs több okunk a küzdelemre. Most futunk.

Bertain nem tűnt elégedettnek, de biccentett, és elfordult. Áttrappolt a sáron; az emberei lóháton vártak rá. Perrin végigmérte a szekér körül ácsorgó kis csoportot: mind vele akartak beszélni. Nemrég még nagyon nyugtalanította az ilyen. Haszontalannak tartotta – az elé járulók nagy része úgyis tudta, mit fog mondani!

De neki kellett kimondania, neki kellett válaszolnia. Végre megértette ennek a fontosságát is. Ráadásul a kérdéseik segítettek elterelni a gondolatait arról a különös feszültségről, ami Faile megmentését követte.

Odasétált a következő szekérhez. A kísérete követte. Vagy ötven szekér sorakozott egymás után: jókora karavánt alkottak. Az első pár szekéren a Maldenből megmentett holmik tornyosultak, a középsőkre épp ekkor rakodtak fel, és neki már csak kettőt kellett megvizsgálnia. Jócskán maga mögött akarta tudni a várost napnyugtára. Akkor talán elég messze jutnak, hogy biztonságban legyenek.

Kivéve persze, ha ezek az új shaidók üldözőbe akarják venni őket. Ahány embert el kellett innen vinnie, a vak is követhette a nyomukat!

A nap csak világosabb foltocska volt a vaskos felhőtakaró mögött, de lassan a látóhatár felé gördült. A Fényre, mekkora felfordulás, rendbe kellett tennie a menekülteket és a három külön sereget! És elvben az indulás lett volna a legkönnyebb az egészben!

A shaidó tábor katasztrofális állapotban volt. Perrin emberei összeszedték és felrakodták az elhagyatott sátrak egy részét. A város körül végre láthatóvá vált a letaposott gyom, a sár, a szeméttel teleszórt talaj. A shaidók aielek voltak, szívesebben táboroztak a városfalakon kívül, mint odabenn. Különös egy népség, mi tagadás… ki hagyna ott egy jó puha ágyat, a védhetőbb hadi állásokról nem is beszélve, csak hogy a mezőn sátorozzon?

De az aielek megvetették a városokat. A legtöbb épületet vagy felperzselték az első shaidó támadás során, vagy azután fosztották ki. Az ajtókat betörték, az ablakokat bezúzták, a berendezést szétszórták az utcán, és a vízért szaladó gai'shainok végül a földbe tapostak mindent.

Az emberek még mindig rovarokként rajzottak át a városkapun és végig az egykori shaidó táboron, és összeszedegették, amit csak valahogy magukkal vihettek. A szekereket kénytelenek lesznek hátrahagyni, ha majd az Utazás mellett döntenek – Grady nem tudott akkora Kaput nyitni, hogy azon átférjen egy szekér –, de egyelőre nagyon sokat segítettek a kocsik. Jó néhány ökrük is volt, azokat valaki más ellenőrizte, hogy biztosan elég jó állapotban legyenek a szekérhúzáshoz. A shaidók hagyták, hogy a maldeni lovak nagy része elkódorogjon. Kár értük. De az ember azzal dolgozott, amije volt.

Perrin odaért a következő szekérig, és elkezdte a hosszú rudat vizsgálgatni, amihez majd az ökröket befogják.

– A következőt!

– Uram – hallott egy rekedtes hangot –, azt hiszem, én vagyok a következő!

Perrin hátrapillantott a beszélőre: Sebban Balwer, a titkára. Az emberkének száraz, összecsippentett képe volt, és mindig görnyedten állt – úgy nézett ki, mint egy várakozó dögkeselyű. Bár tiszta volt a kabátja, nadrágja is, Perrin mindig úgy érezte, porfelhőnek kellene felszállnia, ahányszor csak a fickó mozdul egyet. A szaga is poros volt, akár egy régi könyvnek.

– Balwer – mondta neki, és végigfuttatta az ujját a szekérrúdon, aztán leellenőrizte a hámokat. – Azt hittem, te a foglyokkal beszélsz!

– Valóban sok elfoglaltságot okozott ez a kötelesség – felelte a férfi –, de aztán győzött a kíváncsiság. Tényleg hagynia kellett, hogy a seanchanok magukkal vigyék a fókuszálni képes shaidó foglyokat?

Perrin felnézett a poros kis titkárra. A fókuszálni képes tudós asszonyokat leterítette a vágottgyökér, és még mindig nem tértek eszméletükre, amikor átadták őket a seanchanoknak, hogy tegyék velük, amit csak jónak látnak. Ez a döntés nem tette valami népszerűvé Perrint saját aiel szövetségesei körében, de nem hagyhatta, hogy az a sok fókuszálni képes nő szabadon tervezze ellene a bosszúhadjáratot!

– Nem tudom, én mi hasznukat vehettem volna – válaszolta Balwernek.

– Nos, uram, elég sok érdekes dolgot megtudtam. Itt van példának okáért az, hogy a shaidók nagy része szégyellte a törzsük viselkedését. Maguk a tudós asszonyok is megosztottak voltak e kérdésben. Ráadásul kapcsolatba kerültek pár igen különös alakkal is, akik a legendák korából származó tárgyakat ajánlottak nekik. Akárkik voltak is, tudtak Kaput nyitni.

– Kitaszítottak – vonta meg a vállát Perrin, és leguggolt, hogy rendesen megnézhesse a jobb első kereket. – Nem hinném, hogy ki tudjuk deríteni, melyikek lehettek. Talán álcázták magukat.

A szeme sarkából látta, hogy Balwer lebiggyeszti a száját erre a megjegyzésre.

– Nem értesz egyet velem? – kérdezte tőle.

– De, uram – válaszolt a másik. – Azok a „tárgyak”, amiket a shaidók kaptak, szerény becslésem szerint igen gyanúsak. Az aieleket becsapták, bár még nem értem, miért. De ha lenne még egy kis időnk átkutatni a várost…

A Fényre! A tábor minden egyes lakója idejön, és valami olyat kér majd tőle, amiről tudja, hogy nem kaphatja meg? Perrin lekuporodott a földre, hogy megnézze a kerék belső oldalát is. Valami nem tetszett neki.

– Eddig is tudtuk, hogy a Kitaszítottak ellenünk vannak, Balwer! Nem számítottunk rá, hogy tárt karokkal fogadnák Randet, zárja csak vissza őket, vagy mit tervez most épp velük…

Azok a nyamvadt színek, amik ilyenkor felvillantották a lelki szemei előtt Randet! Újra kizárta őket a tudatából. Mindig megjelentek, ahányszor csak Randre vagy Matre gondolt, látomásokat mutattak róluk.

– Akárhogy is – folytatta –, nem értem, mit akarsz tőlem. Azokat a shaidó gai'shainokat úgyis magunkkal visszük. A Hajadonok épp eleget fogtak el. Kikérdezheted mindet. De innen mennünk kell!

– Igen, uram – biccentett a titkár –, csak kár, hogy azokat a tudós asszonyokat elveszítettük. Tapasztalatom szerint az aielek közül ők a… legmegértőbbek.

– A seanchanoknak ők kellettek – magyarázta Perrin. – Hát megkapták őket. Nem hátráltam meg Edarra előtt sem ez ügyben, és amúgy is, már elvitték őket. Mit vársz tőlem, Balwer?

– Talán küldhetnénk egy üzenetet – kockáztatta meg a titkár –, hogy tegyenek fel pár kérdést a tudós asszonyoknak, amikor felébrednek. Én… – elhallgatott, aztán leguggolt, hogy lenézzen Perrinre. – Uram, ez igencsak zavaró. Nem kereshetnénk valaki mást, aki átnézi a kocsikat?

– Mindenki más túl fáradt vagy egyéb dolga van – vetette oda Perrin. – Azt akarom, hogy a táborban lévő menekültek zöme menetkész legyen, amikor a seregek elindulnak. És a katonák többsége a várost fésüli át élelem után; minden maréknyi gabonára nagy szükségünk lesz! A fele amúgy is megrothadt… Ebben nem segíthetek nekik, mivel olyan helyen kell lennem, ahol az emberek könnyen megtalálnak. – Ezt kénytelen-kelletlen elfogadta, bár még mindig bőszítette a dolog.

– Igen, uram – folytatta Balwer –, de gondolom, akkor is megtalálnák, ha nem mászna be a szekerek alá!

– Ezt a munkát el tudom végezni úgy is, ha beszélnek hozzám – mordult fel Perrin. – A kezemre nincs szükségük, csak a számra. És a szám most azt mondja, felejtsd már el az aieleket!

– De…

– Többet nem tehetek, Balwer – szögezte le határozottan, és felnézett a titkárra a kerék küllői között. – Északra megyünk. Végeztem a shaidókkal; felőlem megdögölhet az összes!

Balwer ismét lebiggyesztette vékony ajkát, és a szagába enyhe ingerültség vegyült.

– Természetesen, uram – mormolta, és kurtán meghajolt. Aztán elment.

Perrin kimászott a szekér alól és felállt. Odabiccentett egy koszos ruhában, elnyűtt cipőben ácsorgó fiatal nőnek a szekérsor mellett.

– Menj, hívd ide Lyncont! – parancsolta. – Mondd meg neki, hogy nézze meg ezt a kereket! Szerintem elvásott a közepe, és úgy nézem, bármelyik pillanatban kieshet!

A fiatal nő biccentett, és elszaladt. Lyncon ácsmester volt: nagy balszerencséjére épp akkor látogatta meg cairhieni rokonait, amikor a shaidók megtámadták a várost. Szinte teljesen kiverték belőle az akaratot. Talán neki kellett volna megvizsgálnia a szekereket, de amilyen elkínzottan bámult maga elé, Perrin nem volt benne biztos, hogy rábízhat egy alapos vizsgálatot. Ahhoz viszont még mindig értett, hogy ha felhívták a figyelmét egy hibára, azt megjavítsa.

És az is hozzátartozott, hogy amíg Perrin csinált valamit, úgy érezhette, dolgozik, halad valamerre. Nem kellett másra gondolnia. A szekereket könnyen meg lehetett javítani. Egyáltalán nem olyanok voltak, mint az emberek.

Megfordult, és végignézett a tűzrakó helyekkel, elszórt rongyokkal teli üres táboron. Faile épp a városból sietett vissza: utasította néhány követőjét, hogy derítsék fel a környéket. Lenyűgöző volt. Csodaszép. És nemcsak az arca vagy nyurga termete volt gyönyörű, de az is, hogy milyen könnyedén parancsolt az embereknek; egy pillanat alatt tudta, mit kell tennie. Okos volt, olyan módon, amire Perrin sosem lett volna képes.

Nem mintha ostoba lett volna: csak szerette átgondolni a dolgokat. De sosem tudott bánni az emberekkel, nem úgy, mint Mat vagy Rand. Faile megértette vele, hogy neki nem is kell tudnia bánni az emberekkel, különösen a nőkkel nem, ha van mellette valaki, aki megérti őt. Nem kellett értenie ahhoz, hogy másokkal beszéljen, ha vele beszélhetett.

De most nem tudta, mit is mondhatna. Aggasztotta, hogy mi történhetett a feleségével a rabsága alatt, bár nem zavarták az eshetőségek. Dühítették, persze, de bármi történt is, arról nem Faile tehetett. Az ember tette, amit a túléléshez tennie kellett. Tisztelte az asszony erejét.

A Fényre!– gondolta magában. Már megint gondolkozom! Dolgoznom kéne!

– A következőt! – kiáltotta el magát, és lehajolt, hogy tovább vizsgálgassa a szekeret.

– Ha csak az arcodat látnám, fiam, és semmi mást – jegyezte meg egy vidám hang –, azt hinném, elveszítettük a csatát!

Perrin döbbenten fordult meg. Nem is vette észre, hogy a vele beszélni kívánók közt ott áll Tam al'Thor is. A tömeg igencsak megritkult, de azért akadt még pár küldönc és kísérő. A hátuk mögött a botjára támaszkodva várt a zömök, szilárd pásztor. A haja teljesen megezüstösödött. Perrin még emlékezett rá, amikor mélyfekete volt. Akkoriban ő maga is kölyök volt még, nem ismert sem kalapácsot, sem üllőt.

Az ujja lecsúszott, és megérintette az övén lógó pörölyt. Ezt választotta, nem a bárdot. Helyesen döntött, de ennek ellenére elveszítette az önuralmát a Malden alatt vívott csatában. Vajon ez zavarta ennyire?

Vagy, hogy annyira élvezte az ölést?

– Mire van szükséged, Tam? – kérdezte.

– Csak azért jöttem, hogy jelentsek, uram – mondta Tam. – A folyóköziek menetkészen állnak, minden ember két sátorral a hátán, a biztonság kedvéért. A városból nem vehettünk vizet a vágottgyökér miatt, úgyhogy felküldtem pár fiút a vízvezetékhez, hogy töltsenek meg néhány hordót. Elkelne egy szekér, hogy le tudjuk hozni.

– Rendben – mosolyodott el Perrin. Végre valaki csinált is valamit anélkül, hogy előtte meg kellett volna kérdeznie! – Mondd meg a folyóközieknek, hogy hazaküldöm őket, amint csak lehet! Abban a pillanatban, hogy Grady és Neald elég erős ahhoz, hogy Kaput nyisson. De lehet, hogy az még beletelik egy kis időbe.

– Az nagyon jó lesz, uram – mondta Tam. Különös volt, hogy ő is így szólította. – De beszélhetnék veled négyszemközt egy percet?

Perrin biccentett. Látta, hogy Lyncon már közeleg, hogy megnézze a szekeret. Jellegzetesen sántított. Perrin arrébb vonult Tammal a kísérői és az őrei mellől, és besétált a városfal árnyékába. Moha zöldellt az erődítmény hatalmas, zömök köveinek tövén; különös volt, hogy ennyivel zöldebben ragyog, mint a lábuk alatt a széttiport, véres sárba gyalázott gyomok. Idén tavasszal mintha semmi más nem lett volna zöld, csak a moha.

– Mi az, Tam? – kérdezte Perrin, amint elég messzire értek.

A pásztor megdörzsölte az arcát; az állán őszes borosta serkent. Perrin keményen hajtotta az embereit az elmúlt napokban, és nem volt ideje borotválkozni sem. Tam egyszerű, kék gyapjúkabátot viselt, és a vastag anyag kellemesen védte a csípős, hegyi szellőben.

– A fiúk pusmognak, Perrin! – Tam valamivel kevésbé volt hivatalos most, hogy kettesben maradtak. – Komolyan gondoltad, amikor azt mondtad, hogy feladod Manetherent?

– Bizony – biccentett Perrin. – Az a zászló csak bajt kevert, mióta először felvonták! A seanchanok meg az összes többi is megtudhatja az igazat! Nem vagyok király!

– De van egy királynő, aki hűséget esküdött neked!

Perrin átgondolta Tam válaszát, és próbált minél jobban megfelelni neki. Egykor az ilyesmiért azt mondták rá, lassú eszű, gyenge a feje. Most már azzal jöttek, hogy azért gondolkozik el ilyen alaposan, mert ravasz és éles az esze. Mekkora különbséget jelentett, ha az ember neve elé odakerült néhány hangzatos cím!

– Szerintem jól döntöttél. – Tam válasza meglepte. – Ha Manetherennek nyilvánítod a Folyóközt, azzal nemcsak a seanchanokat haragítod magadra, de Andor királynőjét is. Azt sugallná, hogy nemcsak a Folyóközt akarod megtartani, de talán vissza akarod hódítani azokat a vidékeket, amik fölött egykor Manetheren uralkodott!

Perrin megrázta a fejét.

– Nem akarok semmit sem visszahódítani, Tam! A Fényre! Még azt sem akarom megtartani, ami az emberek szerint az enyém! Minél hamarabb megszerzi a trónját Elayne, minél hamarabb küld egy tisztességes uraságot a Folyóközbe, annál jobb! Akkor végre elfelejthetem ezt az egész Perrin uraság dolgot, és minden visszatérhet a rendes kerékvágásba!

– És Alliandre királynő? – kérdezte Tam.

– Ő felesküdhet helyettem Elayne-re – makacskodott Perrin. – Vagy akár egyenesen Randre is! Ahogy elnézem, Rand úgyis szereti begyűjteni a királyságokat. Mint egy kisgyerek játék közben!

– Csak azt hittem, hogy ezen már túltetted magad – mondta a pásztor.

– Semmi sem változott a Faile foglyul esése előtti időkhöz képest – felelte Perrin. – Még mindig nem tetszik nekem az a farkasfejes zászló sem. Azt hiszem, ideje lenne azt is leszedetni!

– Az emberek hisznek abban a zászlóban, Perrin – jegyezte meg Tam halkan. Volt benne valami szerénység, de az ember épp ezért figyelt oda arra, mit beszél. Meg persze azért, mert általában okosakat mondott. – Azért hívtalak félre, hogy figyelmeztesselek. Ha felajánlod a fiúknak a lehetőséget, hogy visszatérjenek a Folyóközbe, néhányan hazamennek. De nem lesznek sokan. A többség megesküdött, hogy a Shayol Ghulba is követ téged! Tudják, hogy közeleg az Utolsó Csata; ki ne tudná, amikor ennyi jel mutatja? Nem akarnak hátramaradni. – Habozott. – És azt hiszem, én sem akarok. – A szagában határozottság égett.

– Majd meglátjuk – ráncolta a homlokát Perrin. – Meglátjuk!

Elküldte Tamot a paranccsal, hogy szerezzen egy szekeret, és vigye fel azokért a vizeshordókért. A katonák hallgatni fognak rá: a néhai pásztor volt a főkapitánya, bár Perrin ezt eléggé visszásnak érezte. Nem tudott sokat a férfi múltjáról, de Tam harcolt az aiel háborúban, és kardforgató volt, mielőtt még ő egyáltalán megszületett volna. És most mégis követte az ő parancsait.

Akárcsak a többiek. És most azt akarták, hogy ez így is maradjon! Semmit sem tanultak? Nekivetette a hátát a falnak. Nem sétált vissza a kíséretéhez, az árnyékban állt.

Most, hogy így előkerült a dolog, rá is jött, hogy ez zavarja annyira. Nemcsak ez, de ez is, ez is igencsak benne volt abban a nagy nyomottságban. Még most is, hogy visszakapta Faile-t.

Mostanában nem volt jó vezető. Sosem volt tökéletes, persze, hogy nem, még akkor sem, amikor ott volt vele Faile, hogy irányítsa. De a távollétében rosszabb lett. Sokkal rosszabb. Nem törődött a Randtől kapott parancsokkal, nem törődött semmivel, csak hogy a nőt visszaszerezze.

De hát mi mást kellett volna tennie egy férfinak? Elrabolták az asszonyát!

Viszont megmentette. És cserébe mindenki mást cserbenhagyott. És őmiatta haltak meg az emberek. Jó emberek. Akik bíztak benne.

Az árnyékban állva felidézte azt a pillanatot – még csak egy napja volt! –, amikor egy bajtársával végeztek az aiel nyilak, bár a szívét addigra már megmérgezte Masema. Aram a barátja volt, de ő eldobta, hogy Faile megmentésére összpontosítson. Aram többet érdemelt volna.

Sosem lett volna szabad hagynom, hogy az a kolompár fegyvert ragadjon, gondolta, de nem akart itt és most szembenézni ezzel a problémával. Nem tudta volna elviselni. Olyan sok teendője volt. Ellökte magát a faltól, és tervezte, hogy megvizsgálja az utolsó szekeret is.

– A következőt! – vakkant fel, és nekilátott a munkának.

Aravine Carnel lépett elő. Az amadiciai nő már levetette egykori gai'shain köntösét, és egyszerű, világoszöld ruhát viselt helyette. A zsákmányból kirángatott holmi nem tűnt valami tisztának. Aravine kövérkés volt, de az arcán még mindig ott sötétlett az elkínzottság, a fogság nyoma. De határozott volt. Meglepően jónak bizonyult a szervezésben, és Perrin úgy gyanította, nemesi származék lehet. Csak úgy áradt a szagából a magabiztosság, a parancsoláshoz szokott könnyedség. Kész csoda, hogy mindez túlélte a hosszú fogságot!

Perrin letérdelt, hogy megnézze az elülső kerekeket, és azon gondolkozott, hogy furcsa, hogy Faile épp Aravine-re bízta a menekültek felügyeletét. Miért nem valamelyik kölyökre a Cha Faileból? Idegesítő kis ficsúrok voltak, de meglepően hozzáértőknek bizonyultak.

– Uram – szólt a nő, és gyakorlott pukedlije is előkelő származást sejdített –, végeztem a szervezéssel, az emberek indulásra készek!

– Máris? – nézett fel Perrin döbbenten a kerék mellől.

– Könnyebbnek bizonyult, mint vártam, uram. Rájuk parancsoltam, hogy gyűljenek csoportokba előbb országok, aztán szülőváros szerint. Nem meglepő, hogy a legtöbben cairhieniek, aztán altaraiak, majd amadiciaiak, pár egyéb néppel fűszerezve. Néhány domani, pár taraboni, és egy-egy véletlenszerűen idekeveredett határvidéki vagy teari.

– Hányan bírnának ki egy pár napos menetelést anélkül, hogy szekérre kéne kéredzkedniük?

– A legtöbben – válaszolta a nő. – A betegeket és az öregeket elzavarták a városból, amikor a shaidók elfoglalták Maldent. Akik itt maradtak, mind hozzászoktak a kemény munkához. Kimerültek, uram, de egyikük sem akar itt várakozni, miközben az a másik shaidó sereg nem egész félnapi járóföldre táborozik!

– Rendben – mondta Perrin. – Akkor indítsd el őket azonnal!

– Azonnal? – kérdezett vissza Aravine döbbenten.

A férfi biccentett.

– Azt akarom, hogy amint lehet, induljanak is el északra. Előreküldöm Alliandrét és a csapatait! – Ezzel végre Arganda panaszáradatát is elfojtja, és a menekültek sem lesznek már útban. A Hajadonok egyedül sokkal gyorsabban, sokkal hatékonyabban végeznek az ellátmány összeszedésével. A nagy gyűjtögetésnek lassan már úgyis vége. Az embereknek csak pár hetet kell kibírniuk az úton. Utána a Kapukon átugorhatnak biztonságosabb vidékekre. Andorba talán. Vagy Cairhienbe.

Azok a shaidók a hátában idegesítették. Bármikor úgy dönthetnek, hogy rátámadnak. Ha útnak erednek, talán nem lesz olyan csábító a lehetőség.

Aravine pukedlizett és elsietett, hogy előkészítse az indulást. Perrin hálát adott a Fénynek, hogy talált még egy embert, aki nem kérdezget vissza, és nem tesz úgy, mintha jobban tudná, mit akar. Elküldött egy kölyköt Argandához a hírrel, hogy nemsokára indulhat, aztán befejezte a szekér vizsgálatát. Felállt, és a nadrágjába törölte a kezét.

– A következőt! – kiáltott fel.

Senki sem lépett előre. Nem volt már más mellette, csak az őrök, a küldöncfiúk és pár kocsis, akik épp az ökröket fogták volna be a szekerek elé, hogy aztán elguruljanak, és felrakodják a szállítandókat. A Hajadonok már jókora halom élelmet és egyéb zsákmányt tornyoztak az egykori tábor közepére, és Perrin látta, hogy Faile is ott szorgoskodik, hogy minden rendben menjen.

Odaküldte hozzá a saját kíséretét is, hogy segítsenek, és egyedül találta magát. Teendők nélkül.

Épp, amit el akart kerülni.

A szél felerősödött, és ismét az orrába vágta a halál rettenetes bűzét. És az emlékeket. A csata dühét, a minden egyes csapásban ott lüktető szenvedélyt és izgalmat. Az aielek kiváló harcosok voltak, a világ legjobbjai. Minden ütésváltás életveszélyes volt, és ő is épp elég vágást és zúzódást szenvedett, bár azóta már Gyógyítottak rajta.

Az aielekkel harcolva úgy érezte, él. Mindegyik ellenfele a lándzsa mestere volt; bármelyikük megölhette volna. De ő nyert. Harc közben emésztő szenvedély töltötte el. A szenvedély, hogy végre tehet is valamit. Két hónapnyi várakozás után minden egyes ütés egy lépés volt, ami közelebb vitte Faile-hoz.

Nem kellett többet beszélnie. Nem kellett többet terveznie. Megtalálta a célját. És most az eltűnt.

Üresnek érezte magát. Mint amikor… mint amikor az apja valami különleges ajándékot ígért neki télközép ünnepére. Ő hónapokon át mohón várakozott, és tette a dolgát, hogy kiérdemelje a titkos ajándékot. Amikor megkapta a kis falovacskát, egy pillanatig izgatott volt, boldog. De másnap meglepően letörtnek érezte magát. Nem az ajándék miatt, hanem mert nem volt már miért küzdenie. Elszállt az izgalom, és csak ekkor értette meg, hogy mennyivel drágábbnak tartotta a várakozást magát, mint az ajándékot.

Nem sokkal ezután kezdett be-benézni Luhhan mester kovácsműhelyébe, hogy aztán beálljon hozzá inasnak is.

Örült, hogy visszaszerezte Faile-t. Boldog volt. És mégis, most mi várt még rá? Ez a sok marha őt nézte ki vezérnek. Néhányan még azt is állították, ő a királyuk! Ezt aztán sosem akarta. Mindig eltetette velük a zászlókat, ahányszor csak felvonták, egészen, amíg Faile meg nem győzte arról, hogy hasznos lehet, ha használja őket. De ő még mindig nem érezte úgy, hogy a farkasfejes lobogónak itt lenne a helye, arcátlanul csattogva a tábor fölött.

De leszedetheti? Az emberek tényleg hittek benne. Ahányszor átvágott köztük, csak úgy áradt belőlük a büszkeség illata. Nem zavarhatta el őket! Randnek segítségre lesz szüksége – és mindenki segítségére szüksége lesz – az Utolsó Csatában.

Az Utolsó Csata. Lehet, hogy egy hozzá hasonló ember, aki egyáltalán nem akart vezérkedni, ekkora sereget vezessen életük legfontosabb pillanatában?

Felörvénylettek a színek, és látta Randet. Mintha egy kőből épült, teari házban ült volna. Régi jó barátjának sötétség honolt az arcán, mint akinek súlyos gondok nehezednek a vállára. Még ültében is királyinak tűnt. Abban a drága, vörös kabátban, azzal a nemes tartással király is volt, nem csak annak hitték. Ő viszont csak egy kovács maradt.

Nagyot sóhajtott, megrázta a fejét, és szélnek engedte a képet. Meg kellett keresnie Randet. Érezte, hogy valami húzza, hívogatja.

Randnek szüksége volt rá. Mostantól erre kell összpontosítania.

Tizedik fejezet

A dohány utolja

Rodel Ituralde halkan pöfékelt a pipájából, a füst ráérősen, lágyan kígyózott felfelé. A füst szálai összetekeredtek és egymásba folytak a mennyezeten, aztán kiszivárogtak a rozoga fészer tetejének repedésein. A falak is megvetemedtek a kortól, keskeny kis sávokban ki lehetett látni rajtuk, és a szürke fa meg-megrepedezett, szálkásan széthasadt. A sarokban egy kis parázstartó égett, és a szél átsüvített a falakon. Rodel egy kicsit aggódott is, hogy egy széllöket esetleg az egész kunyhót felborítja.

Egy zsámolyon üldögélt, az asztalon jó néhány térkép hevert előtte szétnyitva. Az asztal sarkán a dohányzacskója fogott le egy gyűrött kis papírt. Az aprócska lap viharvert volt, és látszott, hogy hosszú ideje hordozza már összehajtogatva a kabátja belső zsebében.

– Nos? – kérdezte Rajabi. A vaskos nyakú, határozott férfinak barna szeme volt, széles orra és gumós álla. Mostanra tökéletesen megkopaszodott, és leginkább egy jókora sziklára emlékeztetett. Próbált úgy is viselkedni, mint egy szikla. Nehéz volt megmozdítani, de ha egyszer elkezdett gurulni, szinte lehetetlen volt megállítani. A legelsők közé tartozott, akik csatlakoztak Ituralde ügyéhez, annak ellenére, hogy nem sokkal korábban még a király ellen akart fellázadni.

Kis híján két hét telt el Ituralde darlunai győzelme óta. Messzire nyújtózkodott azzal a győzelemmel. Talán túl messzire. Ó, Alsalam! – gondolta. Remélem, ez mind megérte, öreg barátom! Remélem, nem őrültél meg csak úgy! Rajabi talán szikla, de a seanchanok maguk a lavina, és én rázúdítottam őket a fejünkre!

– Most mi lesz? – próbálkozott Rajabi.

– Várunk – felelte Ituralde. A Fényre, de gyűlölt várakozni! – Aztán harcolunk. Vagy talán megint futunk. Még nem döntöttem el.

– A taraboniak…

– Nem jönnek – vágott közbe Ituralde.

– De hát megígérték!

– Meg bizony. – Ő maga ment el hozzájuk, fellelkesítette őket, és kérte, hogy még egyszer utoljára harcoljanak az oldalán a seanchanok ellen. Ujjongtak, kurjongattak, de nem siettek a segítségére. Késlekedtek. Már így is vagy féltucatszor vette rá őket, hogy „még egyszer utoljára” harcoljanak mellette. Ők is látták, mi lesz ennek a háborúnak a vége, és nem számíthatott rájuk a továbbiakban. Már ha egyáltalán valaha számíthatott rájuk.

– Gyáva férgek! – mormolta Rajabi. – A Fény égesse meg mindet! Akkor majd megcsináljuk egyedül. Volt már rá példa!

Ituralde lassan, elgondolkozva szívott bele a pipájába. Végre úgy döntött, megkezdi a folyóközi dohányt. Ez a pipára való volt az utolsó a készletében; hónapok óta tartogatta. Jó íze volt. Jobbat nem is termesztettek.

Újra ránézett a térképekre. A kisebbiket fel is emelte, hogy jobban lássa. Az már biztos, hogy jobb térképekre lett volna szüksége!

– Ez az új seanchan tábornok – mondta –, több mint háromszázezer katonával bír, és jó kétszáz damanet is kapott!

– Már máskor is győztünk le nagy seregeket. Nézd csak meg, Darlunánál mit vittünk véghez! Szétzúztad őket, Rodel!

És ehhez minden csepp ravaszságra, taktikára és szerencsére szüksége volt, amije csak akadt. És így is elveszítette az emberei nagyobbik felét. Most szaladt, sántikálva menekült ez elől az újabb, még nagyobb seanchan sereg elől.

Akik ezúttal nem követnek el hibákat. A seanchanok már nem csak a rakenek jelentéseire építettek. Az emberei jó néhány gyalogos felderítőt is elfogtak, és ez azt jelentette, hogy többtucatnyit nem sikerült elkapniuk. Immár a seanchanok tökéletesen tisztában voltak az ő valódi erejével és helyzetével.

Az ellenség már nem hagyta, hogy ő terelgesse, ő csalogassa őket; vadászni kezdtek rá, fáradhatatlanul kerülgették a csapdáit. Ituralde úgy tervezte, egyre mélyebbre vonul vissza Arad Domanba; az az ő seregének kedvezett volna, és megnyújtotta volna a seanchanok utánpótlási vonalát is. Úgy vélte, talán még négy-öt hónapig kitarthat. De a tervei mostanra használhatatlanokká váltak. Még azelőtt készültek, hogy megtudta: egy egész fényverte aiel hadsereg garázdálkodik Arad Domanban. Ha hihetett a jelentéseknek, bár az aielekkel kapcsolatban általában erősen túloztak, és nem tudta, ezúttal mennyit hihet el, vagy százezren lehettek, és az ország északi részét jobbára el is foglalták. Bandar Ebant beleértve.

Százezer aiel. Ez felért kétszázezer domani katonával. Talán többel is. Még mindig tisztán emlékezett a Véres hó idejére húsz évvel korábbról, amikor úgy tűnt, minden elesett aiellel tíz embert veszített.

Csapdába esett, dió volt két jókora kő között. A legjobb választása még az volt, hogy visszavonul ide, erre az elhagyatott steddingre. Ez legalább egy kis előnyt jelent számára a seanchanok ellen. De csak egy kicsit. A seanchan sereg legalább hatszor akkora volt, mint a sajátja, és a legzöldfülűbb parancsnok is tudta, hogy öngyilkosság csatába szállni ilyen túlerő ellen.

– Láttál már zsonglőrmestert, Rajabi? – kérdezte a térképet nézegetve.

A szeme sarkából Ituralde látta, ahogy a bikanyakú fickó zavartan ráncolja a homlokát.

– Láttam mutatványosokat, akik…

– Nem, nem mutatványost. Egy mestert.

Rajabi megrázta a fejét.

Ituralde elgondolkozva pöfékelt, aztán megszólalt.

– Én egyszer láttam. A caemlyni udvari bárd volt az. Ruganyos fickó, bár a humora inkább otthon lett volna egy ivóban, akármennyire ki is dekorálták. A bárdok ritkán zsonglőrködnek; de ez a fickó nem bánta, hogy ilyesmire kérték. Úgy hallottam, szeretett zsonglőrködni, hogy a fiatal leányörökös kedvében járjon.

Kivette a pipát a szájából, és letömködte a dohányt.

– Rodel – kezdte Rajabi. – A seanchanok…

A tábornok feltartotta az ujját, és visszatette a pipát a szájába, mielőtt folytatta volna.

– A bárd először csak három labdát hajigáit. Aztán megkérdezett minket, hogy szerintünk elbánna-e egy negyedikkel is. Lelkesen kiabáltuk, hogy mutassa, mit tud. Felment négyre, aztán ötre, végül hatra. Minden újabb labdánál egyre hangosabban ujjongtunk, és mindig megkérdezte, hogy szerintünk elbánna-e még eggyel. Mi persze azt mondtuk, igen.

– Hét, nyolc, kilenc. Nemsokára már tíz labda volt a levegőben. Olyan bonyolult mintában szálltak, hogy követni sem tudtam. Nagy erőfeszítésébe telt, hogy a levegőben tartsa mindet, és ki kellett nyúlnia, hogy el-elkapjon egyet, amit már majdnem leejtett. Túlságosan is összpontosított ahhoz, hogy megkérdezze, szerintünk el tudna-e bánni még eggyel, de a közönség követelőzni kezdett. Tizenegy! Úgyhogy a segédje bedobott még egy labdát a többi közé.

Ituralde pöfékelt.

– Elejtette őket? – kérdezte Rajabi.

A tábornok megrázta a fejét.

– Az utolsó labda valójában nem is labda volt. Valamiféle illuminátor trükk lehetett, mert amint félúton volt a bárd felé, nagyot pukkant, és hirtelen nagy fénnyel, füsttel villant egyet. Mire kitisztult a látásunk, a bárd már nem volt a helyén, és tíz labda sorakozott a padlón. Amikor körbenéztem, láttam, hogy a többi lakomázó mellett ül az egyik asztalnál, és vadul flörtöl Finndal nagyúr feleségével.

Szegény Rajabi teljesen értetlenül nézett rá. Szerette a tiszta és egyértelmű válaszokat. Ezzel általában Ituralde maga is így volt, de mostanában – ezzel a természetellenesen borult éggel, a folyamatos, nyomasztó sötéttel – előkerült a filozofikusabb énje.

Előrenyúlt, és kirántotta a megviselt, összehajtogatott lapocskát a dohányzacskó alól. Rajabi kezébe nyomta.

– „Csapj le keményen a seanchanokra! – olvasta Rajabi. – Szorítsd vissza őket, kényszerítsd vissza mindet a hajójára, és vissza a nyomorult óceán túlfelére! Számítok rád, öreg barátom! Alsalam király.” – Rajabi leengedte a levelet. – Tudom, mit parancsolt, Rodel. Nem miatta csatlakoztam. Miattad jöttem.

– Igen, de én miatta harcolok – mondta Ituralde. A király embere volt, mindig is az lesz. Felállt, kiverte a dohányt a pipából, és széttaposta a parazsat. Félretette a pipát, és elvette a levelet Rajabitól, aztán az ajtóhoz lépett.

Döntenie kellett. Maradjon és küzdjön, vagy meneküljön el egy rosszabb helyre, csak hogy nyerjen cserébe egy kis időt?

A kunyhó fala felsírt, és a szél megrázta a fákat. Ituralde kilépett a borult reggelbe. A fészert persze nem az ogierek építették. Ahhoz túl rozoga volt. Ezt a steddinget már réges-rég elhagyták. Az emberei a fák között táboroztak. Aligha a legjobb helyszín egy táborozó sereg számára, de az ember abból főzött, amije volt, és a stedding túlságosan is hasznos volt ahhoz, hogy csak úgy elsétáljanak mellette. Mások talán egy városba menekültek volna, hogy elbújjanak a falak mögött, de itt, a fák rejtekében haszontalan volt az Egyetlen Hatalom. Ha valamivel kiiktathatta a seanchan damanekat, az a legmagasabb falnál is többet jelentett.

Maradnunk kell, gondolta az embereit nézegetve. Keményen dolgoztak, beásták magukat, és mellvédet emeltek. Fájt a gondolat, hogy fákat kell kivágnia egy steddingen. Találkozott már pár ogierrel életében, és tisztelte őket. A hatalmas tölgyfákban talán volt még valami tűnő erő azokból az időkből, amikor ogierek éltek alattuk. Bűn volt kivágni őket. De az ember tette, amit tennie kellett. Talán ha elfut, nyer egy kis időt, ám legalább olyan könnyen veszíthetett volna időt. Még volt pár napja, mielőtt rájuk rontanak a seanchanok. Ha jól beássa magát, talán ostromra kényszerítheti őket. A steddinghez érve esetleg habozni fognak, és az erdő Ituralde kisebb seregének kedvezett.

Ki nem állhatta, hogy sarokba szorították. Talán azért is gondolkozott rajta ilyen sokáig, bár a szíve mélyén már tudta, hogy itt az ideje megállni. Nem futhat tovább. A seanchanok végül csak elkapták.

Tovább sétált az emberei között, odabiccentett a dolgozóknak, hagyta, hogy minél többen lássák. Vagy negyvenezer embere maradhatott: ha figyelembe vette, milyen eséllyel indultak, ez is kész csoda. Ezeknek az embereknek mind meg kellett volna szökniük. De látták, ahogy egyik lehetetlen csatát megnyeri a másik után, ahogy egyik labdát a levegőbe dobta a másik után, és egyre jobban tapsoltak. Azt hitték, megállíthatatlan. Nem értették, hogy amikor valaki még több labdával zsonglőrködik, nem csak a mutatványa lesz látványosabb.

A végén a bukás is látványosabb lesz.

Magában tartotta a sötét gondolatokat, ahogy Rajabival az oldalán végigvonult az erdős táboron, és megnézte a mellvédet. Szépen haladtak, az emberek egymás után eresztették be a vaskos fatörzseket a frissen ásott árkokba. Miután körbejárta az egész tábort, biccentett.

– Maradunk, Rajabi! Szólj mindenkinek!

– A többiek közül néhányan azt mondogatják, ha itt maradunk, biztos meghalunk – válaszolta Rajabi.

– Tévednek – mordult rá Ituralde.

– De…

– Semmi sem biztos, Rajabi! – nézett rá a tábornok. – Tömjétek meg a mellvéden belüli fákat íjászokkal: majdnem olyan lesz, mintha tornyaink lennének. Ki kell alakítanunk odakinn egy halálzónát. A mellvéd körül vágjatok ki minél több fát, aztán a halmozzátok fel őket idebenn, második vonalnak, ahová visszavonulhatunk. Talán tévedtem a taraboniak kapcsán, és a segítségünkre vágtatnak. Vagy talán a királynak van még valahol egy eldugott hadserege, amelyik megvédhet minket. Vér és hamu, még az is lehet, hogy mi magunk visszaverjük őket! Majd meglátjuk, hogy szeretnek a damanejaik nélkül küzdeni!

Rajabi láthatóan kiegyenesedett, és egyre magabiztosabb lett. Ituralde tudta, valami efféle beszédet várt. Akárcsak a többiek, ő is bízott a Kis Farkasban. Nem hitték volna, hogy kudarcot vallhat.

Ő azonban tisztában volt a helyzettel. De ha az embernek meg kellett halnia, hát becsülettel tette. Fiatalon gyakran álmodozott háborúkról, a csata dicsőségéről. Megöregedve már tudta, hogy a csatában nincs semmiféle dicsőség. De becsület igen.

– Ituralde nagyúr! – kiáltott egy küldönc, és beszaladt a befejezetlen mellvéd mögé. Kölyök volt még, elég fiatal ahhoz, hogy a seanchanok esetleg életben hagyják. Máskülönben Ituralde hazaküldte volna a fiút és a hozzá hasonlókat.

– Igen? – kérdezte a tábornok, és megfordult. Rajabi kisebb hegyként állt az oldalán.

– Egy ember! – zihálta a fiú. – A felderítők kapták el. Besétált a steddingre.

– Azért jött, hogy az oldalunkon küzdjön? – kérdezte Ituralde. Nem volt ritkaság, hogy egy seregbe beálljanak emberek. Mindig volt, akit vonzott a dicsőség, vagy legalábbis a rendszeres étkezés.

– Nem, uram – lihegett még mindig a kölyök. – Azt mondta, önnel akar beszélni!

– Seanchan? – vakkant fel Rajabi.

A fiú megrázta a fejét.

– Nem. De szép ruhája van!

Akkor valami uraság hírnöke lehet. Domani, vagy talán egy renegát taraboni. Akárki volt, aligha ronthatott a helyzeten…

– És egyedül jött?

– Igen, uram!

– Bátor ember! Akkor kísérd elém! – parancsolta a tábornok.

– Hol fogadja, uram?

– Micsoda? – csattant fel Ituralde. – Azt hiszed, valami puccos kereskedő vagyok, palotával meg minden? Itt, a mezőn tökéletes lesz. Hozd ide, de ne siesd el a dolgot! És gondoskodj róla, hogy rendesen őrizzék!

A fiú biccentett, és elfutott. Ituralde magához intett pár katonát, és elszalasztotta őket Wakedáért meg a többi tisztért. Shimron halott volt, szénné égette egy damane tűzlabdája. Kár érte. Inkább őt tartotta volna meg, mint a másikat.

A legtöbb tisztje még az idegen előtt odaért. A nyurga Angaer. A félszemű Wakeda, aki különben egész jóképű fickó lett volna. A zömök Melarned. A fiatalos Lidrin, aki az apja halála után is követte őt.

– Mit hallok? – kérdezte Wakeda, és összefont karral vonult oda elé. – Itt maradunk ebben a halálos csapdában? Rodel, nincs annyi emberünk, hogy ellenálljunk! Ha utánunk jönnek, csapdába estünk!

– Igazad van. – A tábornok csak ennyit mondott.

Wakeda a többiekhez fordult, aztán vissza Ituraldéhoz. Az ingerültsége mintha kicsit megkopott volna a vezér őszinte válasza hallatán.

– De hát… akkor miért nem futunk? – Mostanában sokkal kevesebbet hőzöngött, mint pár hónapja, amikor Ituralde nekivágott ennek a hadjáratnak.

– Nem akarlak cukros hazugságokkal etetni benneteket – szólt a tábornok, és egyesével végigmérte a tiszteket. – Rossz formában vagyunk. De ha futunk, még rosszabb formában leszünk. A fák az előnyünkre lesznek, és megerődíthetjük az állásainkat. A stedding kioltja a damanekat, és már ez önmagában is megérné a maradást. Itt küzdünk meg velük!

Ankaer biccentett; láthatóan megértette a helyzet súlyosságát.

– Bíznunk kell benne, Wakeda! Eddig jól vezetett minket! – Wakeda biccentett.

– Azt hiszem.

A barmok! Négy hónapja még a felük azonnal levágta volna, amint meglátja, pusztán mert hűséges maradt a királyhoz. Most meg azt hiszik, képes véghezvinni a lehetetlent! Ituralde sajnálta a dolgot; kezdte azt hinni, hogy akár vissza is vezethette volna őket Alsalamhoz a király hű embereként.

– Rendben – mondta, és az erődítések különböző pontjai felé kezdett mutogatni. – A következőt tesszük a gyenge pontok megerősítésére…

Meglátta a tisztáshoz közelgő csoportot, és elhallgatott. A küldöncgyerek, mögötte egy csapat katona, meg egy vörösbe és aranyba öltözött férfi.

A jövevényen valami vonzotta Ituralde tekintetét. Talán a magassága volt az; a fiatalember elég magas lett volna aielnek is, és olyan világos volt a haja is. De egyetlen aiel sem vett volna fel arannyal hímzett, elegáns, vörös kabátot. Az oldalán kard lógott, és a fickó mozgásából Ituralde úgy gondolta, bánni is tud vele. Határozott, elszánt lépésekkel közelgett, mintha csak díszkíséretnek tartaná a körülötte lévő katonákat. Ezek szerint egy uraság, ráadásul abból is a parancsoláshoz szokott fajta. Miért jött személyesen, ahelyett hogy futárt küldött volna?

A fiatal uraság valamivel Ituralde és a vezérei előtt állt meg, és mindegyiküket alaposan végigmérte, aztán a tábornokra nézett.

– Rodel Ituralde? – kérdezte.

Miféle akcentus volt ez? Andori?

– Igen – válaszolta ő óvatosan.

A fiatal fickó biccentett.

– Bashere leírása igen pontos volt. Úgy látom, itt akarod beásni magad. Komolyan azt hiszed, hogy visszaverheted a seanchan sereget? Sokszoros túlerőben vannak, és a taraboni szövetségeseid nem tűnnek túl… lelkesnek, hogy csatlakozzanak a védelemhez.

Jó értesülésekkel bírt, bárki is volt.

– Nem szokásom idegenekkel megvitatni a stratégiámat. – Ituralde alaposabban megnézte a fiatal uraságot. Jó erőben volt, nyurga, kemény legény, már amennyire azt így kabátban meg lehetett állapítani. A jobb kezét részesítette előnyben, és ha jobban megnézte, azt is látta, hogy a bal keze hiányzik. Mindkét alkarján valamiféle vörös és arany tetoválás fénylett.

Azok a szemek. Azok a szemek sok halált láttak már. Nem pusztán egy fiatal uraság. Egy fiatal hadvezér. Ituralde hunyorogva végigmérte.

– Ki vagy?

Az idegen állta a tekintetét.

– Rand al'Thor vagyok, az Újjászületett Sárkány. És szükségem van rád. Rád és a seregedre.

A tábornok körül többen is szitkozódni kezdtek, és ő végigmérte őket. Wakeda hitetlenkedett, Rajabi megdöbbent, a fiatal Lidrin nyíltan lekezelően nézte a jövevényt.

Ituralde visszanézett az idegenre. Az Újjászületett Sárkány? Ez a kölyök? Persze feltételezhető, hogy ez még akár igaz is lehet. A legtöbb híresztelés egyetértett abban, hogy az Újjászületett Sárkány egy vörös hajú fiatalember. De a legtöbb híresztelés abban is egyetértett, hogy tíz láb magas, és mások szerint meg halványan fénylett a szeme. És aztán ott voltak azok a hírek, hogy megjelent az égen Falme fölött. Vér és hamu, már eleve abban sem volt biztos, hogy elhiszi: a Sárkány egyáltalán újraszületett!

– Nincs időm vitatkozni – mondta az idegen rezdületlen arccal.

Valahogy öregebbnek tűnt, mint amilyennek kinézett. Láthatóan nem érdekelte, hogy felfegyverzett katonák között áll. Igazság szerint már a megjelenése is ostobaságnak tűnhetett. De Ituralde inkább elgondolkozott rajta. Csak az Újjászületett Sárkányhoz hasonló ember sétál be egy szál maga, ilyen egyszerűen egy hadsereg táborába, csak ő várhatja el, hogy mégis engedelmeskednek neki.

A Fény égesse meg, már pusztán ezért nem akart hinni benne! A fickó vagy az volt, akinek mondta magát, vagy egy kötöznivaló bolond.

– Ha kimegyünk a steddingen kívülre, bebizonyíthatom, hogy tudok fókuszálni – mondta az idegen. – Az csak számít valamit! Ha megengeditek, idehozhatok tízezer aielt és akárhány aes sedait, akik kivétel nélkül megesküsznek rá, hogy az vagyok, akinek mondom magam!

A híresztelések azt is mondták, az aielek az Újjászületett Sárkányt követik. A tábornok körül állók köhécselni kezdtek, és feszengve néztek körül. Jó néhányuk a Sárkány-hívek közé tartozott, mielőtt Ituralde mellé állt volna. A megfelelő szavakkal ez a Rand al'Thor – vagy bárki volt is – könnyen ellene fordíthatta volna a saját táborát.

– Még ha feltételezzük is, hogy hiszünk neked – kezdte Ituralde óvatosan –, nem értem, mit számít az. Ezt a háborút meg kell vívnunk. Feltételezem, neked is megvan a magad gondja.

– Ti vagytok a gondom – mondta Rand al'Thor, és olyan kemény volt a tekintete, hogy azzal mintha Ituralde koponyájába mélyedt volna, hogy kihúzzon belőle minden hasznosat. – Békét kell kötnötök a seanchanokkal. Ezzel a háborúval semmit sem nyerünk. Azt akarom, hogy menjetek fel a Határvidékre; nekem nincs arra emberem, hogy a Fertőt őrizze, a határvidékiek pedig elvonultak a kötelességük elől!

– Parancsaim vannak – felelte Ituralde, és megrázta a fejét. Várjunk csak! Akkor sem tenné azt, amit ez a kölyök kér, ha nem lennének parancsai. De… azok a szemek. Alsalamnak is ilyen volt a szeme, amikor még mind a ketten fiatalok voltak. Engedelmességet követelő szemek.

– A parancsaid – nézett rá al'Thor. – A királytól kaptad? Ezért veted magad úgy neki a seanchanoknak?

Ituralde biccentett.

– Hallottam már rólad, Rodel Ituralde – mondta az ifjú. – Olyan emberek, akikben bízom, akiket tisztelek, megbíznak benned és tisztelnek téged. Ahelyett, hogy tovább futnál és rejtőznél, beásod magad, és felkészülsz egy csatára, amiről tudod, hogy végez veletek. És mindezt azért, hogy hű maradj a királyodhoz. De most itt az ideje hátat fordítani ennek az egésznek, és olyan háborúba kezdeni, ami jelent is valamit. Ami mindent jelent. Gyere velem, és megkapod Arad Doman trónját!

Ituralde hirtelen kihúzta magát.

– Azután, hogy a hűségemet dicséred, azt várod, hogy taszítsam le a trónjáról a királyomat?

– A királyod halott – mondta al'Thor. – Vagy halott, vagy megolvasztották az elméjét, mint a viaszt. Egyre inkább úgy hiszem, Graendal kezére jutott. Az országban uralkodó káoszban mindenütt az ő nyomait látom. Akármi volt is a parancsod, valószínű, hogy tőle kaptad. Arra még nem sikerült rájönnöm, miért akarta, hogy a seanchanok ellen harcolj!

Ituralde felhorkant.

– Úgy beszélsz a Kitaszítottakról, mintha rendszeresen együtt ebédelnétek!

Al'Thor állta a tekintetét.

– Mindegyikükre emlékszem… az arcukra, a modorukra, arra, hogyan beszélnek, cselekszenek, mintha csak ezer éve ismerném őket. Néha jobban is emlékszem rájuk, mint a tulajdon gyermekkoromra. Én vagyok az Újjászületett Sárkány.

Ituralde pislogott egyet. A Fény égessen meg! – gondolta. Én hiszek neki… Vér és hamu!

– Hadd… hadd lássuk ezt a bizonyítékodat!

Erre persze többen is tiltakozni kezdtek, leginkább Lidrin, aki túl veszedelmesnek vélte a dolgot. A többieket megrázta a párbeszéd. Itt volt az az ember, akire felesküdtek anélkül, hogy valaha is látták volna. Volt valami… hatalom al'Thor körül, ami vonzotta Ituraldét, ami kikövetelte, hogy azt tegye, amit kér tőle. De először látnia kellett a bizonyítékot.

Elszalasztottak pár küldöncöt lovakért, hogy kilovagolhassanak a steddingről, de al'Thor úgy beszélt tovább, mintha a tábornok már az ő embere lett volna.

– Talán Alsalam még életben van – morfondírozott várakozás közben. – Ez esetben értem, hogy miért nem akarnád elfoglalni a trónját. Hogy tetszene Amadicia? Szükségem lesz valakire, aki ott uralkodik, és szemmel tartja a seanchanokat. A fehérköpenyek most ott harcolnak, és nem vagyok benne biztos, hogy meg tudom állítani azt a csatározást az Utolsó Csata előtt.

Az Utolsó Csata! A Fényre!

– Nem fogadom el, ha megölöd az ottani királyt – mondta Ituralde. – De ha a fehérköpenyek már megölték, vagy ha a seanchanok végeztek vele, akkor esetleg.

Király! Mi a fenéről beszélek? A Fény égessen meg! – gondolta magában a tábornok. Legalább addig várj, amíg megmutatja azt a bizonyítékot, mielőtt nekiállsz trónokat elfogadni tőle! Volt valami ebben a fickóban, abban, ahogy az Utolsó Csatához hasonló, több ezer éve rettegett eseményekről beszélt – mintha csak a napi tábori jelentést vitatta volna meg.

Katonák érkeztek meg a lovaikkal, és Ituralde nyeregbe szállt, akárcsak al'Thor, Wakeda, Rajabi, Ankaer, Melarned, Lidrin és még vagy fél tucat alacsonyabb rangú tiszt.

– Számos aielt hoztam az országodba – mondta al'Thor, ahogy lovagolni kezdtek. – Azt reméltem, segíthetnek helyreállítani a rendet, de sokkal tovább tart az egész, mint gondoltam volna. Azt tervezem, biztonságba helyezem a Kereskedőtanács egy részét; talán ha már a kezemben lesznek, sikerül megszilárdítani a rendet azokon a vidékeken. Neked mi a véleményed erről?

Ituralde nem tudta mire vélni a dolgot. Biztonságba helyezni a Kereskedőtanács egy részét? Ez nagyon úgy hangzott, mintha el akarná rabolni őket! Mibe keveredett?

– Működhet… – Azon kapta magát, hogy éppen egyetért. – A Fényre, mindent figyelembe véve talán ez a legjobb terv!

Al'Thor biccentett, és előrenézett, ahogy kilovagoltak a mellvéd mögül, és megindultak az ösvényen a stedding széle felé.

– Mindenképp biztosítanom kell a Határvidéket. Gondoskodom az országodról. A Fény égesse meg azokat a határvidékieket! Mi a fenére készülnek? Nem, nem, még nincs itt az ideje. Még várhatnak. Nem, megteszi. Kitart. Egy asha'mannel odaküldöm. – Al'Thor hirtelen odafordult Ituraldéhoz. – Mit szólnál hozzá, ha adnék neked száz fókuszálni képes férfit?

– Őrülteket?

– Nem, a többségük stabil – felelte al'Thor, és láthatóan nem sértődött meg. – Amennyiben és amennyire megbolondultak a saidin megtisztítása előtt, az sajnos megmaradt, mert a saidin megtisztítása nem gyógyította meg őket, de a többségüknél még nem volt vészes a helyzet. És most már nem is lesz, hiszen a saidin tiszta.

A saidin! Tiszta? Ha lennének emberei, akik tudnak fókuszálni… A saját damanejai, a maga módján… Ituralde megvakarta az állát. Hamar átlátta a lehetőségeket, de hát egy hadvezérnek tudnia kellett hamar reagálnia.

– Jó hasznukat venném – biccentett. – Ám legyen!

– Helyes – mondta al'Thor. Kiértek a steddingről; a levegő is mintha más lett volna. – Igen nagy területet kell majd felügyelned, de a melléd adott fókuszálók nagy része képes Kaput fonni.

– Kaput? – kérdezett vissza Ituralde.

Al'Thor rápillantott, aztán mintha a fogát csikorgatta volna, lehunyta a szemét, és úgy remegett, mint aki rosszul van. A tábornok kiegyenesedett. Minden idegszálával figyelt, a keze a kardmarkolatán nyugodott. Méreg? Vagy megsérült?

De nem, al'Thor kinyitotta a szemét, és a mélyén mintha extázis fénylett volna. Megfordult, intett egyet a kezével, és előtte éles fénycsík szelte ketté a levegőt. Ituralde körül káromkodva hátráltak meg az emberek. Az egy dolog volt, hogy egy férfi azt állította, tud fókuszálni; az egy másik, amikor az ember szeme előtt tette!

– Ez egy Kapu – magyarázta az ifjú, miközben a csík megfordult, és egy jókora, fekete lyuk tátongott a levegőben. – Az asha'man erejétől függően egy Kapu akár akkora is lehet, hogy szekérrel áthajthatnak rajta. Szinte bárhová gyorsan el lehet jutni; néha azonnal, ez már a körülményektől is függ. Pár kiképzett asha'man segítségével a sereged Caemlynben reggelizhet, hogy aztán pár órával később Tanchicóban ebédeljenek!

Ituralde megvakarta az állát.

– Nohát, ez már érdekes látnivaló. Igazán érdekes látnivaló…

– Ha ez a fickó igazat mond, ha a Kapuk tényleg működnek…

– Ezekkel ki tudnám takarítani a seanchanokat Tarabonból, és talán az egész kontinensről!

– Nem! – csattant fel al'Thor. – Békét kötünk velük! Azok alapján, amit a felderítőimtől hallottam, már így is épp elég nehéz lesz megegyeznem velük anélkül, hogy felajánlanám nekik a fejedet! Nem akarom tovább bőszíteni őket! Nincs időnk a viszálykodásra! Fontosabb dolgunk is van!

– A hazámnál semmi sem lehet fontosabb – válaszolta Ituralde. – Még ha a parancs hamisítvány volt is, ismerem Alsalamot. Egyetértene velem. Nem hagyhatjuk, hogy idegen csapatok állomásozzanak Arad Doman területén!

– Akkor megígérem – mondta al'Thor –, hogy a seanchanokat eltávolítom Arad Doman területéről. Ezt megígérem. De a határig harcolunk, tovább nem. Cserébe te felmész a Határvidékre, és ott tartod vissza az inváziót. Visszavered a trallokokat, ha megindulnak, és itt hagysz nekem pár tisztet, hogy segítsenek megerősíteni Arad Domant. Könnyebb lesz helyreállítanom a rendet, ha az emberek azt látják, hogy a saját uraik is együttműködnek velem!

Ituralde átgondolta a helyzetet, bár már tudta, mi lesz a válasza. Az a Kapu kimenekítheti az embereit ebből a halálcsapdából. Az aielekkel az oldalán – az Újjászületett Sárkány szövetségeseként – tényleg lesz rá esélye, hogy megmentse Arad Domant. A becsületes halál szép dolog volt. De ha becsülettel tovább harcolhat… az még értékesebb díjnak számított.

– Úgy legyen! – mondta, és kinyújtotta a kezét.

Al'Thor elfogadta.

– Menj, bontsatok tábort! Napszálltára Saldaeában a helyed!

Tizenegyedik fejezet

Adrin halála

Szerintem megint meg kéne verni a fiút, mondta Lerian az ujjait a Hajadonok bonyolult kézjel-beszédében villogtatva. Olyan, mint egy kisgyerek, és ha a kisgyerek veszélyes holmihoz nyúl, megverik a szülei. Ha a kisgyerek megsérti magát, mert nem tanulta meg, hogy ne nyúlkáljon a késhez, az a szülei szégyene.

Az előző verés láthatóan nem használt, válaszolta Surial. Úgy állta, mint egy férfi, nem mint egy gyerek, de mégsem változtatta meg a cselekedeteit.

Akkor újra meg kell próbálkoznunk vele, jelezte Lerian. Aviendha leejtette a kis követ az őrök melletti halomra, és megfordult. Nem köszönt a táborba vezető utat figyelő Hajadonoknak, és ők sem köszöntek neki. Ha megszólítják, miközben épp a büntetését tölti, azzal csak tovább mélyítették volna a szégyenét, és a lándzsanővérei ezt sosem tették volna vele.

Arra sem kellett utalnia, hogy értette a beszélgetést. Bár senki sem várta el egy egykori Hajadontól, hogy felejtse el a kézjeleket, jobb volt feltűnés nélkül figyelnie. A kézjelek a Hajadonoké voltak.

Aviendha kiválasztott egy jókora követ a másik halomból, és elkezdett visszafelé gyalogolni a táborba. Nem tudta volna megmondani, hogy a Hajadonok vajon folytatták-e ezt a beszélgetést, mert már nem látta a kezüket. De a téma azért vele maradt. Nagyon feldühítette őket, hogy Rand al'Thor őrök nélkül ment el, hogy találkozzon ezzel a hadvezérrel, Rodel Ituraldéval. Nem ez volt az első eset, hogy ilyen ostobaságot csinált, és mégis, mintha nem akarta – vagy nem tudta – volna felfogni, hogyan kellene viselkednie. Minden egyes alkalommal, amikor védelem nélkül sodorta magát veszélybe, éppúgy megsértette a Hajadonokat, mintha egyesével végigpofozta volna őket.

Aviendha talán tartozott egy kis tohhal a lándzsanővéreinek. Az ő feladata lett volna, hogy megtanítsa Rand al'Thort az aiel szokásokra, és elég látványos kudarcot szenvedett. Sajnos sokkal nagyobb tohhal tartozott a tudós asszonyoknak, még akkor is, ha nem tudta, miért. Az a kisebb tartozás a lándzsanővérei felé kénytelen volt várni, amíg lesz rá ideje.

A karja már fájt a kőcipeléstől. Sima, nehéz kövek voltak; neki magának kellett őket kiásnia az udvarház mellett zúgó folyó medréből. Csak az Elayne-nel töltött idő, amikor rá volt kényszerítve, hogy vízben fürödjön, acélozta meg annyira, hogy legyen elég ereje bemenni a folyóba. És legalább ez a folyó nem volt olyan nagy – a vízföldiek talán igen pontatlanul csak pataknak nevezték volna, de a patak aprócska hegyi vízér volt, amibe az ember belemártotta a kezét, vagy ahol megtöltötte a kulacsát. Minden olyan víz, amin nem lépett át csak úgy az ember, határozottan folyónak minősült.

Szokás szerint borult napjuk volt, és a táborban nyomott volt a hangulat. A pár napja, az aielek érkezésekor még sürgő-forgó emberek sokkal lehangoltabbak voltak. A tábor egyáltalán nem tűnt rendezetlennek; Davram Bashere túlságosan is gondos vezér volt ahhoz, hogy azt megengedje, hiába született vízföldinek. De az emberek igenis lassabban mozogtak. Aviendha hallotta, hogy néhányan arra panaszkodnak: a sötét égbolt elsötétíti a kedvüket is. Milyen különösek voltak ezek a vízföldiek! Mi köze volt az időjárásnak az ember hangulatához? Azt megértette, ha valaki azért elégedetlenkedett, mert nem mentek rajtaütésekre, vagy mert nem volt sikeres a vadászat. De azért, mert felhős volt az ég? Ennyire nem becsülték errefelé az árnyékot?

Megrázta a fejét, és továbbment. Olyan köveket választott, amelyek megerőltették az izmait. Ha másképp tett volna, nem veszi komolyan a büntetését, és azt semmiképp sem tehette – bár minden egyes lépés sértette a becsületét. Át kellett vágnia az egész táboron, mindenki szeme láttára, haszontalan munkát végezve! Inkább lett volna anyaszült meztelen mindannyiuk előtt az izzasztó sátron kívül! Inkább futott volna ezer kört, vagy tűrte volna, hogy úgy megverjék, hogy lábra sem bír állni!

Elérte az udvarház oldalát, és jól titkolt, megkönnyebbült sóhajjal letette a követ. Bashere hadseregének két vízföldi katonája őrizte a ház bejáratát, épp úgy, ahogy Aviendha útvonalának a másik végén a két Hajadon őrködött. Amint lehajolt, és felvett a fal melletti, másik kőrakásból egy jókora követ, hallotta, hogy az egyik fickó megszólal.

– A Fény égessen meg, de meleg van! – panaszkodott.

– Meleg? – csodálkozott a társa, és felnézett a borult égre. – Te viccelsz!

Az első őr a kezével legyezte magát, zihált, és csörgött róla a víz.

– Neked hogyhogy nincs meleged?

– Biztos lázad van, vagy valami!

Az első őr megrázta a fejét.

– Csak egyszerűen ki nem állhatom ezt a hőséget.

Aviendha felkapta a követ, és elkezdett visszafelé ballagni a gyepen. Rövid gondolkozás után arra jutott, hogy a vízföldi létnek mindenképp van egy alapkövetelménye: mind szerettek panaszkodni. A vízföldeken töltött első hónapjai alatt ezt szégyenletesnek tartotta. Azt az őrt komolyan nem érdekelte, hogy arcot veszít a bajtársa előtt azzal, hogy így felfedi a gyengeségét?

Mind ilyenek voltak, még Elayne is. Ha az ember elhallgatta, mit összehord az állapotossággal járó fájdalmakról, rosszullétekről, a tehetetlenségről, azt hihette, hogy a halálán van! De ha a panaszkodás olyan hiba volt, amibe Elayne is beleesett, akkor ő azt nem volt hajlandó a gyengeség jelének látni. Az anyavére sosem viselkedett volna szégyenteljesen.

Ebből az következett, hogy lehetett benne valamiféle rejtett becsület. Talán a vízföldiek a barátságuk, a bizalmuk felajánlásaképp fedték fel a társaik előtt a gyengeségüket. Ha a barátaid ismerték a gyengéidet, az előnyt jelentett, ha valaha el kellett velük járnod a lándzsák táncát. De az is lehet, hogy a vízföldiek a panaszkodással mutatták ki az alázatosságukat, valahogy úgy, ahogy a gai'shainok az engedelmességükkel bizonyították a becsületüket.

Megkérdezte Elayne-t is az elméleteiről, de csak kedves nevetést kapott válaszul. Ez talán a vízföldi társadalom valami olyan titka volt, amit nem vitathattak meg a kívülállókkal? Vajon Elayne azért nevetett, mert ő rájött valamire, amire nem kellett volna rájönnie?

Akárhogy is, nyilván valamiféleképp a becsületüket mutatták ki vele, és neki ez elég is volt. Bárcsak a saját gondjai a tudós asszonyokkal is ilyen egyszerűek lettek volna! Azt mindenki tudta, hogy a vízföldiek megjósolhatatlanul, természetellenesen viselkednek. De mitévő legyen most, hogy a tudós asszonyok is ilyen furcsák lettek?

Kezdett türelmetlen és dühös lenni – nem a tudós asszonyokkal, hanem saját magával szemben. Erős volt és bátor. Persze nem olyan bátor, mint néhányan mások; azt csak kívánhatta, hogy egyszer olyan merész legyen, mint Elayne. De ő maga csak kevés olyan gondot tudott elképzelni, amit ne lett volna képes megoldani egy lándzsa, az Egyetlen Hatalom és az esze segítségével. De jelen helyzetét mégsem tudta megfejteni.

Elért a tábor túlsó végére, és letette a követ, aztán leporolta a kezét. A Hajadonok mozdulatlanul, elgondolkozva néztek előre. Aviendha odalépett a másik kőkupachoz, és kiválasztott egy szaggatott élű, tojásdad követ. Jó három tenyér széles volt, és olyan sima, hogy kis híján kicsúszott a kezéből. Jó néhányszor új fogást kellett rajta keresnie, mielőtt sikerült jól megszorítania. Megindult vissza a letiport, száraz téli fűben, el a saldaeai sátrak között, egyenesen az udvarház felé.

Elayne azt mondaná, hogy ő nem gondolta végig a dolgokat. Elayne nyugodt volt és átgondolt akkor is, amikor mások feszültek. Aviendha néha már toporzékolt volna tehetetlenségében, hogy az anyavére mit beszél annyit, mielőtt cselekedne. Jobban kellene rá hasonlítanom! Nem volna szabad elfelejtenem, hogy már nem a Lándzsa Hajadonja vagyok. Már nem rohanhatok neki az akadályoknak magasba emelt lándzsával!

Úgy kellett megközelítenie a problémákat, ahogy Elayne tette. Csak így nyerhette vissza a becsületét, és csak akkor kaphatta meg Rand al'Thort; csak akkor lehetett az övé a férfi úgy, ahogy Elayne-é és Miné volt. Érezte a kötésen át; a szobájában tartózkodott, de nem aludt. Túl keményen hajszolta magát, és túl keveset aludt.

A kő megcsusszant a kezében, és ő kis híján megbotlott, ahogy próbálta kiegyensúlyozni, és felemelni fáradt karjával. Bashere néhány katonája sétált el mellette; értetlenkedve nézték, és Aviendha érezte, hogy elvörösödik. Bár talán nem tudták, hogy épp a büntetését tölti ki, szégyellte magát előttük.

Vajon Elayne hogyan érvelne egy ilyen helyzetben? A tudós asszonyok haragudtak rá, mert „nem tanult elég gyorsan”. De mégsem tanították! Csak kérdezősködtek. Kérdezgették, hogy mit gondol a helyzetükről, kérdezgették Rand al'Thorról, vagy arról, hogy Rhuarc miként kezelte a car'a'carnnal való találkozót.

Nem tehetett róla, úgy érezte, a kérdések mindegyike újabb próba. Talán rosszul válaszolt? De akkor miért nem árulták el neki a helyes válaszokat?

A tudós asszonyok nem hitték, hogy elpuhult. Akkor mi volt még hátra? Elayne mit mondana? Nagyon hiányoztak neki a lándzsái: szívesen leszúrt volna most valakit. Támadni akart, kipróbálni magát a másik ellen, kiengedni a haragját…

Nem! – gondolta elszántan. Megtanulom, hogyan kell tudós asszonyként élnem. Újra megtalálom a becsületem!

Elért az udvarházhoz, és leejtette a követ. Megtörölte a homlokát; Elayne ugyan megtanította neki, hogyan hagyja figyelmen kívül a hőséget és a hideget, de attól még leizzadt, ha dolgozott.

– Adrin? – kérdezte az egyik ajtónálló a másikat. – A Fényre, nem nézel ki valami jól! Komolyan…

Aviendha bepillantott az ajtón át az udvarházba. Az az őr, aki az előbb a hőségre panaszkodott, most az ajtókeretnek rogyva állt, a kezét a homlokára tapasztotta. Tényleg nem nézett ki valami jól. Aviendha magához ölelte a saidart. A Gyógyítás nem tartozott az erősségei közé, de talán…

A fickó hirtelen felkapta a kezét, és kaparni kezdte a bőrt a homlokán. Kifordult a szeme, és a körme mély sebeket vájt a húsába. Épp csak vér helyett valami fekete, szénszerű anyag fröccsent ki belőle. Aviendha még messziről is érezte a belőle áradó forróságot.

A másik katona rettegve nézte, ahogy a barátja fekete tűzcsíkokat hántott a tulajdon fejébe. Sötét szurok folyt elő fortyogva, sziszegve. A fickó ruhája lángra kapott, és a húsa egy pillanat alatt összeaszott a csontján.

Meg sem nyikkant. Aviendha lerázta magáról a döbbenetet, és azonnal egyszerű mintába fonta a Levegőt, hogy a másik, nem fertőzött őrt biztonságos távolságba rántsa. Az őr barátja addigra már csak lüktető, fekete szurokhalom volt. Néhol megfeketedett csontok álltak ki belőle. Koponyája nem maradt. Olyan iszonyatos volt a hőség, hogy Aviendha kénytelen volt elhátrálni. Magával húzta az őrt is.

– Meg… megtámadtak minket! – suttogta a férfi. – Fókuszálók!

– Nem – rázta meg a fejét Aviendha –, ez annál sokkal gonoszabb. Fuss segítségért!

A fickó mintha mozdulni sem tudott volna döbbenetében, de ő meglökte, és erre már futni kezdett. A szurok maga mintha nem terjedt volna, ami kész áldás volt, de így is lángra lobbantotta az udvarház ajtaját. Az egész épület felgyulladhatott volna, mielőtt odabenn bárki is rájön, hogy veszélyben vannak!

Aviendha Levegőt és Vizet font egybe, hogy kioltsa a lángokat. De a szálak kirojtosodtak és megremegtek, amint a tűz közelébe értek. Nem bomlottak fel, de ez a tűz valahogy ellenállt nekik.

Még egy lépést hátrált az iszonyatos, égető forróság elől. A homlokán verejték gyöngyözött, és fel kellett kapnia a karját, hogy az arcát árnyékolja. Alig látta a középen sötétlő, fekete szurokhalmot, ami először vörösen, majd fehéren kezdett izzani, akár a forró szén. Nemsokára már csak emlék volt a fekete. A tűz szétterjedt az épület elülső falán. Aviendha kiáltásokat hallott bentről.

Megrázta magát, aztán felmordult, Földet és Levegőt font egybe, rögöket mart ki maga körül a talajból. A tűzre vetette őket, hátha sikerül elfojtania. A fonata nem tudta elűzni a forróságot, de ez nem akadályozta meg abban, hogy egyre több földet szórjon a tűzbe. A fű borította rögök sziszegtek, gőzölögtek, a sápatag fűszálak hamuvá omlottak az elképesztő hőben. Aviendha tovább dolgozott, a hőség és az erőfeszítés egyformán megizzasztotta. A távolban hallotta, ahogy az emberek – talán az őr is, akit segítségért küldött – vödrök után kiáltanak.

Vödrök? Hát persze! A Háromszoros Földön a víz túl értékesnek számított ahhoz, hogy tűzoltásra pazarolják. Földet vagy homokot használtak helyette. De itt vízzel harcoltak a tűz ellen. Aviendha jó néhány lépésnyit hátrált, és az udvarház mellett futó folyót kereste a tekintetével. Épp csak látta a felszínét, a táncoló sásokat, a vízen tükröződő, narancsszín lángokat. Már az udvarház egész homlokzata lángolt! Érezte, hogy odabenn fókuszálnak – aes sedaiok vagy tudós asszonyok. Remélhetőleg kijutnak valahogy a ház hátsó oldalán! A tűz már bekebelezte a belső folyosót, és a szobáknak nem nyílt másfelé ajtaja.

Aviendha tömör Levegő és Víz oszlopot font, és jókora, kristályos vízörvényt emelt ki a folyóból. Maga felé repítette. A vízoszlop úgy tekergőzött a levegőben, mint a Rand zászlóján fénylő teremtmény: üveges, kígyószerű sárkány, ami egyenesen a lángokra zúdul. A gőz szinte kirobbant, és végigcsapott rajta is.

Rettenetes hőség volt, és a gőz megégette a bőrét, de ő nem hátrált meg. Még több vizet emelt ki a folyómederből, és vaskos oszlopokban hajította a sűrű gőzben épp csak kivehető sötét halomra.

Olyan iszonyatos volt a hőség! Hátratántorodott pár lépést, de a fogát csikorgatva tovább küzdött. Aztán hirtelen egy másik vízoszlop is kirobbant a folyóból, és becsapódott a tűzbe. Ez és Aviendha saját vízfolyama szinte teljesen eltérítette a folyó vizét. A lány pislogott. A másik vízoszlopot irányító fonatokat nem is látta, de észrevette, hogy odafenn, a második emeleten egy alak áll az egyik ablakban, a kezét előretartja, az arcán összpontosítás ül. Naeff, Rand egyik asha'manje. Állítólag kifejezetten erős volt a Levegővel.

A tűz meghátrált, csak a szurokhalom maradt, de még mindig rettenetes forróság áradt belőle. A közelében a fal és a bejárat egyetlen, feketén tátongó lyukká égett. Aviendha tovább húzta a vizet, és zúdította az égett, fekete masszára, bár iszonyatos kimerültség kezdte megszállni. Ahhoz, hogy ilyen sok vízzel is elbánjon, szinte a teljes képességét fókuszálásra kellett használnia.

Nemsokára már nem sziszegett a víz sem. Kevesebb vizet mert, aztán hagyta, hogy pár csepp után teljesen abbamaradjon az áradat. Nedves, fekete romhalmaz közepén állt, minden ázott hamutól bűzlött. Fadarabok, elszenesedett deszkák lebegtek a sáros vízen, és ahol kitépte a földet, hogy azzal próbálja elfojtani a lángokat, vízzel teli gödrök sötétlettek. Habozva lépett előre, hogy megvizsgálja a szerencsétlen katonából maradt kupacot. Üvegesen csillogott, fekete volt, és nedves. Aviendha felkapott egy kissé megégett fadarabot – alighanem a vízoszlop ereje tépte ki a falból –, és megbökdöste vele a halmot. Kemény volt.

– A Fény égessen meg! – bődült el egy hang. Aviendha felnézett. Rand al'Thor vágott át az udvarház elején tátongó, fekete lyukon. Felnézett az égre, és az öklét rázta. – Engem akarsz! Nemsokára úgyis megkapod a háborúdat!

– Rand – kezdte Aviendha habozva. Katonák tébláboltak a gyepen, idegesen nézelődtek, mintha csak arra várnának, hogy mindjárt kitör a csata. Zavarodott szolgálók kukucskáltak ki a ház szobáiból. Az egész tűzeset nem tartott öt percig sem.

– Megállítalak! – ordította Rand, és mind a szolgák, mind a katonák riadtan kiáltozni kezdtek. – Hallod? Eljövök hozzád! Ne pazarold az erődet! Szükséged lesz rá ellenem!

– Rand! – kiáltott rá Aviendha.

A férfi megdermedt, és kábán nézett le rá. Ő állta a tekintetét, és érezte Rand dühét; kis híján, mint pár pillanattal azelőtt a lángok vadsága. A férfi elfordult, és peckesen elvonult; visszament az épületbe, és feldübörgött a megfeketedett falépcsőn.

– A Fényre! – szólalt meg egy ideges hang. – Gyakran történik ilyesmi a közelében?

Aviendha megfordult, és egy idegen egyenruhában lévő fiatal férfit látott bámészkodni. Nyurga volt, világosbarna hajjal, vöröses bőrrel – a lány nem emlékezett a nevére, de szinte teljesen biztosra vette, hogy azok közé a tisztek közé tartozik, akiket Rand akkor hozott magával, amikor találkozott Rodel Ituraldéval.

Visszafordult a romokhoz, és hallotta, ahogy a távolban a katonák parancsokat kiabálnak. Bashere is megérkezett, és átvette az irányítást; ráförmedt az embereire, hogy figyeljék a tábor szélét, bár valószínűleg csak le akarta őket kötni valamivel. Ez nem egy támadás kezdete volt. Csak a Sötét Úr érintette meg ismét a világot; olyan volt, mint a hirtelen megrothadó hús, a semmiből előtűnő patkányok, a bogarak, a különös kórságokban holtan összeeső emberek.

– Igen – felelte Aviendha a férfi kérdésére –, gyakran történik ilyesmi. Vagy legalábbis a car'a'carn körül gyakrabban, mint másutt. A ti embereitek között nem történt egyetlen hasonló eset sem?

– Hallottam már ilyesmiről – sóhajtott a férfi –, de nem hittem el!

– Nem minden hír túloz – mondta a lány, és a katona megfeketedett maradványaira nézett. – A Sötét Úr börtöne gyenge.

– Vér és hamu! – morgott a fiatal férfi, ahogy elfordult. – Mibe kevertél minket, Rodel?

Aztán megrázta a fejét, és elvonult. Bashere tisztjei parancsokat kezdtek osztogatni, megszervezték, hogy a katonák feltakarítsanak. Ezek után Rand kiköltözik az udvarházból? Ahol a gonosz buborékjai megjelentek, onnan gyakran el akartak menni az emberek. De mégis, a Randhez fűződő kötésen át Aviendha nem érzett sürgetést. Sőt… mintha a férfi visszament volna pihenni! Ennek az alaknak már legalább olyan változékony volt a hangulata, mint Elayne-é a terhessége alatt!

Megrázta a fejét, és elkezdte összeszedni az elszenesedett fadarabokat, hogy segítsen megtisztítani a környéket. Miközben ezzel volt elfoglalva, jó néhány aes sedai jött ki az épületből, hogy felmérjék a károkat. A ház homlokzatát mindenütt fekete nyomok éktelenítették, és az ajtó helyén tátongó lyuk legalább tizenöt láb széles lehetett. Az egyik nő, Merise, alaposan végigmérte őt.

– Micsoda kár! – mondta.

Aviendha felegyenesedett, és felemelt pár elszenesedett deszkát. Még mindig csuromvizes volt a ruhája. Amilyen vastag felhőtakaró fedte a napot, sokáig nem is szárad meg.

– Kár? – kérdezte. – Az udvarházért?

A pocakos Tellaen nagyúr, a ház tulajdonosa magában nyöszörögve ült le az ajtó belső oldalán egy zsámolyra, a homlokát törölgette, és a fejét rázta egyre.

– Nem – nézett rá Merise. – Érted kár, gyermek! Igazán lenyűgöző, ahogy a fonatokkal bánsz! Ha a Fehér Toronyban tudhatnánk, mostanra már rég aes sedai lennél! A fonásod egy kicsit ugyan érdes, de ezt hamar elfelejtenéd, ha a nővérektől tanulhatnál!

Hangos szipákolás hallatszott, és Aviendha megpördült. Melaine állt mögötte. Az aranyhajú tudós asszony keresztbe font karral méregette. A hasa már kezdett kikerekedni a benne növekvő gyermektől. Láthatóan nem szórakozott jól a megjegyzésen. Hogyan lehetett, hogy nem hallotta, ahogy mögé lépett? A kimerültség gondatlanná tette!

Melaine és Merise hosszan farkasszemet néztek, aztán a magas aes sedai sarkon fordult. Zöld szoknyái úsztak mögötte a levegőben. Elsietett, hogy beszéljen a lángok fogságába esett szolgákkal, és megkérdezze, nem kell-e Gyógyítani valakit. Melaine utána nézett, aztán megrázta a fejét.

– Elviselhetetlen némber – motyogta. – És ha belegondolok, hogy egykor hogyan tekintettünk rájuk!

– Tudós asszony? – kérdezte Aviendha.

– A legtöbb aes sedainál erősebb vagyok, és te sokkal erősebb vagy nálam. Ahogy te érted és irányítod a fonatokat, az szinte megszégyeníti a legtöbbünket. Másoknak meg kell szenvedni mindazért, amit te ösztönből teszel. „A fonásod egy kicsit ugyan érdes”, van képe ezt mondani! Nem hinném, hogy bármelyik aes sedai, talán az egy Cadsuane sedai kivételével, képes lett volna arra, amit te tettél azzal a vízoszloppal! Ahhoz, hogy idáig mozgasd a vizet, használnod kellett a folyó saját folyását és nyomását is!

– Ezt tettem volna? – pislogott zavartan Aviendha.

Melaine alaposan végigmérte, aztán horkant még egyet, halkan, csak úgy magának.

– Igen, ezt tetted. Olyan tehetséges vagy, gyermekem…

A lányt büszkeség öntötte el: a tudós asszonyok ritkán dicsértek meg bárkit is, de mindig komolyan gondolták.

– De nem vagy hajlandó tanulni – folytatta Melaine. – És nincs sok időnk! Van számodra még egy kérdésem. Mi a véleményed Rand al'Thor tervéről, hogy elrabolja ezeket a domani kereskedőfőnököket?

Aviendha ismét csak pislogott egyet. Olyan fáradt volt, hogy gondolkozni is alig tudott. Teljesen értelmetlen volt, hogy a domaniakat kereskedők vezették. Hogyan is vezethetne egy kereskedő embereket? A kereskedők nem csak a saját árujukkal törődnek? Eljön-e valaha az a pillanat, hogy a vízföldiek különös szokásai már nem lepik meg?

És Melaine miért épp most akarja erről kifaggatni?

– Jónak tűnik a terve, tudós asszony – felelte. – De a lándzsák nem szeretik, ha emberrablásra használják őket. Azt hiszem, a car'a'carn jobban tette volna, ha inkább úgy fogalmaz, hogy védelmet nyújt… vagy akár kényszerít a kereskedőkre. A törzsfőnökök sokkal jobban elviselték volna, ha azt mondják nekik, meg kell védeniük valakit, nem el kell rabolniuk.

– De ugyanazt tennék, bárhogy fogalmazol is!

– De fontos, hogy az ember hogyan fogalmaz – mutatott rá a lány. – Az nem hazugság, ha mindkét megfogalmazás igaz!

Melaine szeme felcsillant, és Aviendha halvány mosolyt pillantott meg az arcán.

– És még mit gondolsz a találkozóról?

– Rand al'Thor láthatóan még mindig azt hiszi, hogy a car'a'carn éppúgy parancsolgathat, mint egy vízföldi király. Ez az én szégyenem. Nem tudtam elmagyarázni neki a helyes viselkedést.

Melaine csak legyintett egyet.

– Emiatt ne szégyelld magad! Mindannyian tudjuk, milyen makacs a car'a'carn! A tudós asszonyok is megpróbálták elmagyarázni neki a különbséget, de még senkinek sem sikerült rendre tanítania…

Nocsak! Akkor hát nem ezért nem volt becsülete a tudós asszonyok előtt. De akkor miért? Aviendha a fogát csikorgatta tehetetlen dühében, aztán rákényszerítette magát, hogy folytassa.

– Akárhogy is, emlékeztetni kell rá. Újra és újra. Rhuarc bölcs és türelmes férfi, de ez nem mindegyik törzsfőnökről mondható el. Tudom, hogy a többiek közt akad, aki már nem olyan biztos benne, hogy nem volt hiba Rand al'Thort követnie!

– Igaz – biccentett Melaine –, de nézd meg, mi lett a shaidók sorsa!

– Nem mondtam, hogy igazuk van, tudós asszony – pontosított Aviendha. Egy csapat katona habozva épp a megüvegesedett, fekete halmot próbálta felkaparni. Az mintha összeolvadt volna a talajjal. Aviendha halkabban folytatta. – Hibát követnek el, hogy megkérdőjelezik a car'a'carnt, de akkor is beszélnek egymással. Rand al'Thornak fel kellene ismernie, hogy nem fogják a végtelenségig tűrni, hogy egyfolytában csak sértegeti őket! Lehet, hogy nem fordulnak ellene, mint a shaidók, de Timolanból, például, kinézem, hogy egyszerűen fogja magát, és visszatér a Háromszoros Földre, és a háta mögött hagyja a car'a'carnt az arroganciájával egyetemben.

Melaine biccentett.

– Ne félj! Mi is tisztában vagyunk ezzel az… eshetőséggel.

Ez azt jelentette, hogy elküldtek maguk közül párat, hogy engeszteljék ki Timolant, a miagoma aielek főnökét. Vajon Rand al'Thor sejtette, hogy a tudós asszonyok milyen keményen dolgoznak azon, hogy hűek maradjanak hozzá az aielek? Nagy, egységes masszának látta őket, akik felesküdtek rá, akiket használhat. Ez volt Rand egyik nagy gyengesége. Nem látta be, hogy az aielek, akárcsak minden más nép, utálták, ha eszközként használják őket. És a törzsek sokkal kevésbé álltak szoros szövetségben, mint a férfi hitte. Vérbosszúkat tettek félre a kedvéért!

Képtelen volt megérteni, hogy mindez milyen hihetetlen? Képtelen volt megérteni, hogy továbbra is milyen törékeny volt ez a szövetség?

De nemcsak hogy vízföldinek született, nem volt tudós asszony sem. Kevés aiel tudta, mekkora munkát végeznek a tudós asszonyok tucatnyi különböző területen. Milyen egyszerűnek tűnt az élet, amikor Aviendha is a Hajadonok közé tartozott! Bele is szédült volna, ha tudja, mi minden folyik számára láthatatlanul.

Melaine vakon meredt a meggyötört épületre.

– A maradvány maradványa – mondta szinte csak magának. – És ha úgy hagy itt minket, mint azokat a deszkákat, megtörve, megégve? Akkor mi lesz az aielekből? Visszasántikálunk a Háromszoros Földre, és élünk tovább, ahogy eddig is? Sokan nem akarnak majd velünk tartani. Túl sokat ígérnek ezek a vidékek.

Aviendha pislogott a szavak súlyát hallva. Nem sokat gondolkozott azon, hogy mi lesz majd, ha a car'a'carn végzett velük. Csak a jelenre összpontosított, arra, hogy visszaszerezze a becsületét, hogy ott legyen az Utolsó Csatában, és megvédhesse Rand al'Thort. De egy tudós asszony nem gondolhatott csak a mára vagy a holnapra. Évekkel előre kellett gondolkoznia, és néha a jövő a szelek szárnyán érkezett.

A maradvány maradványa. Már így is megtörte az aiel népet. Mi lesz velük?

Melaine visszanézett rá, és meglágyult az arca.

– Menj a sátrakhoz, gyermek, és pihenj! Úgy nézel ki, mint egy sharadan, ami három napig kúszott hason a homokban!

Aviendha lenézett a kezére, és látta, hogy pernye sötétlik rajta az égett épületből. A ruhája csuromvizes volt, és mocskos, és sejtette, hogy az arca sem lehet sokkal tisztább. A karja sajgott: egész nap köveket cipelt. Most, hogy tudomásul vette a kimerültségét, az úgy csapott le rá, mint egy szélvihar. A fogát csikorgatva igyekezett talpon maradni. Nem szégyeníti meg magát azzal, hogy összeesik! De megfordult, hogy menjen; engedelmeskedett a parancsnak.

– Ó, és Aviendha! – szólt utána Melaine. – A büntetésedet majd megbeszéljük holnap!

Döbbenten fordult meg.

– Amiért nem végeztél a kövekkel – magyarázta a tudós asszony, és újfent a romokat nézegette. – És amiért nem tanulsz elég gyorsan. Most menj!

A lány felsóhajtott. Újabb kérdések, és újabb kiérdemeletlen büntetés. Volt köztük valamiféle összefüggés. De mi?

Túlságosan is kimerült volt ahhoz, hogy ezt most végiggondolja. Csak az ágyát akarta, és azon kapta magát, hogy árulóként a caemlyni palota puha, fényűző matracairól álmodozik. Nagy nehezen száműzte a fejéből ezeket a gondolatokat. Ha valaki olyan mélyen alszik, a párnákba és a pehelypaplanokba temetkezve, az fel sem ébred, amikor éjszaka megpróbálják meggyilkolni az ellenségei! Hogyan is hagyhatta, hogy Elayne rábeszélje, aludjon ő is azokban a pihe-puha halálcsapdákban?

Újabb gondolat jutott az eszébe, ahogy épp ezt próbálta kiverni a fejéből. Áruló gondolat. Rand al'Thor képe, ahogy a szobájában alszik. Hozzá is mehetne…

Nem! Addig semmiképp sem, amíg nem szerezte vissza a becsületét! Nem mehet hozzá koldusként! Megbecsült asszonyként lép majd oda a férfihoz! Feltéve, hogy valaha is rájön, mit csinál rosszul.

Megrázta a fejét, és elügetett a gyep szélén felállított aiel tábor felé.

Tizenkettedik fejezet

Váratlan találkozások

Egwene a Fehér Torony tágas termeit rótta a gondolataiba mélyedve. Két Piros őrzője a háta mögött lépdelt. Manapság mintha kissé mogorvák lettek volna. Elaida egyre többször parancsolt rájuk, hogy maradjanak Egwene mellett; bár az egyének változtak, szinte mindig voltak vele ketten. És mégis, mintha kezdték volna megérezni, hogy a lány kíséretnek tartja őket, nem őröknek.

Több mint egy hónap eltelt már azóta, hogy Siuan azokat a nyugtalanító híreket közölte vele Tel'aran'rhiodban, de Egwene még mindig sokat gondolkozott rajtuk. A történtek is csak arra emlékeztették, milyen sebesen hull darabjaira a világ. Épp most kellett volna a Fehér Toronynak szilárd bástyának lennie! Ehelyett kettészakadt, saját maga ellen fordult, míg Rand al'Thor emberei nővéreket kötöttek meg! Hogyan is hagyhatta Rand, hogy ilyesmit tegyenek? Nyilván nem maradt benne sok abból a kölyökből, akivel együtt nőttek fel. De persze benne sem maradt sok abból a lányból. Rég elmúlt már az az idő, amikor úgy tűnt, azt akarja a sors, hogy összeházasodjanak, és egy kis tanyán éldegéljenek a Folyóközben!

Erről meglepő módon Gawyn jutott az eszébe. Mennyi idő is telt el azóta, hogy utoljára látta, hogy csókot lopott tőle Cairhienben? Hol lehet? Biztonságban van?

Összpontosíts! – mondta magának. Először csak egy talpalatnyi részt takaríts fel a padlón, mielőtt nekiesnél a ház többi részének! Gawyn tud vigyázni magára, eddig is egész hozzáértően csinálta… Néha túlságosan is hozzáértően.

Siuan és a többiek majd elintézik azt az asha'mandolgot. A másik hír sokkal jobban aggasztotta. Az egyik Kitaszított a táborban volt? Egy nő, aki ráadásul saidint fókuszált saidar helyett? Egykor lehetetlennek tartotta volna. De azóta látott már kísérteteket a Fehér Torony kellős közepén, és a folyosók most már szinte naponta átrendezték magukat. Ez is csak egy újabb jel volt.

Megborzongott. Halima hozzáért, állítólag a fejfájásait próbálta kimasszírozni. De a fejfájások azonnal elmúltak, amint ő fogságba esett; miért is nem jutott soha az eszébe, hogy esetleg Halima okozhatta őket? Mi mást forralt még az a némber? Miféle rejtett csomókba botlanak majd bele az aes sedaiok, miféle csapdákat állíthatott?

Egyszerre csak a padló egyik része! Takaríts fel ott, ameddig elérsz, aztán menj tovább! Siuan és a többiek kénytelenek lesznek elintézni Halima cselszövéseit is.

A hátsója sajgott, de a fájdalom egyre lényegtelenebbé vált a számára. Néha nevetett is, amikor a verést kapta, néha nem. A szíj mit sem számított. A nagyobb fájdalom – hogy mi történik Tar Valonnal – sokkal jobban igénybe vette. Odabiccentett egy csapat fehér ruhás novíciának, akik elvonultak mellette a folyosón, és mind sietve pukedliztek. Egwene összevonta a szemöldökét, de nem szidta le őket – csak remélte, hogy a mögötte sikló Pirosak nem büntetik meg őket, amiért megadják a kellő tiszteletet neki.

A Barna ajah lakrésze volt az úti célja, az a rész, amelyik most lenn volt az épület szárnyában. Meidani nem siette el a dolgot: mára jelezte, hogy tanítani kívánja őt. A parancs végre megérkezett, hetekkel Elaida vacsorája után. De meglepő módon aznap Bennae Nalsad is jelentkezett, hogy oktatni szeretné Egwene-t. A lány nem beszélt a shienari Barnával azóta az első eszmecsere óta, márpedig hetek teltek el. Sosem ismételt meg egy órát ugyanazzal a nővel. De mégis, aznap reggel ezt a nevet kapta meg napi első látogatásaként.

Amikor elért a keleti szárnyhoz, ahol most a Torony Barna része volt, Piros őrzői vonakodva álltak meg odakinn, a folyosón, hogy várják, mikor végez. Elaida talán azt akarta volna, hogy vele menjenek, de miután a Pirosak olyan vehemensen őrizték a saját határaikat, nem volt rá sok esély, hogy egy másik ajah hagyná, hogy két Piros nővér szivárogjon be a lakrészükbe. Még az engedékeny Barnák sem. Amint átért a barna padlócsempés részre, Egwene meggyorsította a lépteit. Egyszerű, tompa színű ruhákba öltözött, elfoglalt nők mellett haladt el. Elfoglalt napja volt: nővéreket kellett látogatnia, ott voltak az aznapi verései, és várták a szokásos novíciafeladatok is, mint padlósúrolás és egyéb házimunkák.

Elért Bennae ajtajához, de habozott. A legtöbb nővér csak akkor egyezett bele, hogy tanítsa őt, ha rákényszerítette a kötelesség, és az óra maga gyakran igen kellemetlenre sikerült. Néhány tanárja azért utálta, mert a lázadókhoz tartozott, másokat idegesítette, hogy ilyen könnyedén hoz létre fonatokat, megint másokat pedig az bőszített fel, hogy nem volt hajlandó jó novícia módjára, tisztelettudóan viselkedni velük.

Ennek ellenére ezek az „órák” voltak a legjobb eszköz arra, hogy elvethesse Elaida ellen a magvakat. Elszórt egyet itt is, amikor először látogatta meg Bennae-t. Vajon elkezdett kihajtani?

Bekopogtatott, és amikor kikiabáltak, hogy menjen, be is lépett. A fogadószobában mindenütt a tudós élet hordaléka hevert. Egyik könyvoszlop a másik mellett – mintha megannyi miniatűr várostorony lett volna –, egymásnak dőlve halmozódott. Különféle teremtmények csontvázai sorakoztak, némelyik vázlatosan, mások teljesen összeállítva; a nőnek annyi csontja volt, hogy abból egy állatkertet ki lehetett volna rakni. Egwene borzongva vett észre egy teljes emberi csontvázat is a sarokban. Egyenesen állt, fonalak kötötték össze, és a jegyzetek magukon a csontokon sötétlettek, fekete tintával.

Alig volt annyi hely, hogy átvágjon a szobán, és csak egy helyre lehetett rendesen leülni – Bennae tulajdon karosszékébe. A kipárnázott karfákon mély vájat mutatta, hová szokta tenni a Barna a könyökét a végeérhetetlen éjszaki olvasgatás közben. Az alacsony mennyezetet még alacsonyabbnak mutatta a rengeteg kitömött szárnyas és csillagászati szerkezet, ami lógott rajta. Egwene-nek le kellett húznia a fejét, nehogy nekiverje a nap egy modelljének, de végül csak odaért, ahol Bennae állt, és egy halom bőrkötésű könyvet lapozgatott át éppen.

– Ó! – mondta, amikor észrevette a vendégét. – Helyes!

A Barna karcsú volt a maga csontos módján, és sötét hajába már ezüstös tincseket kevert a kor. Kontyot hordott, és sok más nővéréhez hasonlóan egyszerű ruhát, mely már legalább egy évszázada kiment a divatból.

Beanne odavonult a saját kipárnázott karosszékéhez. A kandalló mellett álló, keményebb székekről tudomást sem vett – mindkettőn jókora papírhalom tornyosult fel, amióta Egwene legutóbb itt járt. A lány letakarított egy zsámolyt, majd letett egy poros patkánycsontvázat a földre, két, Sasszárny Artur uralkodásáról szóló, jókora könyvoszlop közé.

– Gondolom, akkor nem ártana haladnunk az oktatásoddal – szólt Beanne, és hátradőlt a székében. Egwene nyugalmat erőltetett magára. Vajon a Barna maga kérte, hogy megint taníthassa őt? Vagy rákényszerítették? Elképzelhetőnek tartotta, hogy egy egyszerű Barna nővért többször is berántanak olyan feladatokra, amit senki más nem akar.

Beanne kérésére bemutatott egy sor fonatot. A legtöbb novícia képességeit meghaladták volna, de az ő számára még így is, hogy teletöltötték előtte vágottgyökérteával, mindegyik könnyűnek érződött. Megpróbálta kipuhatolni a Barna nővér véleményét arról, hogy a szobája átkerült a novíciaszárnyba, de akárcsak az ajah több másik tagja, akikkel volt szerencséje beszélni, Beanne sem mesélt szívesen a dologról.

Megcsinált még pár fonatot. Egy idő után nem értette, miért is volt szükség az egész találkozóra. Beanne nem ugyanezeket a fonatokat akarta látni tőle a legutóbbi találkozásuk során?

– Jól van – szólt végül a Barna, és hozott magának egy csésze teát a kicsiny parázstartón melegedő kannából. Egwene-t nem kínálta meg. – Ebben elég ügyes vagy már. De vajon az eszed is kellően vág-e, meg tudsz-e birkózni a nehéz helyzetekkel, ahogy azt egy aes sedainak kell?

Egwene nem szólt egy szót sem, bár elég feltűnően töltött magának egy csésze teát. Beanne nem tiltakozott.

– Lássuk csak… – morfondírozott a Barna aes sedai. – Tételezzük fel, hogy olyan helyzetben vagy, hogy a tulajdon ajahod némely tagjával kerültél szembe. Olyan információra bukkantál, amit nem volna szabad tudnod, és az ajahod vezetői meglehetősen haragszanak is emiatt. Hirtelen azon kapod magad, hogy a lehető legkellemetlenebb kötelességeket róják a nyakadba, mintha csak be akarnának söpörni téged a szőnyeg alá, hogy elfeledkezhessenek rólad. Mondd csak, ebben a helyzetben te mihez kezdenél?

Egwene kis híján félrenyelte a teáját. A Barna nem volt valami ravasz. Csak nem elkezdett kérdezősködni a tizenharmadik részleg után? Amivel jókora bajba keverte magát? Nem sokan tudhattak a titkos feljegyzésekről, amiket ő a legutóbbi találkozásuk alatt olyan könnyedén, mintegy mellékesen megemlített…

– Nos – kezdte Egwene, és belekortyolt a teájába –, nézzük elfogulatlanul a helyzetet! Azt hiszem, a legjobb talán az, ha megvizsgáljuk az egészet az ajah vezetőjének a szemszögéből.

Beanne enyhén összevonta a szemöldökét.

– Lehetséges.

– Az általad leírt helyzetben feltételezhetjük, hogy ezeket a titkokat azért bízták az ajahra, hogy titkok is maradjanak? Igen, igen. Az ő szemszögükből nézve tehát fontos és gondosan ellenőrzött tervek borultak fel. Gondolj csak bele, hogy nézhet ki ez az egész! Valaki olyan titkokat tud, amikről sejtelme sem lehetne! Ez azt sugallja, hogy a legbizalmasabb tagok közül valaki információt szivárogtatott ki.

Beanne elsápadt.

– Azt hiszem, ez elképzelhetően hangzik.

– Akkor a helyzetet két részben kell megoldani – mondta Egwene, és újra belekortyolt a teába. Rettenetes volt. – Először is, meg kell nyugtatni az ajah fejét. Tudnia kell neki, hogy nem ő tehet róla, hogy az információ kiszivárgott. Ha én lennék az a feltételezett, bajba került nővér, és ha semmi rosszat nem cselekedtem volna, odamennék hozzá, és megmagyaráznám a helyzetet. Hogy nem kell tovább keresniük, ki ejthette el az információt.

– De – tiltakozott Beanne –, ez lehet, hogy még nem oldaná meg, hogy a nővér, a feltételezett, bajba került nővér megszabaduljon a büntetéstől.

– Ártani nem árthat – mondta Egwene. – Alighanem eleve azért „büntetik”, hogy ne legyen útban, mialatt az ajah fejei az árulót keresik. De ha már tudják, hogy nincs áruló, könnyen lehet, hogy megértőbben tekintenek a bajba került nővérre is… különösen, ha megoldást kínál nekik.

– Megoldást? – kérdezte Beanne. A teáscsésze úgy ült a kezében, mintha el is feledkezett volna róla. – És miféle megoldást kínálnál?

– A legjobbat: hozzáértést. Egyértelmű, hogy az ajah néhány tagja amúgy is tud a titkokról. Nos, ha ez a nővér be akarná bizonyítani a megbízhatóságát és az alkalmasságát, talán az ajah fejei is belátnák, hogy az a legjobb, ha őt is beveszik a titkok őrzői közé. Ha belegondolsz, egész egyszerű megoldás.

Beanne elgondolkozva ült. A feje fölött egy zsinegen lassan körözött egy mumifikálódott pinty.

– Igen, de vajon beválik-e?

– Mindenképp jobb, mintha valami elfeledett raktárban porosodó tekercseket kellene katalogizálnia – mutatott rá Egwene. – Néha elkerülhetetlen az igazságtalan büntetés, de az a legjobb, ha az ember sosem hagyja, hogy mások elfelejtsék: a büntetés igazságtalan. Ha valaki egyszerűen csak elfogadja, ahogy az emberek bánnak vele, rövid időn belül mindenki elhiszi, hogy megérdemelte, ahová került.

És Silviana, köszönöm szépen ezt a jó tanácsot!

– Igen – bólogatott Beanne –, igen, azt hiszem, igazad van!

– Mindig szívesen segítek – szólt Egwene lágyan, és hátat fordított a Barnának, hogy töltsön még egy kis teát. – Minden, természetesen csak feltételezett helyzetben.

Egy pillanatra megijedt, hogy talán túl messzire ment azzal, hogy a nevén szólította a nővért. De Beanne állta a tekintetét, aztán olyannyira engedett neki, hogy még a fejét is meghajtotta egy kicsit köszönetképpen.

Ha a Barnával töltött óra egyedi eset lett volna, Egwene akkor is figyelemre méltónak tartja. De amikor kiment Beanne barlangjából, döbbenten fedezte fel, hogy egy novícia vár rá egy üzenettel, mely szerint siessen Nagorához, az egyik Fehér nővérhez. Még mindig volt valamennyi ideje a Meidanival való találkozó előtt, úgyhogy elment. Nem hagyhatta figyelmen kívül egy nővér kérését, bár alighanem jó néhány külön feladattal kell majd vezekelnie, amiért elmulasztotta cserébe a padlósúrolást.

Nagora óráján Egwene logikát tanult, és a megfejtendő „logikai feladványok” igencsak úgy hangzottak, mintha abban kérnék a segítségét, hogy mi a teendő egy őrzővel, aki kezd megvadulni, amiért öregszik, és egyre rosszabbul harcol. Egwene megadta a tőle telhető segítséget, és Nagora kijelentette, hogy „hibátlan a logikája”, mielőtt az útjára bocsátotta volna. Odakinn újabb üzenet várt rá, ezúttal Suanától, a Sárga ajah egyik ülnökétől.

Egy ülnök! Egwene-t még sosem rendelték oda egyik ülnökhöz sem. Odasietett a kijelölt időre, és egy szolgálólány bocsátotta be. Suana lakosztálya inkább emlékeztette kertre, mint közönséges szobára. Ülnökként Suana kérhetett ablakos lakosztályt, és tökéletesen kihasználta a kis beépített erkélyecskét: gyógynövénykertet telepített bele. De ezen túlmenően is tükröket szereltetett fel mindenhová, hogy a napfény bejusson a szobái mélyére is. Mindenütt kis, cserepes fák, jókora kertészládákban tenyésző bokrok zöldelltek, és akadt még egy kis kertecske répának és reteknek is! Egwene nemtetszéssel vett észre egy dobozban egy kis kupac rothadt gumót; alighanem nemrég szüretelték le őket, de máris megromlottak.

A szobát belengte a bazsalikom, kakukkfű és tucatnyi más gyógynövény illata. Egwene-t a Torony gondjai, a rothadt növények dacára is boldogsággal töltötte el a sarjadó élet, a frissen ásott föld, a pompás virágok illata. És még Nynaeve panaszkodott, hogy a Fehér Torony nővérei nem törődnek a gyógynövényekkel! Bárcsak tölthetne egy kis időt a gömbölyded, kerek arcú Suanával!

Kiemelkedően kellemes személyiségnek találta a nővért. Suana megcsináltatott vele egy sor fonatot. A többségük a Gyógyításhoz kapcsolódott, és Egwene sosem volt valami erős ezen a területen. A képességei mégis lenyűgözhették az ülnököt, mert az óra felénél – Egwene egy párnázott zsámolyon kuporgott, míg Suana jóval kényelmesebben ült egy merev, bőrkárpitos széken – megváltozott a társalgás hangneme.

– Nagyon örülnénk, ha a Sárgát választanád – szólt a nővér.

Egwene összerezzent.

– Sosem voltam különösebben ügyes a Gyógyításban!

– Valaki nem azért lesz Sárga, mert ügyes, gyermek – mondta Suana. – Hanem a szenvedély miatt. Ha szereted jól végezni a dolgod, szereted megjavítani, ami elromlott, akkor köztünk a helyed!

– Köszönöm – válaszolta ő –, de az amyrlinnek nincs ajahja!

– Ez igaz, de mégis egy ajahból emelik fel! Gondold csak át, Egwene! Azt hiszem, itt igazi otthonra lelhetnél!

Megdöbbentő társalgás volt. Suana láthatóan nem tartotta amyrlinnek őt, de már a puszta tény, hogy a saját ajahjába akarta toborozni, sokat elárult. Azt jelentette, legalább valamennyire elfogadja, hogy Egwene valóban, legitim módon nővér.

– Suana – kezdte Egwene, próbálgatva, hogy vajon meddig mehet ezzel a legitimitással –, beszéltek már arról az ülnökök, hogy mit lehetne tenni az ajahok közti feszültséggel?

– Nem tudom, mihez kezdhetnénk – válaszolta Suana, és a növényekkel benőtt erkély felé nézett. – Ha a többi ajah úgy döntött, hogy ellenséget lát a Sárgákban, igazán nem kényszeríthetem őket arra, hogy ne legyenek ilyen ostobák!

Alighanem ők is ugyanezt mondanák rólad, gondolta Egwene, de nem mondta ki.

– Valakinek meg kell tennie az első lépéseket. A bizalmatlanság héja kezd olyan vastag lenni, hogy nemsokára már képtelenség lesz megtörni. Talán ha a különböző ajahok ülnökei elkezdenének együtt étkezni, vagy néha együtt vonulnának végig a folyosón, abból tanulna a Torony többi lakója is…

– Talán – ismerte el az ülnök.

– Nem az ellenségeid, Suana – mondta Egwene, és hagyta, hogy határozottabban csengjen a hangja.

A nő a homlokát ráncolva nézett rá, mintha csak most venné észre, kitől is fogad el tanácsot.

– Jól van, akkor azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most mész is! Biztos épp elég tennivalód akad még ma!

Egwene kiengedte magát, gondosan elkerülte a lelógó ágakat és az egymás mellé szoruló cserepeket. Amikor kiért a Torony Sárga részéből, és újra csatlakozott mellé két Piros kísérője, ráébredt valamire. Mindhárom találkozót végigcsinálta anélkül, hogy akár csak egyszer is büntetést róttak volna ki rá! Nem is tudta, ezt mire vélje. Pedig két nővért is hallhatóan, szándékosan a nevén szólított!

Kezdték elfogadni. Sajnos ez még csak a csata egy apró része volt. A nagyobbik rész az lett volna, hogy gondoskodjon róla, a Fehér Torony nem pusztul el Elaida követelései alatt.

Meidani lakosztálya meglepően kényelmes volt és otthonos. Egwene mindig is azt hitte, a Szürkék olyanok, mint a Fehérek: nincs bennük egy csepp szenvedély sem – tökéletes diplomaták, akiknek nincs idejük személyes érzelmekre vagy frivolitásra.

De ezekben a szobákban egy olyan nő lakott, aki imádott utazni. A falakon térképek lógtak pompás keretekben, úgy beállítva, mintha ritka műkincsek lennének. Az egyik térkép két oldalán egy-egy aiel lándzsa volt; egy másikon a tengeri nép szigetei zöldelltek. Bár sokan alighanem a tengeri néphez leginkább köthető porcelán emléktárgyak mellett döntöttek volna, Meidani fülbevalókból és festett kagylókból állított össze kis, bekeretezett gyűjteményt. A kiállított tárgyak alatt egy kis táblácska sorolta, melyiket hol és mikor gyűjtötte.

A nappali mintha egy személyes utazásokról szóló múzeum lett volna. Egy altarai nászkés, négy, csillogó késsel, mellette egy cairhieni lobogó és egy shienari kard. Mindegyik alatt egy-egy tábla, rajta a tárgyak történetével. A nászkést például akkor kapta Meidani, amikor segített rendezni egy vitát két ház között egy különösen fontos földbirtokos halála után. Az uraság felesége adta neki hálája jeléül.

Ki hitte volna, hogy a pár héttel korábbi vacsorán rettegve megalázkodó nő ilyen büszke gyűjtemény birtokosa? A szőnyegen is volt egy kis címke: egy kereskedő vette Shara partjának zárt kikötőiben, aztán Meidaninak adta, cserébe azért, mert meggyógyította a lányát. Különös szőnyeg volt, mintha aprócska, festett nádszálakból készült volna, és a szélét egzotikus, szürke prémszegély borította. A mintán különleges, hosszú nyakú állatok sorakoztak.

Meidani maga is különös széken ült. A fűzfavesszőből készült alkalmatosságot úgy fonták meg, hogy úgy nézzen ki, mint egy köteg ág, ami csak mintegy véletlenül lett szék alakú. A Torony bármely más szobájában rettentően furcsán nézett volna ki, de ide tökéletesen illett: amúgy is minden tárgy más és más volt, egyik sem tartozott a másikhoz, és mégis mindegyiket összekötötte, hogy a nővér ajándékba kapta őket utazásai során.

A Szürke megjelenése is meglepően más volt, mint az Elaidával elköltött vacsora alatt. A mélyen kivágott, színes ruha helyett magas nyakú, egyszerű, fehér öltözéket viselt. A hosszú, lefelé bővülő szabás mintha kifejezetten kisebbítette volna a kebleit. Sötétarany haját kontyba fogta, és egy árva ékszert sem viselt. Vajon szándékos volt ez a kontraszt?

– Elég sokáig tartott, hogy hívass – jegyezte meg Egwene.

– Nem akartam gyanút kelteni az amyrlinben – válaszolta Meidani, miközben a lány átvágott az egzotikus sharai szőnyegen. – Ráadásul még mindig nem vagyok benne biztos, hogyan tekintsek rád!

– Nem érdekel, hogyan tekintesz rám – felelte Egwene higgadtan, és leült egy túlméretezett tölgyfa székbe, ami a táblácska alapján egy teari pénzkölcsönző ajándéka volt. – Egy amyrlinnek nem kell azzal törődnie, hogyan tekintenek rá a követői, amennyiben engedelmeskednek neki!

– De téged elfogtak és megdöntöttek!

Egwene felvonta a szemöldökét, és állta Meidani tekintetét.

– Valóban elfogtak.

– A lázadók Csarnoka mostanra már biztosan választott új amyrlint!

– Történetesen tudom, hogy nem.

A Szürke habozott. Egwene tudta: kockázatos volt felfedni, hogy kapcsolatban áll a lázadó aes sedaiokkal, de ha nem tudja megszerezni magának Meidani és a kémek hűségét, akkor valóban nagyon gyenge lábakon áll! Látva, hogy a nővér hogy rettegett a vacsora alatt, feltételezte, hogy könnyen megnyerheti a támogatását. De most úgy tűnt, hogy az aes sedait mégsem volt olyan könnyű megfélemlíteni, mint hitte.

– Nos – szólt Meidani –, még ha ez így is van, akkor is tudnod kell, hogy téged csak kirakatnak választottak. Könnyen manipulálható bábnak.

Egwene állta a nő tekintetét.

– Nincs valódi hatalmad – folytatta a Szürke, de a hangja enyhén megremegett.

Egwene nem fordította el a tekintetét. Meidani hosszan nézte, és lassan kezdte összevonni a szemöldökét. Először csak apró ráncok jelentek meg, aztán árkokká mélyültek kortalan aes sedai arcán. Egwene pillantásában kutatott, ahogy egy kőműves kutathat rejtett hibák után a kőben, mielőtt a helyére illesztené. Amit látott, mintha még jobban összezavarta volna.

– Nos – mondta Egwene, tudomást sem véve arról, hogy épp megkérdőjelezték az uralmát –, pontosan elmeséled nekem, miért nem menekültél el a Toronyból. Bár hiszem, hogy Elaida után kémkedve sok értékes információhoz jutottál, te is tudod, hogy mekkora veszélyben vagy most, hogy ő is tudja, valóban kihez húzol. Miért nem mentél el?

– Ezt… nem mondhatom el – felelte Meidani, és elrebbent a tekintete.

– Amyrlinedként parancsolom!

– Akkor sem mondhatom meg. – A nővér lenézett a padlóra; mintha csak szégyellné magát.

Különös, gondolta Egwene, és próbálta elrejteni tehetetlen dühét.

– Egyértelmű, hogy nem méred fel a helyzet súlyosságát. Vagy az én fennhatóságomat fogadod el, vagy Elaidáét. Nincs köztes megoldás, Meidani! És egyet biztosra ígérhetek: ha Elaida marad az Amyrlin-trón, rá fogsz jönni, hogy meglehetősen kellemetlenül bánik azokkal, akiket árulónak tart!

A Szürke nővér továbbra is a padlót nézte. Kezdeti ellenállása dacára úgy tűnt, nem maradt benne túl sok akaraterő.

– Értem. – Egwene felállt. – Elárultál minket, ugye? Azelőtt álltál át Elaida oldalára, hogy felfedték a titkodat, vagy csak Beonin vallomása után?

Meidani azonnal felnézett rá.

– Micsoda? Nem! Sosem árultam el az ügyünket! – Úgy festett, mint aki rosszul van; elsápadt, a szája vonallá préselődött. – Hogyan is gondolhatod, hogy azt a rettenetes némbert támogatom? Gyűlölöm mindazt, amit a Toronnyal tett!

Nos, ez meglehetősen egyértelmű volt; e körül a kijelentés körül nem lehetett volna sokat taktikázni a Három Esküvel sem. Meidani vagy igazat mondott, vagy a Fekete ajah tagja volt – bár Egwene nem hitte, hogy egy Fekete veszélybe sodorja magát azzal, hogy ilyen könnyen felfedhető hazugságot állít.

– Akkor miért nem menekültél el? – kérdezte ismét. – Miért maradtál?

A Szürke megrázta a fejét.

– Azt nem mondhatom el.

Egwene mélyet levegőt vett. Valami idegesítette az egész párbeszédben.

– Azt legalább elárulod, hogy miért vacsorázol olyan sűrűn Elaidával? Nyilván nem azért, mert szereted, ahogy bánik veled!

Meidani elvörösödött.

– Elaida és én megosztottuk a párnánkat novíciakorunkban. A többiek úgy döntöttek, hogy ha felújítom vele ezt a kapcsolatot, talán sikerül értékes információkat szereznem.

Egwene keresztbe fonta a karját.

– Elég vad feltételezés volt azt hinni, hogy megbízik benned. De hataloméhsége őt magát is vad lépésekre készteti, úgyhogy talán nem volt teljesen elvetemült ez az ötlet sem. De most már sosem fog a bizalmába fogadni, hiszen tudja, valójában melyik oldalon állsz!

– Tudom. De úgy döntöttek, hogy úgy kell tennem, mintha nem lennék tisztában azzal, hogy tudja. Ha most kihátrálnék, akkor megtudná, hogy figyelmeztettek minket – márpedig ez azon kevés előny közé tartozik, amivel még rendelkezünk.

Elég gyenge érv volt a maradás mellett; ettől akár meg is szökhetett volna Meidani a Toronyból. Semmit sem nyerhetett, ha marad. De akkor miért? Mintha valami visszatartotta volna. Valami erős indok. Talán egy ígéret?

– Meidani – mondta Egwene –, tudnom kell, mit nem árulsz el nekem!

A nő megrázta a fejét; szinte mintha félt volna. A Fényre! – gondolta az amyrlin. Nem vagyok hajlandó azt tenni vele, amit Elaida tesz, ahányszor csak együtt vacsoráznak!

Visszaült.

– Húzd ki magad, Meidani! Nem szolgálatkész novícia vagy, hanem aes sedai! Kezdj úgy is viselkedni!

A nő felnézett, és a szeme szikrát vetett a csúfolódásra. Egwene elismerően biccentett.

– Helyre fogjuk hozni az Elaida okozta károkat, és a jogos helyemen fogok ülni amyrlinként. De sok munka vár ránk.

– Nem tehetem…

– Igen – mondta Egwene –, nem mondhatod el nekem, mi a baj. Gondolom, ennek a Három Eskühöz van valami köze, bár csak a Fény tudja, hogyan. De ezt a problémát megkerülhetjük. Nem mondhatod el nekem, miért maradtál a Toronyban. De meg tudod mutatni?

A nővér félrebillentette a fejét.

– Nem vagyok benne biztos. Elvihetnélek… – Hirtelen elhallgatott. Igen, látványosan valamelyik Eskü akadályozta meg benne, hogy folytassa. – Talán megmutathatom – fejezte be esetlenül. – Nem vagyok biztos benne.

– Akkor derítsük ki! Mennyire lenne veszélyes, ha a két Piros őröm követne minket?

Meidani elsápadt.

– Veszélyes lenne.

– Akkor itt kell hagynunk őket – nyugtázta Egwene, és észre sem vette, hogy gondolkodás közben a körmével kocogtatja a túlméretezett tölgyszék karfáját. – Ki tudnánk surranni a Szürke lakrészből másfelé, mint ahol bejöttem, de ha észrevesznek minket, feltehetnek pár kellemetlen kérdést…

– Sok Piros téblábol a lakrészünk ki- és bejáratai körül – mondta Meidani. – Azt hiszem, az összes ajah így figyelteti a többit. Nagyon nehéz lesz észrevétlenül kimennünk. Engem nem követnének, de ha téged észrevesznek…

Kémek figyelik a többi ajah lakrészét? A Fényre! Ennyire rossz a helyzet? Ez úgy hangzott, mintha felderítőket küldenének ki az ellenséges seregek tábora köré! Nem kockáztathatta meg, hogy meglássák Meidanival, de ha egyedül megy, az is felkeltheti a figyelmüket; minden Piros tudta, hogy őt folyamatosan őrzik.

Ez gondot okozott, és csak egyetlen megoldást látott. Alaposan végigmérte Meidanit. Mennyire bízhatott meg benne?

– Ígéred, hogy nem támogatod Elaidát, és hogy elfogadod a vezetésemet?

A nő habozott, aztán biccentett.

– Ígérem.

– Ha megmutatok neked valamit, megesküszöl, hogy senkinek nem mutatod meg, hacsak előtte nem adok rá engedélyt én magam?

A Szürke nővér összevonta a szemöldökét.

– Igen.

Egwene döntött. Mély levegőt vett, és magához ölelte a saidart.

– Jól figyelj! – mondta, és összefonta a Szellem szálait. A vágottgyökérrel elkábítva nem volt elég erős ahhoz, hogy Kaput nyisson, de meg tudta mutatni Meidaninak a fonatot.

– Ez micsoda? – kérdezte a nő.

– Kapunak hívják – felelte Egwene. – Ezt használjuk az Utazáshoz.

– Az Utazás lehetetlen! – vágta rá Meidani azonnal. – Ez a képesség elveszett már vagy… – Elhallgatott, és még jobban elkerekedett a szeme. Egwene elengedte a fonatot. A Szürke azonnal magához ölelte a Forrást. Elszántnak tűnt.

– Gondolj arra a helyre, ahová menni szeretnél – magyarázta Egwene. – Nagyon jól kell ismerned azt a helyet, ahonnan indulsz. Feltételezem, kellően ismered a tulajdon lakosztályodat… válassz olyan célállomást, ahol feltehetően senki sincsen, a Kapuk nagyon veszedelmesek, ha nem a megfelelő helyen nyílnak!

Meidani biccentett, aranyszín kontya megbillent. Összpontosított. Lenyűgözően pontosan lemásolta Egwene fonatát, és a Kapu épp kettejük között nyílt. Fehér vonal hasadt ki a levegőben, aztán fordult egyet. A lyuk Meidani oldalán volt; Egwene csak egy ragyogó foltot látott, mintha pára torzította volna el a látását. Megkerülte a Kaput, és átnézett a lyukon a sötét kőfolyosóra. A padlócsempe tompa barna volt, és fehér, és ameddig ellátott, nem nyílt egyetlen ablak sem a falon. A Torony gyomrába vezethet, tippelte Egwene.

– Gyorsan! – mondta – Ha nem térek vissza az őreimhez úgy egy óra elteltével, a Pirosak elkezdhetnek azon merengeni, hogy mi tart ilyen sokáig. Már így is gyanús, hogy épp te küldettél értem. Csak remélhetjük, hogy Elaida nem elég óvatos ahhoz, hogy gondolkozni kezdjen az egybeesésen!

– Igenis, anyám – válaszolta Meidani, és elsietett. Lekapott egy bronzlámpást az asztaláról. A láng megremegett a hirtelen mozdulatra. A nővér habozva megállt.

– Mi az? – kérdezte Egwene.

– Csak meglepődtem.

Egwene kis híján megkérdezte, mi olyan meglepő, de aztán meglátta a választ az aes sedai szemében. Meidani meglepődött rajta, hogy milyen hamar engedelmeskedni kezdett neki. Meglepődött rajta, hogy milyen könnyű volt amyrlinként gondolnia rá. Még nem győzte meg a nőt teljesen, de már közel állt hozzá.

– Gyorsan! – sürgette.

Meidani bólintott, átlépett a Kapun, és ő követte. Bár odaát a padló nem volt poros, a levegőn érződött, hogy sosem tudott rendesen kiszellőzni. A falakról hiányoztak a felső folyosókra jellemző díszek, és nem hallatszott más zaj, csak a távolban neszező patkányok. Patkányok. A Fehér Toronyban. Ez egykor elképzelhetetlen lett volna. A védőkörök gyengülése csak egy volt az egyre sűrűsödő lehetetlenségek hosszú listáján.

A Torony alsó szintjeire nem figyeltek oda olyan nagyon a szolgák sem. Talán Meidani azért épp ide nyitott Kaput. Ez mind szép és jó volt, de lehet, hogy kicsit túlbiztosította magukat. Ha ilyen mélyre merültek a Toronyban, értékes perceket veszíthetnek, mire visszaérnek a főfolyosókra, és megtalálják, amit Meidani meg akart mutatni neki. És ennek is megvolt a maga veszélye. Mi történik, ha más nővérek is észreveszik őt, amint a szokásos Piros ajahbeli őrei nélkül kódorog a folyosón?

Mielőtt hangot adhatott volna az aggodalmának, a Szürke nővér elindult. Nem felfelé, a lépcsők irányába, hanem le, még mélyebbre. Egwene összevonta a szemöldökét, de követte.

– Nem vagyok benne biztos, hogy meg szabad mutatnom neked – mondta Meidani halkan. A szoknyája úgy susogott, mint a távoli patkányok halk motoszkálása. – De figyelmeztetnem kell téged: lehet, hogy meglepődsz azon, amibe keveredsz! Veszélyes is lehet.

Vajon az aes sedai fizikai veszélyre gondolt, vagy politikaira? Egwene úgy gondolta, politikailag nagyobb kalamajkába már úgysem keveredhet. Mégis biccentett, és komolyan fogadta a figyelmeztetést.

– Értem. De ha valami veszélyes folyik a Toronyban, tudnom kell róla. Nemcsak jogom, de kötelességem is!

Meidani nem mondott többet. Végigvezette Egwene-t a kanyargós folyosón, és magában motyogott, hogy jobb lett volna, ha el tudja hozni az őrzőjét is. Úgy tűnt, a férfi a városban van valamilyen ügyben. A folyosó úgy tekergett, mint a gyűrűjükön a Nagy Kígyó. Egwene épp kezdett volna türelmetlen lenni, amikor Meidani megállt egy csukott ajtó mellett. Az semmiben sem különbözött a fő folyosóról leágazó, többtucatnyi másik raktártól. A Szürke habozva felemelte a kezét, aztán keményen bekopogtatott.

Az ajtó azonnal kinyílt, és egy éles tekintetű őrző bukkant elő. Vörös hajú, szögletes állú. Végigmérte Meidanit, aztán Egwene-hez fordult, és még jobban elkomorodott. Megrándult a karja, mintha alig tudta volna megállni, hogy ne kapjon az oldalán lógó kardhoz.

– Ez Meidani lesz – hallatszott a szobából egy nő hangja. – Jött, hogy beszámoljon a lánnyal való találkozóról. Adsalan?

Az őrző arrébb lépett. Egy kis szoba tárult föl mögötte; szék helyett ládák sorakoztak benne. Négy nő ült odabenn. Négy aes sedai. És megdöbbentő módon mind a négyen más-más ajahból valók voltak! Egwene nem látott négy különböző ajahbeli nőt együtt sétálni folyosón sem, hát még egymással beszélni! Egyikük sem volt Piros, és mind a négyen ülnöki rangot viseltek.

Seaine parancsoló külsejű nő volt, ezüsttel szegett fehér ruhában. A Fehér ajah ülnökét sűrű, fekete hajzuhatag és erős szemöldök jellemezte, halványkék szeme higgadtan mérte végig Egwene-t. Doesine ült mellette, a Sárga ajah karcsú, és cairhieni létére egész magas ülnöke; telt rózsaszín ruháját arany hímzés borította. A hajában zafírok ragyogtak, és a homlokán is egy kék kő fénylett.

Yukiri, a Szürke ülnök Doesine mellett foglalt helyet. Egwene életében nem látott még nála alacsonyabb nőt, de a Szürke képes volt úgy nézni az emberekre, hogy azonnal látszott, ő uralja a helyzetet, és képes volt akár a legmagasabb aes sedaiok fölé tornyosulni. Az utolsó pedig Saerin volt, a Barnák altarai ülnöke. Akár a legtöbb Barna, ő is dísztelen ruhát viselt, ezúttal jellegtelen, homokbarna színben. Olajbarna bőrét heg éktelenítette a bal arcán. Egwene szinte semmit sem tudott róla. A szobában lévő nővérek közül mintha ő lepődött volna meg a legkevésbé Egwene felbukkanásán.

– Mit tettél? – förmedt rá Seaine megrettenve Meidanira.

– Adsalan, hozd be ide őket! – parancsolta Doesine. Felállt, és sietve intett. – Ha valaki erre jár, és meglátja itt az al'Vere lányt…

Meidani megremegett a szigorú szavak hallatán – igen, sokat kell még dolgoznia azon, hogy újra aes sedaihoz méltó tartása legyen. Egwene belépett a szobába, még mielőtt a durva vonású őrző berángathatta volna. A Szürke nővér követte, és Adsalan becsapta mögöttük az ajtót. A szobában két lámpa égett, de nem tudták bevilágítani a szűk teret: ez is mintha csak még jobban kiemelte volna, hogy a négy nő valamiféle összeesküvésre készül idelenn.

A ládák akár trónusok is lehettek volna azok alapján, ahogy az ülnökök ültek rajtuk, úgyhogy Egwene maga is leereszkedett az egyikre.

– Nem engedélyeztem, hogy leülj, gyermek! – szólt rá Saerin hidegen. – Meidani, mit jelentsen ez a felháborító szabálytalanság? Az esküdnek meg kellett volna akadályoznia, hogy ilyesmi megessen!

– Eskünek? – kérdezte Egwene. – Ez melyikben szerepel?

– Hallgass, gyermek! – csattant fel Yukiri, és végigvágott Egwene hátán egy Levegőből font ostorral. Olyan gyenge büntetés volt, hogy a lány kis híján felnevetett.

– Nem szegtem meg az eskümet – vetette oda Meidani sietve, és Egwene mellé lépett. – Azt parancsoltátok, hogy senkinek se szóljak ezekről a gyűlésekről. Ezt meg is tartottam… nem mondtam el neki. Megmutattam.

Mégis volt egy szikrányi dac a nőben. Egwene örült neki.

Nem volt benne biztos, mi folyik ebben a szobában, de páratlan alkalmat kínált arra, hogy egyszerre négy ülnökkel beszélhessen. Sosem hitte volna, hogy valaha alkalma nyílik egyszerre ilyen sokukkal találkoznia, és ha ezek négyen hajlandóak voltak összeülni, akkor nem volt meg köztük a Tornyot fenyegető megosztottság sem.

Vagy valami sötétebbre utalt, hogy így találkozgattak? Eskük, amikről ő mit sem tudott, titkos találkahely, egy őrző az ajtó előtt… Vajon négy ajahhoz tartozott a négy nő, vagy egyhez? Talán akaratlanul besétált a Fekete nővérek egyik fészkébe?

A torkában dobogott a szíve, de kényszerítette magát, hogy ne jusson elsietett következtetésekre. Ha Feketék voltak, akkor elkapták. Ha nem, akkor dolga volt velük.

– Ez igazán váratlan – mondta a mindig nyugodt Seaine Meidaninak. – Nagyon oda fogunk figyelni a pontos megfogalmazásra a további parancsaid kapcsán, Meidani!

Yukiri biccentett.

– Nem hittem volna, hogy olyan gyermeteg legyél, hogy puszta bosszúvágyból felfedj minket! Gondolnunk kellett volna rá, hogy a többségünkhöz hasonlóan neked is nagy tapasztalatod van abban, hogyan csavard úgy az esküket, ahogy a saját érdekeidet szolgálja!

Várjunk csak! – gondolta Egwene. Ez nagyon úgy hangzik, mintha…

– Tulajdonképp – folytatta Yukiri –, azt hiszem, vezekelned kell ezért az engedetlenségért. De mihez kezdjünk ezzel a lánnyal, akit idehoztál? Ő még nem esküdött fel a Pálcára, úgyhogy…

– Rákényszerítettetek egy negyedik esküt is, ugye? – szakította félbe Egwene. – Mi a Fény szállt meg benneteket?

Yukiri ránézett, és a lány érezte, hogy megint végigcsap rajta a Levegő.

– Nem engedélyeztük, hogy megszólalj!

– Az amyrlinnek nem kell külön engedély, hogy beszéljen – felelte ő, és farkasszemet nézett a nővel. – Mit tettetek, Yukiri? Eláruljátok mindazt, amik vagyunk! Az Eskük nem lehetnek a megosztás eszközei! Az egész Torony megőrült, nem csak Elaida?

– Ez nem őrültség – szólt bele hirtelen Saerin a társalgásba. A Barna sokkal parancsolóbban rázta meg a fejét, mint azt Egwene az ajahja egy tagjától várta volna. – Kényszerből cselekedtünk. Ebben itt nem bízhattunk meg azután, hogy a lázadók oldalára állt!

– Azt ne hidd, hogy nem tudunk róla, hogy te is kapcsolatban álltál azzal a csoporttal, Egwene al'Vere! – mondta Yukiri. A gőgös Szürke alig uralkodott a haragján. – Ha rajtunk múlna, nem bánnánk veled olyan kesztyűs kézzel, mint Elaida!

Egwene lekicsinylően intett egyet.

– Csendesíts el, végeztess ki, vagy verj meg, Yukiri, a Torony akkor is darabokra szakad! Nem azok tehetnek róla, akiket ilyen könnyedén lázadónak bélyegzel! Titkos tanácskozás a pincében? Garanciák nélkül kikényszerített eskük? Ezek a bűnök legalább olyan súlyosak, mint hogy valaki nem ismeri el maga fölött Elaida uralmát!

– Nem lenne szabad megkérdőjelezned minket – mondta halkan Seaine. Félénkebbnek tűnt a többieknél. – Néha nehéz döntéseket kell hoznunk. Nem hagyhatjuk, hogy árnybarátok legyenek az aes sedaiok között, és gondoskodunk róla, hogy felkutassuk őket. Mi itt mindannyian bebizonyítottuk Meidaninak, hogy nem vagyunk az Árnyék barátai, így nem lehet azzal semmi baj, ha esküt tesz nekünk. Ésszerű cselekedet volt megbizonyosodni róla, hogy mind ugyanazért a célért harcolunk!

Egwene arca nyugodt maradt. Seaine kis híján beismerte a Fekete ajah létezését! Sosem hitte volna, hogy egy ülnök szájából ilyesmit hall, különösen nem ennyi tanú előtt! Ezek szerint a négy nő arra használta az Esküpálcát, hogy felkutassa a Fekete nővéreket. Ha fogtak minden nővért, feloldották az esküit, és újra letetették vele a Három Esküt, megkérdezhették, hogy Fekete-e. Kétségbeesett módszer, de Egwene végül úgy döntött, az adott körülmények közt elfogadható.

– Elfogadom, hogy ez ésszerű terv – jelentette ki. – De szükségtelen volt arra kényszeríteni ezt a nőt, hogy letegyen még egy esküt!

– És ha máshoz volt hűséges? – csattant fel Saerin. – Csak mert valaki nem árnybarát, még nem biztos, hogy másképp nem árul el!

És alighanem ez az engedelmességi eskü tehetett róla, hogy Meidani nem menekült még el a Toronyból. Egwene hirtelen megsajnálta szegény nőt. A salidari aes sedaiok elküldték, hogy térjen vissza a Toronyba, és kémkedjen, erre ezek a nők felfedezték – feltehetően miközben a Fekete ajah után kutattak –, aztán Beonin felfedte ittléte célját Elaida előtt. Három külön frakció, és mind őt lökdöste.

– Akkor is helytelen – mondta ki. – De ezt tegyük félre egy pillanatra! Elaidával mi a helyzet? Sikerült kiderítenetek, hogy a Feketéhez tartozik-e? Ki bízott meg titeket ezzel a kutatással, és hogyan alakult ki ez a társaság?

– Ugyan! Miért beszélünk vele? – csattant fel Yukiri. Felállt, és csípőre tette a kezét. – Ki kellene találnunk, mihez kezdjünk vele, ahelyett hogy a kérdéseire válaszolgatnánk!

– Ha azt akarjátok, hogy segítsek – mondta Egwene –, akkor ismernem kell a tényeket!

– Nem azért vagy itt, hogy segíts, gyermek – nézett rá Doesine. A karcsú cairhieni Sárga hangja határozottan csengett. – Meidani nyilvánvalóan csak azért hozott ide, hogy megmutassa, nem engedelmeskedik nekünk mindenben. Mint egy hisztis kisgyerek.

– És a többiekkel mi a helyzet? – kérdezte Saerin. – Össze kell szednünk őket, és gondoskodnunk kell róla, hogy jobban megfogalmazzuk a parancsaikat! Nem akarhatjuk, hogy valamelyikük az amyrlinhez forduljon, mielőtt tudnánk, hová húz!

Többiek? – gondolta Egwene. Ezek szerint az összes kémet feleskették? Tulajdonképp logikus volt. Ha már egyet felfedeztek, könnyen kihúzhatták belőle a többiek nevét.

– Ezek szerint találtatok is Fekete nővéreket? – kérdezte. – Kik azok?

– Maradj csendben, gyermek! – szólt rá Yukiri, és zöld szemével rámeredt. – Még egy szó, és gondoskodom róla, hogy addig büntessenek, amíg ki nem apadnak a könnyeid!

– Nem hinném, hogy még több büntetést ki tudnál utalni nekem, Yukiri, mint ami amúgy is vár rám – válaszolt Egwene higgadtan. – Hacsak nem akarod, hogy éjt nappallá téve a novíciák főnökasszonyának a szobájában legyek. Ráadásul ha elküldesz hozzá, mit mondhatnék neki? Hogy te személyesen kéred a büntetésem? Tudni fogja, hogy ma nem kellett volna találkoznom veled. Kérdések merülnének fel.

– Szólhatnánk Meidaninak, hogy rendelje el a büntetésed – jegyezte meg Seaine, a Fehér.

– Nem tenne ilyet – mondta Egwene. – Elismeri amyrlini fennhatóságomat.

A négy másik nővér Meidanira nézett. Egwene visszatartotta a lélegzetét. A Szürke vonakodva biccentett egyet, bár láthatóan rettegéssel töltötte el, hogy ellent kell mondania a többieknek. Egwene halkan, hálásan sóhajtott egyet.

Saerin döbbenten, kíváncsian nézte. Yukiri még mindig keresztbe tett karral állt, de ennyi nem győzte meg.

– Ennek semmi értelme. Csak ráparancsolunk, hogy adjon neked büntetést!

– Ráparancsoltok? – kérdezte Egwene. – Mintha az előbb azt mondtátok volna, hogy az a negyedik eskü csak arra kell, hogy az egységet helyreállítsa, hogy ne rohanjon Elaidához a titkaitokkal! Most pedig úgy használnátok mégis, mint egy bunkósbotot? Kényszerítenétek, hogy az eszközötök legyen?

Erre az egész szoba elcsendesedett.

– Éppen ezért olyan rettenetes ötlet egy engedelmességi eskü – folytatta Egwene. – Egyetlen nővérnek sem volna szabad ekkora hatalommal bírnia a másik fölött. Amit Meidanival és a többiekkel tettetek, az csak egyetlen lépésnyire van a Kényszertől. Még mindig nem tudom eldönteni, hogy ez az ocsmányság egyáltalán védhető-e, de az, hogy miképp bántok Meidanival és a többiekkel, alighanem nagyban befolyásolja majd a véleményemet!

– Muszáj magamat ismételgetnem? – csattant fel Yukiri, és a többiekhez fordult. – Minek vesztegetjük arra az időt, hogy ezzel a gyermekkel vitatkozzunk, mintha a tyúkudvaron lennénk? Döntenünk kell!

– Azért beszélünk vele, mert elszántan próbál zavarni minket – vetette oda Saerin kurtán, és Egwene-t méregette. – Ülj csak le, Yukiri! Én majd elbánok a gyermekkel!

Egwene dobogó szívvel állta a Barna tekintetét. Yukiri szipákolt egyet, aztán leült, és mintha végre eszébe jutott volna, hogy aes sedai, nyugalmat erőltetett a vonásaira is. Elég nagy nyomás alatt állhatott ez a kis társaság. Ha valaki neszét veszi, hogy mit csinálnak…

Egwene Saerinen tartotta a szemét. Azt hitte volna, Yukiri vezeti a csoportot – a Sárga és Saerin nagyjából egyforma erősek voltak, és a Barnák többsége általában igen szelíden viselkedett. De tévedett. Túlságosan is könnyű volt valakit az ajahja alapján megítélni.

Saerin előrehajolt, és határozottan nekikezdett.

– Gyermekem, szükségünk van az engedelmességedre. Nem eskethetünk fel az Esküpálcára, és amúgy is kétlem, hogy letennéd az engedelmességi fogadalmat. De nem folytathatod ezt az őrült maskarádét, hogy te vagy az Amyrlin-trón. Mindannyian tudjuk, milyen gyakran megbüntetnek, és mindannyian tudjuk, hogy semmi haszna. Hadd próbáljak ki valamit, amit azt hiszem, még senki sem próbált meg veled: érvelni!

– Beszélhetsz – mondta Egwene.

A Barna csak szipákolt egyet válaszul.

– Rendben. Először is, nem lehetsz amyrlin. Ezzel a vágottgyökérrel szinte fókuszálni sem tudsz!

– Az Amyrlin-trón hatalma ezek szerint attól függ, milyen erősen fókuszál? – kérdezte Egwene. – Nem más, csak egy verőlegény, akinek azért engedelmeskednek, mert rá tudja kényszeríteni másokra az akaratát?

– Nem, nem – felelte Saerin.

– Akkor nem értem, mi köze a hatalmamnak ahhoz, hogy vágottgyökérteát kell innom.

– Visszaminősítettek novíciának.

– Csak Elaida lehet olyan ostoba, hogy azt hiszi, elveheti egy aes sedai rangját – válaszolta Egwene. – Eleve nem lett volna szabad hagyni, hogy elhiggye, megvan erre a felhatalmazása!

– Ha nem hitte volna el – jegyezte meg Saerin –, most halott lennél!

Egwene állta a másik tekintetét.

– Néha úgy érzem, jobb lenne halottnak lenni, mint hogy lássam, mit tett Elaida a nővérekkel ebben a Toronyban!

Erre ismét elcsendesedett az egész szoba.

– Azt kell, hogy mondjam – jegyezte meg Seaine –, hogy a trónigényed teljesen irracionális. Elaida azért amyrlin, mert a Csarnok szabályosan azzá emelte. Ennek következményeképp te nem lehetsz amyrlin.

Egwene megrázta a fejét.

– Azután „emelték fel”, hogy Siuan Sanchét szégyenteljes és szokatlan módon eltávolították a helyéről. Hogyan állíthatod, hogy Elaida helyzete „szabályos”, mindezek után? – Valami eszébe jutott; kockázatos kérdés volt, de az ösztönei azt súgták, igaza van. – Egyvalamit áruljatok el! Kikérdeztetek olyanokat is, akik most ülnökök? Találtatok köztük Feketéket?

Saerin tekintete nyugodt maradt, de Seaine pillantása megrebbent. Ez az! – gondolta Egwene.

– Így volt – állapította meg. – Logikus. Ha a Fekete ajah tagja lennék, keményen dolgoznék azon, hogy néhány árnybarát társamat ülnökké nevezzék ki. Onnan tudnánk a legjobban manipulálni a Tornyot. Most azt áruljátok el nekem; ezek közül a Fekete ülnökök közül volt-e bármelyiknek is része Elaida felemelésében? Állt-e ki bármelyikük is Siuan letaszítása mellett?

Csend volt.

– Válaszoljatok! – nézett rájuk.

– Találtunk egy Feketét az ülnökök között – válaszolta végül Doesine. – És… igen, ő is azok közé tartozott, akik támogatták Siuan Sanche letaszítását. – Komor volt a hangja. Rájött, hogy Egwene mire akar kilyukadni.

– Siuant a minimálisan szükséges többséggel taszították le – mondta Egwene. – Az egyikük Fekete volt, ami azt jelenti, hogy érvénytelen a szavazata. Elcsendesítettétek és letaszítottátok az amyrlineteket, meggyilkoltátok az őrzőjét, és mindezt törvénytelenül tettétek!

– A Fényre – suttogta Seaine –, igaza van!

– Ennek semmi értelme! – állt fel újra Yukiri. – Ha elkezdjük azt találgatni, hogy melyik amyrlint emelhették fel a Fekete ajah tagjai, akkor minden egyes amyrlint meggyanúsíthatunk, aki valaha uralkodott!

– Igen? – kérdezte Egwene. – És hányat emeltek fel úgy, hogy gondoskodtak róla, az aktív ülnököknek épp csak az amyrlin választásához szükséges minimuma volt jelen? Részint ezért is volt hiba így megfosztani a tróntól Siuant. Amikor engem felemeltek, gondoskodtunk róla, hogy a városban minden ülnök tudja, mi történik!

– Hamis ülnökök – bökött rá Yukiri. – Akik törvénytelenül kapták a helyüket!

Egwene odafordult hozzá, és örült, hogy a többiek nem hallják, milyen idegesen ver a szíve. Neki kellett uralnia a helyzetet.

– Te nevezel minket hamisnak, Yukiri? Melyik amyrlint követnéd szívesebben? Azt, aki novíciákat és beavatottakat farag az aes sedaiokból, feloszlat egy egész ajahot, és minden támadó hadseregnél veszedelmesebb megosztottságot kelt a Toronyban? Egy olyan nőt, akit részint a Fekete ajah választott meg? Vagy inkább egy olyan amyrlint, aki próbálja mindezt jóvá tenni?

– Csak nem állítod, hogy azt hiszed, a Fekete ajahot szolgáltuk, amikor felemeltük Elaidát?! – szólt Doesine.

– Azt hiszem, mindannyian az Árnyék érdekeit szolgáljuk – élesedett meg Egwene hangja –, amíg eltűrjük a megosztottságot. Mit gondoltok, hogyan reagált a Fekete ajah arra, hogy szinte titokban letaszították az uralkodó Amyrlin-trónt, majd kettészakadtak az aes sedaiok? Nem lepne meg, ha némi kutatás után kiderülne, hogy ez a névtelen Fekete nővér, akit felfedeztetek, nem az egyetlen árnybarát volt a jogos amyrlint elmozdító csoportosulásban!

Erre megint csend borult a szobára.

Saerin hátradőlt, és nagyot sóhajtott.

– A múltat nem változtathatjuk meg. Bármilyen sok új meglátással gazdagítanak minket az érveid, Egwene al'Vere, ez tulajdonképp meddő vita.

– Abban egyetértek, hogy a múltat nem változtathatjuk meg – biccentett felé Egwene. – De a jövőbe tekinthetünk. Bármennyire is becsülendőnek tartom a Fekete ajah felfedésével kapcsolatos munkátokat, sokkal jobban felbátorít az, hogy hajlandóak voltatok együtt dolgozni az ügyön. A jelen Toronyban ritka az ajahok közti összefogás. Azt szeretném, ha ezt tennétek fő célotokká! Egyesítenünk kell a Fehér Tornyot. Mindenáron.

Felállt, és félig arra számított, hogy a nővérek rászólnak, de mintha már teljesen elfelejtették volna, hogy egy „novíciával”, egy lázadóval beszélnek.

– Meidani – mondta Egwene –, te elfogadsz amyrlinedül.

– Igen, anyám – hajtott fejet a nő.

– Akkor megbízlak azzal, hogy továbbra is működj együtt ezekkel a nővérekkel! Nem az ellenségeid, sosem voltak azok. Hiba volt visszaküldeni téged, hogy kémkedj, és azt kívánom, bárcsak megakadályozhattam volna. De most, hogy itt vagy, a hasznunkra lehetsz. Sajnálom, hogy folytatnod kell az előadást Elaidával, de megdicsérlek, amiért ilyen bátran cselekedtél!

– Ott szolgálok, ahol kell, anyám – mormolta a nő, bár úgy nézett ki, mint aki mindjárt elájul.

Egwene a többiekre nézett.

– A kiérdemelt hűség jobb a kikényszerítettnél. Itt van az Esküpálca?

– Nem – monda Yukiri. – Nehéz kicsempészni. Csak időnként tudjuk elhozni.

– Kár – mondta Egwene. – Szívesen letettem volna az esküket. Akárhogy is, szerezzétek meg, és oldozzátok fel Meidanit a negyedik eskü alól!

– Megfontoljuk – mondta Saerin.

Egwene felvonta a szemöldökét.

– Ahogy akarjátok. De tudjátok, hogy amint a Fehér Torony újra egy lesz, a Csarnok tudomást fog szerezni mindarról, amit tettetek. Szeretném, ha azt mondhatnám nekik, hogy óvatosak voltatok, és nem az irányíthatatlan hatalmat kerestétek. Ha szükségetek lenne rám az elkövetkezendő pár napban, küldethettek értem… de kérlek, találjatok módot arra, miképp kezeljük az engem felügyelő két Piros nővért! Nem szívesen használnám még egyszer az Utazást a Tornyon belül, nehogy véletlenül felfedjünk valamit azok előtt, akiket jobb lenne tudatlanságban tartanunk.

Hagyta, hogy ez a kijelentése a levegőben lógjon, és az ajtóhoz lépett. Az őrző nem állította meg, bár utána nézett azzal a gyanakvó tekintetével. Egwene kíváncsi lett volna rá, kié lehet. Nem hitte volna, hogy a szobában lévő négy nővér bármelyikének volt őrzője, bár nem lehetett benne biztos. Talán az egyik Salidarból küldött kémhez tartozott, és Saerin meg a többiek csak rátették a kezüket. Az megmagyarázná, miért volt ilyen nyers.

Meidani sietve követte őt a folyosóra, de hátrapislogott a válla fölött, mintha csak arra számítana, hogy vita vagy szidás követi a lépteit. Az őrző egyszerűen csak betette mögöttük az ajtót.

– El sem hiszem, hogy sikerült! – mondta a Szürke. – Fel kellett volna akasztaniuk a bokádnál fogva, és addig verni, amíg nem üvöltesz!

– Ahhoz túl sok eszük van – mondta Egwene. – Ebben az egész nyomorult Toronyban csak nekik, meg talán Silvianának van valami valóban fejnek is nevezhető a nyakán!

– Silvianának? – kérdezte Meidani döbbenten. – De hát nem ver meg minden áldott nap?

– Naponta többször is – jegyezte meg Egwene oda sem figyelve. – Nagyon kötelességtudó, és ráadásul átgondolt. Ha több hozzá hasonló nővérünk lenne, a Torony sosem került volna ilyen helyzetbe!

Meidani különös arckifejezéssel méregette.

– Tényleg te vagy az amyrlin – állapította meg végül. Különös megjegyzés volt. Nem épp most esküdött meg rá, hogy elfogadja az ő uralmát?

– Menjünk! – gyorsította meg Egwene a lépteit. – Vissza kell érnem, mielőtt azok a Pirosak gyanút fognának!

Tizenharmadik fejezet

Egy ajánlat és egy búcsú

Gawyn kivont karddal állt a két őrzővel szemben. A pajta oldalán pászmákban hullott be a fény, a vívás közben felvert porszemek szikráztak, a szalma szét volt taposva. Gawyn lassan hátrált a keményre taposott talajon. Fénycsíkokon vágott át. A levegő melegen tapadt a bőrére. Kis izzadságpatakok csordogáltak a halántékán, de szilárdan fogta a markolatot, ahogy a két őrző megindult felé.

Sleete állt elöl, egy nyurga, hosszú karú, durva vonású fickó. A pajta egyenetlen fényében úgy nézett ki, mint egy félig befejezett munkadarab egy szobrász műtermében. A szeme alatt hosszú árnyékok sötétlettek, az állát éles vágás hasította be, az orra göcsörtös, mert nem Gyógyították meg, amikor betört. Hosszú haja volt és sűrű, fekete oldalszakálla.

Hattori meglehetősen lelkesen fogadta, amikor az őrzője végre felbukkant Dorlanban; Dumai Kútjánál veszítette el, és ahogy a férfi visszakerült mellé, az mutatványosok és bárdok meséibe illő történet volt. Sleete órákon át hevert sebesülten, mire delíriumban sikerült megragadnia a lova kantárját, és valahogy feltornáznia magát a nyeregbe. Az állat hűségesen ügetett szinte eszméletlen gazdájával órákon át, mire egy közeli faluba ért. A falusiak kis híján eladták Sleete-et egy helyi rablócsapatnak – a vezérük nem sokkal korábban meglátogatta őket, és jutalmat ajánlott a közeli csatából menekülőkért. De a bíró lánya kiállt a férfi életéért, és meggyőzte a falusiakat, hogy a rablók csak árnybarátok lehetnek, ha sebesült őrzőket keresnek. A falu ezek után úgy döntött, inkább elrejti Sleete-et, és a lány szép lassan fel is gyógyította.

Az őrző végül kénytelen volt elszökni, amikor már elég jól érezte magát ahhoz, hogy útra keljen; láthatóan nagyon megtetszett a lánynak. A csemeték azt suttogták, hogy Sleete részint azért menekült el, mert neki is kezdett egyre inkább megtetszeni a megmentője. A legtöbb őrzőnek több esze volt annál, hogy bárkit is megszeressen. Sleete éjszaka osont el, amikor a lány és a családja már aludtak, de a falusiak irgalmáért cserébe levadászta a rablókat, és gondoskodott róla, hogy soha többé ne zaklathassák a falut.

Az ilyen esetekből születtek a mesék és a legendák – legalábbis az egyszerű nép körében. Az őrzők között Sleete története szinte hétköznapinak számított. A hozzá hasonló emberek úgy vonzották a legendákat, mint köznép a bolhát. Tulajdonképp a férfi el sem akarta mesélni ezt a történetet, csak azért derült ki, mert a csemeték olyan elszántan faggatták. Ő maga még mindig úgy tett, mintha a megmenekülésével nem kellene dicsekednie. Őrző volt. Ilyen lehetetlen körülmények közt is életben maradni, seblázban nehéz terepen át lovagolni, magányosan levágni egy egész rablóbandát, még teljesen be nem gyógyult sebekkel – az őrzők amúgy is csupa ilyesmit csináltak.

Gawyn tisztelte őket. Még azokat is, akiket megölt. Azokat különösen, akiket megölt. Kevés ember volt képes ekkora elkötelezettségre, ilyen éberségre. Ilyen alázatosságra. Míg az aes sedaiok manipulálták a világot, és az al'Thorhoz hasonló szörnyetegek nyerték el a dicsőséget, a Sleete-hez hasonló férfiak minden áldott nap a hősök munkáját végezték. Dicsőség és elismerés nélkül. Ha emlékeztek rájuk, akkor is főképp az aes sedaiuk kellékeként. Vagy a többi őrző őrizte meg az emléküket. Senki sem felejtette el az övéit.

Sleete támadt, a kardja hirtelen előrevillant; egyenesen szúrt, hogy minél gyorsabb legyen. „Villan a kígyó nyelve” – merész támadás, és csak még hatásosabb így, hogy Sleete összedolgozott a Gawyn balja felé kerülő karcsú, alacsony emberkével. Marlesh volt Sleete-en kívül az egyetlen őrző Dorlanban, bár az érkezése sokkal kevésbé volt drámai, mint társáé. Marlesh ahhoz a tizenegy aes sedaihoz tartozott, akiknek sikerült elmenekülniük Dumai Kútja alól, és mindvégig velük maradt. A saját aes sedaia, egy csinos, fiatal domani Zöld, Vasha, a pajta oldalánál állva nézte őket ráérősen.

Gawyn a „Villan a kígyó nyelvét” egy „A macska a falon táncollal” hárította, félrecsapta a fegyvert, és ugyanazzal a mozdulattal lábra vágott. Nem volt célja, hogy találjon is, ez alapvetően egy védekező manőver volt, arra jó, hogy egyszerre szemmel tarthassa mindkét ellenfelét. Marlesh megpróbálkozott „A leopárd simogatásával”, de Gawyn „A levegő hajtásába” mozdult, óvatosan hárította a csapást, és várta Sleete következő támadását. Ő volt a veszedelmesebb két ellenfele közül. Sleete más állást vett fel, könnyedén lépdelt, és oldalra eresztette le a pengéjét, miközben a hátát a levegőtlen pajta végében tornyosuló, hatalmas szénabálának vetette.

Gawyn a „Macska a forró homokonba” lépett, ahogy Marlesh „A kolibri megcsókolja a mézrózsát” próbálta volna. „A kolibri…” nem volt valami jó választás ebben a helyzetben, ritkán sült ki belőle bármi hasznos, ha védekezés közben használta valaki, de Marlesh láthatóan unta már, hogy mindig kivédi. Gawyn ezt még használhatta valamire. És használta is.

Megint Sleete indult meg. Gawyn visszarántotta a kardját, hogy védekezzen, ahogy a két őrző egyszerre nyomult felé. Azonnal az „Almavirágok a szélben” mellett döntött. Háromszor villant a pengéje, és visszaszorította az elkerekedett szemű Marlesht. Az őrző káromkodott egyet, előrevetette magát, de Gawyn már fel is rántotta a kardját az előző formából, és könnyedén váltott a „Harmatot rázni az ágrólra”. Hat éles vágással előrelépett, hármat-hármat kapott mindkét ellenfele. Marlesht ezzel hátra is lökte, sőt a földre taszította – a fickó túl hamar lépett vissza a harcba –, és Sleete kardját is kétszer félrekényszerítette, majd végül a pengéjét a férfi nyakához szorította.

A két őrző döbbenten nézett rá. Akkor is hasonló arcot vágtak, amikor Gawyn a legutóbb legyőzte őket. Meg azelőtt is. Sleete gémjeles kardot viselt, és a Fehér Toronyban szinte már legendás bajvívónak számított. Állítólag hét csörtéből kettőben is legyőzte Lan Mandragorant, akkoriban, amikor Mandragoran még hajlandó volt más őrzőkkel gyakorolni. Marlesh nem volt olyan híres, mint a társa, de akkor is teljesen kiképzett, gyakorlott őrző volt, akit nem volt könnyű legyőzni.

Gawyn azonban nyert ellenük. Megint. Minden olyan egyszerűnek tűnt vívás közben. A világ leszűkült – mint a levükért kinyomott gyümölcsök a prés alatt –, sokkal kisebb lett, és így, közelről jobban lehetett látni is. Gawyn nem akart semmi mást, csak hogy Elayne-t védelmezze. Megmentse Andort. Talán megtanulja, hogyan hasonlíthatna egy kicsit jobban Galadra.

Miért nem lehet az élet is olyan egyszerű, mint a vívás? Az ember tisztán látta maga előtt az ellenfelét. A cél egyértelmű: az életben maradás. A harcoló felek kapcsolatba léptek. Vívás közben testvérek lettek.

Gawyn elvette a pengéjét, hátralépett, és a hüvelyébe tette a kardot. Felsegítette Marlesht, aki a fejét rázva kelt fel.

– Lenyűgöző vagy, Gawyn Trakand! Mint egy fényből, színből és árnyékból szőtt teremtmény! Fadarabbal hadonászó csecsemőnek érzem magam ellened!

Sleete szó nélkül eltette a kardját, de tiszteletteljesen odabiccentett Gawynnak – épp úgy, mint a két előző vívólecke végén. Nem volt valami beszédes férfi. Gawyn ezt nagyra értékelte.

A pajta sarkában egy vízzel félig teli hordó állt, és a férfiak odaballagtak mellé. Corbet, az egyik csemete sietve belemerített egy jókora merőkanalat a vízbe, és Gawyn kezébe nyomta. Ő továbbadta Sleete-nek. Az idősebb férfi ismét csak biccentett, és ivott, miközben Marlesh levett egy poharat a poros ablakpárkányról, és töltött magának.

– Csak azt akarom mondani, Trakand – folytatta az alacsony fickó –, hogy kellene neked találnunk egy gémjeles pengét. Nem járja, hogy az emberek úgy állnak ki veled, hogy nem is sejtik, mibe keveredtek!

– Nem vagyok kardművész – felelte Gawyn halkan, és elvette a merőkanalat a betört orrú Sleete-től, aztán maga is ivott. A víz meleg volt, és ez jólesett. Kevésbé rázta meg, természetesebb volt.

– Megölted Hammart, nem? – kérdezte Marlesh.

Gawyn habozott. A korábbi, harc közben érzett egyszerűség máris kezdett szétmorzsolódni.

– Igen.

– Akkor hát kardművész vagy – szögezte le az őrző. – El kellett volna venned a kardját, amikor elesett!

– Tiszteletlenség lett volna – ellenkezett Gawyn –, ráadásul nem volt időm elvenni a jutalmam!

Marlesh felnevetett, mintha csak tréfát hallott volna, bár Gawynnak ez esze ágában sem volt. Felnézett Sleete-re, aki kíváncsian méregette.

Hangos szoknyasuhogás jelezte Vasha érkezését. A hosszú, fekete hajú Zöld különleges, zöld szeme olykor szinte már macskaszerűen villogott.

– Befejezted a játszadozást, Marlesh? – kérdezte enyhe domani tájszólásban.

Az őrző felkuncogott.

– Örülnöd kéne, hogy játszadozom, Vasha! Valahogy úgy dereng, hogy ez a „játszadozás” párszor már megmentette az életedet harc közben!

A nő csak szipogott egyet, és felvonta a szemöldökét. Gawyn ritkán látott még egy olyan aes sedait és őrzőt, akik ilyen közvetlen viszonyban lettek volna.

– Gyere! – mondta aztán a nő. Sarkon fordult, és elindult a tárvanyitva álló pajtaajtó felé. – Tudni akarom, miért zárkózott be ilyen hosszú ideig Narenwin a többiekkel! Nagyon úgy tűnik, hogy döntöttek valamiről!

Marlesh megvonta a vállát, és odadobta a poharat Corbetnek.

– Akárhogy döntöttek is, remélem, szerepel köztük, hogy odébbállunk! Nem szeretek itt ücsörögni a városban, miközben egyre közelebb érnek hozzánk azok a katonák! Ha még nagyobb lesz a feszültség a táborban, elszököm, és csatlakozom egy kolompárkaravánhoz!

Gawyn csak biccentett erre a megjegyzésre. Már hetek óta nem merte kiküldeni a csemetéket kisebb rajtaütésekre. Bryne kutatócsapatai egyre közelebb értek a városhoz, és az ő emberei egyre kevésbé engedhették meg maguknak, hogy átlovagoljanak a vidéken.

Vasha kiment az ajtón, de Gawyn még hallotta az utolsó szavait.

– Néha olyan gyerekes dolgokat mondasz!

Marlesh csak megvonta a vállát, odaintett Gawynnak és Sleete-nek, aztán kilépett a pajtából.

Gawyn megrázta a fejét, mert magának még egy merőkanál vizet, és ivott.

– Ezek ketten leginkább egy testvérpárra emlékeztetnek! – Sleete elmosolyodott.

Gawyn visszaakasztotta a helyére a kanalat, biccentett Corbetnek, és maga is indult volna. Ellenőrizni akarta a csemeték vacsoráját, és gondoskodni arról, hogy rendesen szétosztják azt. A kölykök egy része még akkor is vívott és gyakorolt, amikor ennie kellett volna.

Mielőtt azonban kiléphetett volna, az őrző kinyúlt, és megfogta a karját. Ő döbbenten nézett vissza.

– Hattorinak csak egyetlen őrzője van – jegyezte meg a férfi halk, érdes hangján.

Gawyn biccentett.

– Zöldeknél azért ez nem olyan példátlan!

– De nem azért nincs több őrzője, mert nem akar – magyarázta Sleete. – Évekkel ezelőtt, amikor engem megkötött, azt mondta, csak akkor vesz maga mellé másikat, ha én méltónak ítélem erre. Megkért rá, hogy keressek ilyen embert. Ő nem nagyon törődik az ilyesmivel. Túlságosan is lekötik az egyéb dolgok.

Rendben, gondolta Gawyn, aki még mindig nem értette, mi köze neki ehhez.

Az őrző megfordult, és a szemébe nézett.

– Ennek már több mint tíz éve. De most találtam valakit, aki méltó erre a feladatra. Ha akarod, akár most rögtön megköt!

Gawyn meglepetten pislogott rá. A nyurga férfi ismét színváltós köpenyébe burkolódzott. Alatta jellegtelen barna és zöld holmit viselt. Voltak, akik szerint Sleete a hosszú hajával és oldalszakállával elvadultabbnak tűnt, mint amilyennek egy őrzőnek lennie illett volna. De nem épp az „elvadult” volt a megfelelő jelző erre az emberre. Érdes, talán, de természetes. Mint egy csiszolatlan kő, vagy egy göcsörtös – de erős – tölgyfa.

– Megtisztelsz, Sleete – felelte Gawyn –, de csak az andori hagyományok miatt jöttem tanulni a Fehér Toronyba, nem azért, mert őrző akartam lenni. A húgom mellett a helyem! – És ha bárki is megköt, az kizárólag Egwene lehet.

– Emiatt jöttél – mondta Sleete –, de mindez már nem érvényes. Harcoltál a háborúnkban, őrzőket öltél, megvédted a Tornyot. Velünk vagy. Közénk tartozol.

Gawyn habozott.

– Úgy kutatsz – folytatta az őrző –, mint egy héja; ide-oda nézel, próbálod eldönteni, vadássz vagy pihenj. De előbb vagy utóbb belefáradsz a repülésbe. Csatlakozz hozzánk, állj be közénk! Rá fogsz jönni, hogy Hattori jó aes sedai. Bölcsebb a legtöbbjüknél, és sokkal kevésbé hajlamos a torzsalkodásra meg az ostobaságra, mint a Torony sok más lakója!

– Nem tehetem – rázta meg Gawyn a fejét. – Andor…

– Hattorit nem tartják valami befolyásosnak a Fehér Toronyban –– folytatta Sleete. – A többiek nem nagyon törődnek vele, mit csinál. Ha megszerezhet, akár Andorba is helyezteti magát a kedvedért. Mind a kettőt megkaphatod, Gawyn Trakand. Csak gondold át!

Gawyn megint csak habozott, aztán biccentett.

– Rendben. Átgondolom!

Sleete elengedte a karját.

– Amit egy ember csak várhat!

Gawyn elindult volna, de aztán megállt, és visszanézett az őrzőre a poros pajtában. Aztán intett Corbetnek, és kurtán vágott egyet a kezével. Menj ki és őrködj! – ezt jelentette a mozdulat. A csemete lelkesen biccentett; a legfiatalabbak közé tartozott, és bármit megtett volna, hogy bizonyítson. Őrködni fog az ajtóban, és figyelmezteti a bennlevőket, ha jön valaki.

Sleete kíváncsian nézte, ahogy Corbet, kezével a kardmarkolaton, beáll az ajtóba. Gawyn ekkor előrelépett, és halkabban szólalt meg, hogy az őrük ne hallja.

– Szerinted mi történt a Toronyban, Sleete?

A nyers férfi a homlokát ráncolta, aztán hátralépett, és nekitámaszkodott a pajta belső falának. Ez a jelentéktelen mozdulat arra is jó volt, hogy közben kinézhetett az ablakon, hogy meggyőződjön róla, senki sem hallgatózik alatta.

– Baj – mondta végül fojtott hangon. – Az őrzőknek nem volna szabad őrzők ellen harcolniuk. Az aes sedaioknak nem volna szabad aes sedaiok ellen harcolniuk. Soha! Sem most, sem máskor!

– De mégis megtörtént – mutatott rá Gawyn.

A másik férfi biccentett.

– És most két külön aes sedai csoport létezik – folytatta Gawyn –, két külön hadsereggel, és az egyik épp a másikat ostromolja!

– Csak ne veszítsd el a fejed! – figyelmeztette Sleete. – A Toronyban forrnak az indulatok, de akad pár bölcsebb elme is. Jól fognak dönteni.

– De mi a helyes döntés?

– Ennek véget kell vetni – jelentette ki az őrző. – Ha ehhez ölni kell, hát legyen – bár jobb lenne másképp. Semmi sem éri meg ezt a megosztottságot. Semmi.

Gawyn biccentett. Sleete megrázta a fejét.

– Az én aes sedaiomnak nem tetszett a Toronyban uralkodó hangulat. El akart onnan szabadulni. Ő bölcs… bölcs és ravasz. De ezzel együtt sem befolyásos, és a többiek nem hallgatnak rá. Aes sedaiok! Néha mintha csak az érdekelné őket, kinek van nagyobb botja!

Gawyn közelebb hajolt. Nagyon ritkán lehetett bármit is hallani az aes sedaiokon belül uralkodó rangsorról és befolyásról. Nem voltak rangjaik, mint egy hadsereg katonáinak, de mindannyian ösztönösen tudták, ki a főnök. Ám hogyan? Sleete-nek mintha lett volna erről valamiféle elképzelése, de nem beszélt róla, úgyhogy egyelőre ez titokban maradt.

– Hattorinak sikerült kijutnia – folytatta az őrző halkan –, csatlakozott az al'Thorhoz indított követséghez, bár nem is sejtette, valójában mire készülnek. Csak nem akart a Toronyban maradni. Bölcs asszony. – Sóhajtott egyet, ellökte magát a faltól, és Gawyn vállára tette a kezét. – Hammar derék ember volt!

– Igen – felelte ő, és érezte, hogy összeszorul a gyomra.

– De megölt volna téged – folytatta Sleete. – Gyorsan és tisztán, de megölt volna. Ő támadott neked, nem fordítva. Megértette, miért tetted, amit tettél. Aznap senki sem döntött helyesen. Nem lehetett helyesen dönteni.

– Én… – Gawyn csak biccentett. – Köszönöm!

Az őrző levette a kezét a válláról, és az ajtó felé indult. Mégis visszanézett.

– Néhányan úgy vélik, Hattorinak vissza kellett volna fordulnia értem – mondta. – Ezek a te csemetéid azt hiszik, cserbenhagyott Dumai Kútjánál. De nem. Tudta, hogy életben vagyok. Tudta, hogy megsebesültem. De bízott benne, hogy teszem a kötelességem, ahogy ő is csak a saját kötelességét tette. Meg kellett vinnie a Zöldeknek a hírt, hogy mi történt Dumai Kútjánál, hogy mik voltak az amyrlin valódi parancsai al'Thor kapcsán. Nekem életben kellett maradnom. Mind a ketten teljesítettük a kötelességünket. De amint elküldte az üzenetet, ha nem érezte volna, hogy már magamtól is közeledem, eljött volna értem. Bármi áron. És ezzel mind a ketten tisztában vagyunk.

Majd távozott. Gawyn a társalgás különös végszaván morfondírozott. Sleete meglehetősen szokatlan dolgokat tudott mondani.

Bármilyen könnyedén vívott, a társalgás általában nem ment neki könnyedén.

Megrázta a fejét, és kilépett a pajtából. Intett Corbetnek, hogy nem kell tovább őrködnie. Semmi esélye sem volt, hogy beleegyezzen, hogy Hattori őrzőjévé váljon. Egy szempillantásig talán csábította az ajánlat, ám csak azért, mert így megmenekült volna a gondjaitól. De tudta, hogy nem lenne boldog a nő őrzőjeként. Egy nő őrzőjeként sem lenne boldog, Egwene-t kivéve.

Bármit megígért volna Egwene-nek. Bármit, ami nem bántja Elayne-t vagy Andort. A Fényre, azt is megígérte neki, hogy nem öli meg al'Thort! Vagy legalábbis, hogy nem öli meg, amíg nincsen rá megdönthetetlen bizonyítéka, hogy ő végzett az édesanyjával. De Egwene miért nem volt képes belátni, hogy a férfi, akivel együtt nőtt fel, szörnyeteggé változott, hogy eltorzította az Egyetlen Hatalom? Al'Thorral végezni kellett. Az egész világ érdekében.

Gawyn ökölbe szorította a kezét, aztán újra széttárta. Büszkén átvonult a falu közepén, és azt kívánta, bárcsak ki tudná terjeszteni a vívás békéjét és csendjét élete többi részére is. A levegőt megülte a pajtából áradó tehén- és trágyabűz. Alig várta már, hogy visszatérhessen egy tisztességes városba. Dorlan kicsiny és félreeső mivolta miatt ideális rejtekhely volt, de sokért nem adta volna, ha Elaida egy kevésbé orrfacsaró helyen szállásolja el a csemetéket. A ruhája alighanem már élete végéig marhaszagú lesz, feltéve persze, hogy a hadsereg nem fedezi fel és nem mészárolja le őket az elkövetkezendő pár hétben.

Megrázta a fejét. Egyre közelebb ért a bíró házához. A csúcsos tetejű, kétemeletes ház a falu közepén emelkedett. A csemeték fő ereje az épület mögötti kis mezőn táborozott. A mező helyén egykor szederbokrok nőttek, de a túlságosan is forró nyár, és azt követően a heves téli hóviharok nem kegyelmeztek a cserjéknek sem. A szedres csak egy volt a számtalan áldozat közül, amelyek egy még kíméletlenebb telet készítettek elő.

Nem ez a mező volt a világ legjobb táborhelye – az emberek egyfolytában azért morogtak, hogy már megint szedertüskét szedhettek ki magukból –, de közel esett a falu központjához, és mégis valamennyire zártnak lehetett tekinteni. Az a pár tüske kis ár volt ezért.

Gawynnak át kellett vágnia a falucska poros főterén, és el a bíró háza előtt futó kis csatorna mellett. Odabiccentett a vízben épp ruhát mosó asszonyoknak. Az aes sedaiok szedték össze őket, hogy mossanak rájuk és Gawyn tisztjeire. Nem kaptak valami sokat érte, bár rengeteget dolgoztak, de Gawyn mindig megtoldotta a fizetésüket a saját zsebéből, amennyivel csak tudta. Narewin sedai ilyenkor csak kinevette, de a falusi asszonyok megköszönték. Gawyn anyja mindig azt tanította a gyermekeinek, hogy a munkások a királyság gerince – aki megtöri őket, hamarosan azon kapja magát, hogy nem képes megmozdulni sem. Az itteniek lehet, hogy nem a húga alattvalói voltak, de nem hagyhatta, hogy kihasználják őket a csapatai.

Elhaladt a bíró háza előtt, és látta, hogy az ablaktáblák be vannak téve. Marlesh odakinn támaszkodott; törékeny kis aes sedaia csípőre tett kézzel, mogorván meredt a zárt ajtóra. Láthatóan őt nem engedték be. Miért? Vashának nem volt valami magas rangja az aes sedaiok között, de nem számított olyan alacsony rangúnak sem, mint Hattori. Ha Vashát nem engedték be… Akkor esetleg komoly dolgokról beszéltek odabenn az épületben. Gawyn kezdett kíváncsi lenni.

Az emberei talán nem törődtek volna a dologgal; Rajar nyilván azt mondta volna, hogy az aes sedaiok dolgait a legbölcsebb rájuk hagyni, mert a hívatlan hallgatózók csak bajt okozhatnak. Gawynból már csak ezért sem vált volna jó őrző. Nem bízott az aes sedaiokban. Az anyja bízott bennük, és lám, mire jutott vele! És hogyan bánt a Fehér Torony Elayne-nel és Egwene-nel…! A maga részéről lehet, hogy támogatta az aes sedaiokat, de nem bízott bennük.

Megkerülte az épületet, és teljesen szabályos módon elindult ellenőrizni az őrszemeket. A faluban lévő aes sedaiok többségének nem volt őrzője – vagy azért, mert Pirosak voltak, vagy azért, mert hátrahagyták az őrzőiket. Néhányuk elég idős volt ahhoz, hogy talán a kor vitte el mellőlük az első őrzőjüket, és sosem választottak újat. Két szerencsétlen nővér Dumai Kútjánál veszítette el a sajátját. Gawyn és az emberei igyekeztek úgy tenni, mintha nem vennék észre a kivörösödött szemüket, vagy a szobájukból időnként kiszűrődő zokogást.

A nővérek természetesen azt állították, hogy nincsen szükségük a csemeték védelmére. Talán igazuk is volt. De Gawyn látott már halott aes sedait Dumai Kútjánál; ők sem voltak legyőzhetetlenek.

A hátsó ajtónál Hal Moir tisztelgett, és hagyta, hogy ő bemenjen, és tovább ellenőrizze az embereit. Fellépdelt egy rövid, egyenes lépcsősoron, és a felső folyosóra ért. Itt leváltotta az épp őrségen lévő sötét bőrű teari csemetét, Berdent. Aki tiszt volt, úgyhogy Gawyn rábízta, menjen, és ellenőrizze, hogy rendben szétosztják az ételt a táborban. A férfi biccentett és távozott.

Gawyn habozott Narewin sedai szobájának ajtaja előtt. Ha tudni akarta, hogy mi folyik az aes sedaiok között, a hallgatózás lett volna a legésszerűbb. Berden volt az egyedüli őr az emeleten, és egyetlen őrző sem volt idefenn, hogy az illetéktelen hallgatózókat elzavarja. De rossz szája íze lett a csalárdság puszta gondolatára is. Nem lenne szabad, hogy hallgatózásra szoruljon. A csemeték parancsnoka volt, és az aes sedaiok alaposan kihasználták az embereit. Tartoztak neki az információval. Épp ezért hallgatózás helyett határozottan bekopogtatott az ajtón.

A kopogtatást csend fogadta. Az ajtó résnyire kinyílt, és felfedett egy csíknyit Covarla fintorából. A világos hajú Piros volt a városban lévő nővérek vezetője, amíg el nem mozdították erről a posztról, de még így is a Dorlanban lévő legfontosabb nők közé tartozott.

– Senki ne zavarjon meg minket! – kelt ki magából az ujjnyi kis résen át. – A katonáid parancsba kapták, hogy senkit sem engedhetnek be, még a többi nővért sem!

– Ezek a szabályok rám nem vonatkoznak. – Gawyn állta a nő tekintetét. – Az embereim súlyos veszélyben vannak ebben a városban. Ha nem hagyják, hogy részt vegyek a tervezésben, akkor legalább arra jogot követelek, hogy végighallgassam a beszélgetést!

Covarla arcán mintha ingerültség suhant volna át.

– Az arcátlanságod napról napra növekszik, gyermek – mondta. – Talán le kellene téged fokoznunk, és egy erre alkalmasabb személynek kéne átadnunk a csapatod vezetését!

Az ifjú megfeszítette az állát.

– Szerinted nem dobnának félre csak úgy, ha egy nővér erre kérné őket? – kérdezte Covarla halvány kis mosollyal. – Hadseregnek szánalmas ugyan ez a banda, de azért csak tudják, hol a helyük! Milyen kár, hogy ezt a vezérükről nem lehet elmondani! Most eredj vissza az embereidhez, Gawyn Trakand!

Ezzel rávágta az ajtót a férfira.

Aki a legszívesebben betört volna a szobába. De az is csak addig a két lélegzetvételig lett volna jó érzés, amíg az aes sedaiok meg nem bénítják az Egyetlen Hatalommal. Az aztán jót tett volna a csemeték moráljának, ha látják, ahogy a vezérüket, a bátor Gawyn Trakandot egy Levegő pecekkel a szájában kihajítják az épületből! Legyűrte tehetetlen haragját, és ledobogott a lépcsőn. Bement a konyhába, és nekidőlt a legtávolabbi falnak. Az emeletre vezető lépcsőt bámulta. Most, hogy leváltotta Berdent, szükségét érezte annak, hogy itt maradjon, és ő maga őrködjön, vagy elszalajtson valakit egy katonáért. De először gondolkozni szeretett volna pár percet; ha sokáig tart odafenn a megbeszélés, majd elküldet váltásért.

Aes sedaiok! Az épeszű emberek igyekeztek távol maradni tőlük, ha tehették, és odaadóan engedelmeskedtek nekik, ha nem kerülhették el őket. Neki egyik sem ment: a származása miatt nem kerülhette el őket, a büszkesége pedig nem engedte, hogy engedelmeskedjen nekik. Nem azért támogatta Elaidát a lázadás során, mert kedvelte – a nő mindig is hideg volt, pedig éveken át szolgált Gawyn anyjának a tanácsadójaként. Nem, azért támogatta, mert nem tetszett neki, ahogy Siuan Sanche a húgával és Egwene-nel bánt.

De vajon Elaida jobban bánt volna a lányokkal? Jobban bánt volna velük bármelyik aes sedai? Ő pillanatnyi szenvedélyből döntött – nem az a hűség szülte, kimért, hideg fejű választás volt ez, aminek az emberei hitték.

De akkor kihez volt hű?

Pár perccel később a lépcsőn dobogó léptek és a folyosóról beszűrődő halk beszélgetésfoszlányok jelezték, hogy az aes sedaiok végeztek a titkos megbeszéléssel. Covarla sárga és vörös ruhában libegett le a lépcsőn, és hátraszólt a mögötte jövőknek.

– …el sem hiszem, hogy kineveztek maguknak egy amyrlint!

A sovány, szögletes arcú Narenwin lépdelt mögötte. Bólogatott. Aztán megdöbbentő módon Katerine Alruddin sétált ki mögülük a lépcsőről. Gawyn hökkenten húzta ki magát. Katerine hetekkel korábban hagyta el a tábort, aznap, amikor Narenwin megérkezett. A hollóhajú Piros nem tartozott az eredetileg Dorlanba parancsolt csoporthoz, és ezzel a kifogással tért vissza a Fehér Toronyba.

Mikor jöhetett vissza? Hogyan jöhetett vissza? Az emberei jelentették volna neki a dolgot, ha látják! És nem hitte volna, hogy az őrök nem vették észre a nő érkeztét.

Katerine végigmérte Gawynt, ahogy a három aes sedai átlebegett a konyhán. Alattomosan mosolygott. Észrevette a férfi döbbenetét.

– Igen – mondta, és Covarlához fordult. – Képzeljétek csak el, egy amyrlin, akinek nincsen trónja sem, amin ülhetne! Csak egy csapat ostoba kislány… bábszínházasdit játszanak, és a babáikat a náluk jobbak ruháiba öltöztetik. És persze, hogy csak egy vadat választhattak erre a feladatra, ráadásul azon belül is egy beavatottat! Tudták, milyen szánalmas a döntésük…

– De legalább elfogták – jegyezte meg Narenwin, és megállt az ajtóban, miközben Covarla kilépett.

Katerine élesen felnevetett.

– Elfogták, és a fele napot átüvölti kínjában! Nem lennék most az al'Vere lány helyében! Persze nem is érdemel jobbat, amiért hagyta, hogy a vállára tegyék az amyrlin stóláját!

Micsoda? – gondolta Gawyn döbbenten.

A három nővér kilépett a konyhából, elhalkult a hangjuk. Gawyn szinte észre sem vette, hátratántorodott, és nekidőlt a falnak, hogy össze ne essen. Ez lehetetlen! Úgy hangzott, mintha… Egwene… biztos rosszul hallotta!

De az aes sedaiok nem hazudhattak. Ő is hallott már róla, hogy a lázadóknak van saját Csarnokuk és amyrlinjük… de Egwene? Ez nevetséges! Még csak beavatott volt!

Ám ki lenne jobb a lehetséges bukás esetén? Talán egyetlen nővér sem volt hajlandó azzal kockáztatni a nyakát, hogy felvállalja ezt a címet. Egy fiatalabb nő, mint például Egwene, tökéletes bábu lehetett!

Összeszedte magát, és kisietett a konyhából. Az aes sedaiok után eredt. A késő délutáni napfényben látta, ahogy Vasha tátott szájjal néz Katerine után. Ezek szerint nem ő volt az egyetlen, akit megdöbbentett a Piros nővér hirtelen visszatérte.

Tandóra, az épület előtt álló egyik csemetére nézett, és megragadta a karját.

– Láttátok, hogy bement az épületbe?

A fiatal andori megrázta a fejét.

– Nem, uram. Az egyik benti őrünk azt jelentette, hogy látta, amint találkozik a többi aes sedaijal, és úgy tűnik, hogy hirtelen bukkant elő a padlásról. De egyik őr sem tudja, hogyan juthatott be!

Gawyn elengedte a katonát, és Katerine után rohant. A városka poros főterén érte utol a három nőt. Mind a hárman felé fordították kortalan arcukat, és szinte egyforma, elkeskenyedett szájú nemtetszéssel méregették. Covarla tekintete különösen érdes volt, de Gawynt már az sem érdekelte, ha elvették tőle a csemetéket, vagy ha fellógatták a levegőbe. A megszégyenítés nem számított. Egyetlenegy dolog számított.

– Igaz? – kérdezte. Aztán nagy nehezen tiszteletet erőltetett a hangjába. – Kérem, Katerine sedai! Igaz, amit véletlenül hallottam, amikor a lázadókról és az amyrlinjükről mesélt?

A nő hosszan méricskélte.

– Azt hiszem, jó lenne, ha ezt a hírt továbbadnád a katonáidnak is. Igen, a lázadó amyrlint elfogták.

– És a neve? – kérdezte Gawyn.

– Egwene al'Vere – mondta Katerine. – Hadd menjen híre ez egyszer az igazságnak! – Kurtán, elbocsátóan biccentett a férfi felé, aztán továbbindult a másik két nővérrel. – Jól használjátok fel, amit megtanítottam nektek! Az amyrlin ragaszkodik hozzá, hogy több rajtaütés legyen, és ezekkel a fonatokkal páratlan mozgékonyságra tehetünk szert. De ne lepődjetek meg, ha a lázadók számítanak rátok! Tudják, hogy a kezünkben van ez az ő amyrlinnek csúfolt bábjuk, és talán azt is kitalálták, hogy ismerjük az új fonatokat. Nemsokára már mindenki tudni fogja az Utazást. Használjátok ki ezt az előnyt, mielőtt elfogyna!

Gawyn alig hallotta, mit mondanak, bár az agya egy része döbbenten figyelt. Utazás? Az csak egy legenda. Vajon Gareth Bryne így látta el a seregét?

De az agya nagyobbik része még mindig dermedt volt. Siuan Sanchét elcsendesítették és ki is végezték volna, pedig ő csak egy letaszított amyrlin volt. Mit tehetnek egy hamis amyrlinnel, egy lázadó csapat vezetőjével?

„A fele napot átüvölti kínjában…” Egwene-t kínozták. Elcsendesítik! Talán már el is csendesítették! És utána kivégzik. Gawyn nézte, ahogy a három aes sedai elsétál. Aztán lassan, furcsán nyugodtan megfordult, és a kardja markolatára tette a kezét.

Egwene bajban volt. Szándékosan pislogott egyet. A téren állt, a távolban tehenek bőgtek, mellette halkan csobogott a csatornában a víz.

Egwene-t ki fogják végezni.

Kihez köt a hűség, Gawyn Trakand?

Átvágott a falun; meglepően magabiztosan lépdelt. A csemetékre nem számíthatott a Fehér Torony elleni haditervben. Nem használhatta fel őket Egwene megszöktetésére. De egyedül aligha tudja megmenteni! Csak egyetlenegy választása maradt.

Tíz perc múlva már a sátrában állt, és gondosan becsomagolta a nyeregtáskáját. A legtöbb holmijának itt kellett maradnia. Voltak távolabb kiküldött őrszemei, és már máskor is ellenőrizte őket meglepetésszerűen. Ez jó kifogás lesz arra, miért hagyja el a tábort.

Nem kelthetett gyanút. Covarlának igaza volt. A csemeték őt követték. Tisztelték. De nem voltak az övéi – a Fehér Toronyhoz tartoztak, és éppolyan könnyedén ellene fordulnának, ahogy ő fordulna Hammar ellen, ha az amyrlin ezt parancsolná. Nem lenne más választásuk. Kilépett a sátorból, és a vállára vetette a zsákot. A lovak felé indult. Menet közben odaintett Rajarnak, aki épp egy bonyolultabb vívótechnikát mutatott be egy osztagra való katonának. Rajar rábízta egy másik emberre a gyakorlást, aztán odasietett hozzá. A homlokát ráncolva méregette a nyeregtáskát.

– Kimegyek, és megnézem a negyedik őrszemet – tájékoztatta Gawyn.

– Ilyen későn? – nézett fel Rajar a lassan sötétedő égre.

– Legutóbb reggel ellenőriztem őket – felelte ő. Milyen különös, hogy nem dobogott a torkában a szíve! Nyugodt volt, higgadt. – Azelőtt pedig délután. De meglepetés szempontjából amúgy is az este a legveszedelmesebb, amikor még van elég fény egy támadáshoz, de az emberek már fáradtak, és eltöltötte őket a vacsora!

Rajar biccentett, és tovább ballagott vele.

– A Fény látja, most aztán nagy szükségünk lesz a figyelmes őrszemekre! – mondta. Bryne felderítői már a Dorlantól alig félnapi járásra fekvő falvakat kutatgatták át. – Kerítek neked kíséretet!

– Nem kell – mondta Gawyn. – A legutóbb a negyedik őrhelynél már jó fél mérföldnyiről látták, hogy jövök. Egy osztag túl nagy port ver. Tudni akarom, akkor milyen éles a szemük, ha csak egy lovas közelíti meg őket!

Rajar megint összevonta a szemöldökét.

– Nem lesz semmi bajom – nyugtatta Gawyn, és kipréselt magából egy száraz kis mosolyt. – Rajar, te is tudod, hogy biztonságban leszek. Vagy attól tartasz, hogy banditák támadnak meg?

A másik láthatóan megnyugodott, és felnevetett.

– Téged? Sleete-et is előbb kapnák el! Jól van, jól van! De mindenképp üzentess nekem, amint visszaértél a táborba! Máskülönben egész éjszaka nem aludnék, csak aggódnék érted!

Sajnálom, hogy akkor ma éjjel nem fogod kipihenni magad, barátom, gondolta Gawyn, de biccentett. Rajar visszament, hogy tovább oktassa az embereket, és ő nemsokára már a tábor szélén találta magát, és épp a lova lábán oldozta el a béklyót, miközben az egyik falusi gyerek – aki lovászfiúként segített nekik – elszaladt a nyeregért.

– Úgy nézel ki, mint aki döntésre jutott – jegyezte meg hirtelen valaki halkan.

Gawyn megpördült, és a kardmarkolatra hullott a keze. Az egyik közeli árnyék megrebbent. Ha alaposabban megnézte, ki tudta venni egy törött orrú, árnyékba burkolódzó férfi alakját. A Fény verje meg azokat az őrző köpenyeket!

Ezúttal is megpróbált úgy tenni, mintha semmi különös nem történt volna; épp, ahogy Rajarral tette.

– Csak örülök, hogy végre van mit csinálnom – mondta, és elfordult Sleete-től, ahogy odaért a gyerek a nyereggel. Ő odadobott neki egy rezet, aztán elvette a nyerget, és elküldte a fiút.

Sleete tovább figyelte egy hatalmas fenyő árnyékából, ahogy Gawyn felnyergeli a lovat. Az őrző tudta. Gawyn színjátéka mindenki mást megtévesztett, de érezte, hogy erre a férfira nem hatott. A Fényre! Meg kell ölnie még egy embert, akit tisztelt? A Fény égessen meg, Elaida! A Fény égessen meg, Siuan Sanche, és égesse meg veletek a Fehér Tornyotokat is! Eleget használtátok már az embereket! Eleget használtatok engem is!

– Mikor mondjam meg az embereidnek, hogy nem térsz vissza? – kérdezte Sleete.

Gawyn meghúzta a nyereg szíját, és várta, hogy a ló kifújja a levegőt. A homlokát ráncolva nézett át az állat háta fölött.

– Nem akarsz megállítani?

Az őrző felnevetett.

– Ma már háromszor megküzdöttem veled, és egyetlenegyszer sem nyertem, pedig volt egy igen jó segítőm is! Úgy nézel ki, mint aki nem riad most vissza az emberöléstől sem, és nem szomjazom olyan mohón a halált, mint egyesek gondolják!

– De harcolnál velem – mondta Gawyn, és végre rögzítette a nyerget, aztán elkezdte felkötni rá a zsákokat. A ló felhorkant. Egyetlen hátas sem szeretett plusz súlyt cipelni. – Meg is halnál, ha szükségesnek vélnéd. Ha megtámadnál, lehet, hogy megölnélek, de nagy felfordulás lenne belőle. Sosem tudnám kimagyarázni, miért öltem meg egy őrzőt. Megállíthatnál.

– Így igaz – biccentett Sleete.

– Akkor miért engedsz el? – kérdezte Gawyn. Megkerülte a lovat, és megfogta a kantárját. Belenézett a férfi árnyékba borult szemébe, és egy pillanatra úgy vélte, halvány mosolyt lát alatta.

– Talán csak tetszik, ha azt látom, valaki törődik valamivel – mondta Sleete. – Talán remélem, hogy valahogy segítesz véget vetni ennek az egésznek. Talán lusta vagyok, és fájnak a lelkemen esett sebek, a vereség nyomai. Találd meg, amit keresel, ifjú Trakand! – És halk köpenysuhogással Sleete visszaolvadt a közelgő éjszaka sötétjébe.

Gawyn felpattant a nyeregbe. Egyetlenegy hely jutott az eszébe, ahol talán segítséget kaphat Egwene megmentésére.

Megsarkantyúzta a lovat, és maga mögött hagyta Dorlant.

Tizennegyedik fejezet

Egy doboz kinyílik

– Akkor hát ez az Árnylelkűek egyike – mondta Sorilea. A fehér hajú tudós asszony a fogoly körül körözött, és elgondolkozva méregette Semirhage-ot. Cadsuane nem is várta, hogy valaki, aki olyan, mint Sorilea, féljen. Az aiel asszony érdes teremtmény volt, mint egy sok vihart megélt szobor, aki türelmesen állja a szeleket. Ez a tudós asszony még az aielek közt is kivételesen erősnek számított. Csak nemrégiben érkezett meg az udvarházba, egy olyan csapattal, akik Bandar Ebanból hoztak jelentést al'Thornak.

Cadsuane sok mindenre számított a Rand al'Thort követő aielektől: vad harcosokat, különös szokásokat, becsületet és hűséget, tapasztalatlanságot a politika és a ravaszság terén. Igaza is volt. Egyetlenegy valamire nem számított, mégpedig, hogy találjon köztük magával egyenlőt. Különösen nem, hogy épp egy fókuszálni alig képes tudós asszony lesz az. És meglepő módon mégis annak tartotta a cserzett arcú aiel nőt.

Nem mintha bízott volna Sorileában. A tudós asszonynak megvoltak a saját céljai, és Cadsuane nem volt benne biztos, hogy ezek tökéletesen egybeesnek a sajátjaival. De hatékonynak tartotta Sorileát, és ezt mostanában a világon nagyon kevés emberről mondta volna el.

Semirhage arca hirtelen megrándult, és Sorilea félrebiccentette a fejét. A Kitaszított ezúttal nem lebegett; egyenes derékkal, merev, barna ruhában állt, rövid, fekete haja kócosán lógott, hiszen rég nem fésülhette meg. Még mindig felsőbbrendűséget sugárzott magából, mintha csak ő uralná a helyzetet. Cadsuane is épp ezt tette volna hasonló helyzetben.

– Mik ezek a fonatok? – intett Sorilea a nő felé.

Semirhage a kérdéses fonatok miatt fintorodott el néha.

– Egy személyes kis trükköm – mondta Cadsuane. Elengedte a fonatokat, aztán újra megalkotta őket, hogy Sorilea lássa, hogy csinálta. – Pár percenként csengenek az alany fülébe, és belevillognak a szemébe, nehogy elaludjon!

– Ki akarod fárasztani, hátha úgy beszél – látta át Sorilea, és újra a Kitaszítottat fürkészte.

– Nem hiszem, hogy ezzel megtörhetem – ismerte be Cadsuane.

– Ugyan! Alig fintorodik el tőle!

Cadsuane, Sorilea és Bair, egy fókuszálni képtelen, vénséges tudós asszony tartózkodott csak a szobában. A Semirhage pajzsát fenntartó aes sedaiok odakinn ültek, a helyükön.

Sorilea biccentett.

– Egy Árnylelkűt nem lehet ilyen könnyen manipulálni. De bölcs, hogy megpróbáltad, figyelembe véve a… kötöttségeidet.

– Beszélhetnénk a car'a'carnnal – javasolta Bair. – Meggyőzhetnénk róla, hogy egy időre adja át nekünk ezt itt. Pár napi… óvatos aiel kérdezgetés, és mindenre válaszol, amit csak tudni akarsz!

Cadsuane csak elmosolyodott, nem szólt egy szót sem. Mintha bárkinek is átadná vallatásra! A nő titkai túlságosan is értékesek voltak ahhoz, hogy kockáztassa őket, akár szövetségesek kezében is.

– Nyugodtan kérdezzétek meg – mondta –, de nem hinném, hogy al'Thor hallgatna rátok. Tudjátok, milyen ostoba kisfiú lesz, ha arról van szó, hogy nőket kell bántani!

Bair nagyot sóhajtott. Nehéz volt elképzelni, amint ez a nagymama külsejű, idős hölgy részt vesz „óvatos aiel kérdezgetésben”.

– No, igen – ismerte el. – Azt hiszem, igazad van. Rand al'Thor kétszer olyan makacs, mint bármelyik törzsfőnök, akivel valaha dolgom volt! És kétszer olyan gőgös is! Micsoda dolog azt feltételezni, hogy a nők nem állják ugyanolyan jól a fájdalmat, mint a férfiak!

Cadsuane erre csak horkant egyet.

– Az igazság szerint gondoltam már arra is, hogy ezt itt kiköttetem és megkorbácsoltatom, és a pokolba al'Thor szabályaival! De nem hiszem, hogy bármit is elérnék vele. Piha! Valami mást kell találnunk, mert ezt itt nem törjük meg fájdalommal!

Sorilea még mindig Semirhage-ot nézegette.

– Beszélnék vele.

Cadsuane intett egyet, és szétfoszlottak a Semirhage-ot süketen, vakon és némán tartó fonatok. A nő pislogott – csupán egyetlen egyszer –, hogy tisztán lásson, aztán Sorileához és Bairhez fordult.

– Ó! – jegyezte meg. – Aielek. Egykor olyan jó szolgák voltatok! Mondjátok csak, mennyire fáj, hogy elárultátok az esküiteket? Az őseitek zokogva könyörögnének büntetésért, ha tudnák, hány ember haláláért felelősek a leszármazottaik!

Sorilea meg sem rezzent. Cadsuane tudott valami keveset arról, hogy al'Thor milyen titkokat fedett fel az aielek előtt, de csak másod- vagy harmadkézből hallott erről. Al'Thor azt állította, hogy az aielek egykor a Levél Útját követték, megesküdtek, hogy nem okoznak kárt – aztán elárulták az esküjüket. Cadsuane érdeklődve hallgatta ezeket a híreket, és még jobban érdekelte, hogy Semirhage megerősítette őket.

– Sokkal emberibbnek tűnik, mint hittem – fordult Sorilea Bairhez. – A kifejezései, a hangja, a tájszólása, bár különösek, de könnyen érthetőek. Erre nem számítottam.

Semirhage szeme épp csak elkeskenyedett erre a megjegyzésre. Különös. Eddig ez volt a legerősebb reakció, amit bármelyik büntetésük kiváltott belőle. A fények és csengetések csak akaratlan rándulásokat okoztak. Sorilea megjegyzése viszont mintha érzelmileg hatott volna a Kitaszítottra. Vajon lehetséges, hogy a tudós asszonyok ilyen könnyedén sikert aratnak, holott Cadsuane már mióta kudarcot vallott?

– Azt hiszem, ezt kell észben tartanunk – mondta Bair. – Egy nő mindig nő marad, nem számít, milyen öreg, vagy miféle titkokra emlékezik. A húst megvághatják, a vért kionthatják, a csontot megtörhetik…

– Szinte már csalódott vagyok, Cadsuane Melaidhrin – rázta meg Sorilea fehér hajkoronáját –, ennek a szörnynek nagyon kicsi az agyara!

Semirhage erre már nem reagált. Visszanyerte az önuralmát, és nyugodt arccal, parancsoló szemekkel nézte őket.

– Hallottam már egy keveset erről az új, esküszegő aiel fajtáról, és arról, hogyan értelmezitek a becsületet. Nagy örömömre szolgál majd kideríteni, hogy mennyi kín és szenvedés kell ahhoz, hogy a törzsetek tagjai megszégyenüljenek! Mondjátok csak, szerintetek milyen messzire kell mennem, hogy rávegyelek titeket, hogy megöljetek egy kovácsot, és a húsából lakmározzatok?

Többet hallhatott, mint „egy keveset”, ha tudta, hogy az aielek közt a kovácsok szinte szentnek számítanak. Sorilea felszipákolt a megjegyzés hallatán, de nem vágott vissza. Inkább újra megszőtte a Semirhage fülét elzáró fonatokat, aztán megállt, majd a fénygömböket is odaszőtte a Kitaszított szeme elé. Lehet, hogy gyenge volt az Egyetlen Hatalomban, de nagyon gyorsan tanult.

– Bölcs dolog így tartani? – kérdezte aztán, és a hangjából kitűnt, hogy ezt a kérdést bárki másnak követelésként szegezte volna. Cadsuane kedvéért meglágyította a szavait, és az öreg aes sedai szinte elmosolyodott. Olyanok voltak, mint két vén héja, Sorilea és ő; mind a ketten megszokták, hogy ők uralkodnak, és most szomszédos fákon kellett költeniük! Egyiküknek sem ment könnyen, hogy meghajoljon a másik előtt.

– Ha rajtam múlna – folytatta Sorilea –, azt hiszem, átvágnám a torkát, a tetemét pedig kidobnám a porba, hadd száradjon el! Olyan a fajtáját életben tartani, mintha ágtörő feketelándzsát tartanánk házikedvencnek!

– Ugyan! – fintorodott el Cadsuane. – Igazad van a veszedelmet illetően, de ha most végeznénk vele, még rosszabb lenne. Al'Thor nem tudja, vagy nem akarja elárulni, pontosan hány Kitaszítottal végzett, de az utalásokból úgy veszem ki, a felük még életben lehet. Ott lesznek az Utolsó Csatában is, és minden egyes fonat, amit kiszedhetünk Semirhage-ból, olyan fonat, amivel már nem lephetnek meg minket!

Sorileát mintha nem győzte volna meg ennyivel, de nem erőltette tovább a dolgot.

– És ez a tárgy? – kérdezte. – Megnézhetem?

Cadsuane majdnem felcsattant, hogy nem. De… Sorilea megtanította őt az Utazásra, márpedig az hihetetlenül hatalmas eszköz volt. És ajánlat, kinyújtott kéz. Együtt kellett dolgoznia ezekkel a nőkkel, legfőképp Sorileával. Al'Thor nagyobb feladat volt, semhogy egy nő elbírt volna vele.

– Gyertek velem! – szólította fel őket, és kiment a falambériás szobából.

A tudós asszonyok követték. Odakinn Cadsuane utasította a nővéreket, Daigiant és Sarene-t, hogy gondoskodjanak róla: Semirhage nyitott szemmel továbbra is ébren marad. Valószínűtlennek tűnt, hogy bármit is elérnek vele, de neki pillanatnyilag semmi jobb nem jutott az eszébe.

Bár… ott volt az a futó pillantás Semirhage arcán, az a villanásnyi harag, amit Sorilea megjegyzésére mutatott. Ha valaki uralta a másik haragját, akkor uralta az összes többi érzelmét is. Ezért is összpontosított rá ő annyira, hogy megtanítsa al'Thort, hogyan uralkodjon a dühén.

Uralkodás és düh. Mit is mondott Sorilea, ami kiváltotta ezt a reakciót? Hogy Semirhage kiábrándítóan emberinek tűnik. Mintha csak azt várta volna, hogy a Kitaszítottak is olyan torzak lesznek, mint a myrddraalok vagy a draghkarok! És miért is ne? A Kitaszítottak vagy háromezer éven át csak a legendákban éltek, sötét, fenyegető, titokzatos árnyakként. Tulajdonképp kiábrándító lehetett rájönni, hogy sok szempontból épp ők a legemberibbek a Sötét Úr követői közül. Kicsinyesek, pusztítóak és torzsalkodók. Legalábbis al'Thor beszámolói alapján így viselkedtek. Meglepően sokat tudott róluk a kölyök.

Semirhage viszont nem tartotta magát egyszerű halandónak. Az ereje forrása ez a póz volt; az, ahogy uralkodni tudott a környezetén.

Cadsuane megrázta a fejét. Túl sok gond, túl kevés idő. A fából épült folyosó is csak az al'Thor kölyök ostobaságának újabb tanújele volt: Cadsuane még mindig érezte a füstszagot. Elég erős volt ahhoz, hogy zavaró legyen. Az udvarház elején tátongó megfeketedett nyílásra csak egy vásznat vetettek, és a kora tavaszi éjszakákon csak úgy áradt be rajta a hideg. Ki kellett volna költözniük innen, de a kölyök kijelentette, hogy nem hagyja magát elkergetni.

Mintha mohón várta volna az Utolsó Csatát. Vagy csak beletörődött. Ahhoz, hogy eljusson oda, úgy vágott át az emberek kicsinyes vitáin, ahogy fáradt vándor gázol át az éjféli hófúvásokon, hogy mielőbb a fogadóhoz érjen. Csak az volt a gond, hogy al'Thor még egyáltalán nem állt készen az Utolsó Csatára. Cadsuane érezte azon, ahogy beszélt, ahogy cselekedett. Ahogy a világot méregette azzal a sötét, szinte szédült pillantásával. Ha ez a férfi néz szembe a Sötét Úrral, ha ő dönt a világ sorsáról, csak félteni tudta az emberiséget.

A tudós asszonyok kíséretében elért az udvarházban a lakrészéhez. A vaskos falú, sértetlen szobából pompás kilátás nyílt a letaposott gyepre és a táborra. Cadsuane-nek kevés követelése volt a berendezés kapcsán: egy erős ágy, egy zárható láda, tükör és mosdóállvány. Túl öreg volt hozzá, túl türelmetlen, hogy mással is vesződjön.

A láda csak álca volt: némi aranyat és egyéb, viszonylag értéktelen holmit tartott benne. A legfontosabb holmijait vagy viselte – mint a ter'angreal ékszereket –, vagy egy rozogának tűnő irattartóba tette őket a tükör állványán. A megviselt, egyenetlen pácolású tölgyfa dobozka épp elég ütött-kopott volt ahhoz, hogy használtnak tűnjön, de annyira azért nem volt viharvert, hogy kilógjon a többi holmija közül. Amint Sorilea becsukta az ajtót hármójuk mögött, Cadsuane eloldotta a ládikó védelmét.

Mindig is furcsállotta, hogy milyen kevés aes sedai bánt találékonyan az Egyetlen Hatalommal. A fejükbe vésték a régóta bevált, hagyományos fonatokat, de szinte sosem jutott az eszükbe, mi másra lehetne még használni őket. Igaz, hogy az Egyetlen Hatalommal való kísérletezgetés katasztrofálisnak is bizonyulhatott, de elég sok egyszerű bővítést véghez lehetett vinni különösebb kockázat nélkül. Cadsuane fonata, amit ezen a ládán használt, ilyesmi volt. Nemrég még ő is a szokásos Tűz, Szellem és Levegő fonatot használta arra, hogy elpusztítson minden dokumentumot, ha idegen kéz nyitná fel a dobozát. Hatékony eljárás, még ha nem is valami ötletes.

De az új fonata jóval sokoldalúbb volt. Nem pusztította el a dobozban lévő holmikat – Cadsuane nem volt benne biztos, hogy egyáltalán el lehet őket pusztítani. Ehelyett a fonatok – kifordítva, hogy láthatatlanok legyenek – hirtelen kiugró Levegőszálakat hívtak életre, és megfogtak a szobában mindenkit, aki csak jelen volt, amikor a dobozt kinyitották. Aztán egy másik fonat őrült nagy zajt csapott, mintha csak száz harsona szólalt volna meg egyszerre, és fényvillanások riasztottak volna mindenkit. A fonatok akkor is aktivizálódtak, ha valaki kinyitotta, elmozdította, vagy épp csak megérintette a dobozt az Egyetlen Hatalom legkisebb szálával.

Cadsuane felnyitotta a tetejét. Szükség is volt a szélsőséges elővigyázatosságra. Mert a ládikóban két rettentően veszedelmes tárgy is hevert.

Sorilea odasétált, és megnézte a ládika tartalmát. Az egyik egy bölcs, szakállas ember szobrocskája volt: az úgy egy láb magas faragvány egy gömböt tartott a magasba. A másik egy fekete fém nyakörv volt és két karperec: egy férfiaknak készült a'dam. Ezzel a ter'angreallal egy nő rabszolgájává tehetett bármilyen fókuszálni képes férfit, ő uralhatta, mit tesz az Egyetlen Hatalommal. Talán az egész embert uralhatta. Nem próbálták ki a nyakörvet. Al'Thor megtiltotta.

Sorilea halkan felszisszent. A szobrocskával nem is törődött, csak a karpereceket és a nyakpántot nézte.

– Ez a valami gonosz.

– Igen – biccentett Cadsuane. Kevés élettelen tárgyra mondta volna rá, hogy „gonosz”, de erre gondolkozás nélkül. – Nynaeve al'Meara azt állítja, ismeri ezt a holmit. Bár nem tudtam kivenni belőle, honnan tudhat ilyesmiről, azt mondja, tudja, hogy csak egyetlenegy férfi a'dam készült, és hogy megszervezte, hogy azt a tengerbe vessék. De azt is beismeri, hogy nem látta a tulajdon két szemével, amikor elpusztították. Lehet, hogy a seanchanok mintát vettek róla.

– Igen zavaró látvány – mondta Sorilea. – Ha az egyik Árnylelkű, vagy akár a seanchanok elfogták volna ezzel…

– A Fény őrizzen meg minket! – suttogta Bair.

– És ez a népség lenne az a népség, akikkel al'Thor annyira békét akar kötni? – rázta meg a fejét Sorilea. – Már pusztán ezeknek a szörnyűségeknek az elkészítése is vérbosszúért kiáltana! Hallottam, hogy vannak más hasonlók is. Azokkal mi van?

– Máshol tárolják őket – felelte Cadsuane, és becsukta a doboz tetejét. – Akárcsak a női a'dameket, amiket szereztünk. Néhány ismerősöm, a világtól rég visszavonult aes sedai épp ezeket tanulmányozza, hogy rájöjjön, mi a gyengéjük.

Náluk volt a Callandor is. Cadsuane nem szívesen engedte ki a kezéből, de volt egy olyan érzése, a kardnak még mindig vannak felderítetlen titkai.

– Ezt azért tartom itt, mert valahogy ki akarom próbálni egy férfin – magyarázta. – Úgy lehet a legjobban megtalálni a gyenge pontjait. Al'Thor viszont nem engedi, hogy bármelyik asha'manje felpróbálja. Még egy pillanatra sem.

Bair láthatóan kényelmetlenül érezte magát a puszta gondolatra is.

– Olyan ez, mintha úgy próbálgatnánk egy lándzsa hegyét, hogy hasba szúrunk vele valakit – morogta. De Sorilea egyetértően biccentett. Ő értette.

Amikor szereztek egy női a'damet, az egyik legelső dolog, amit Cadsuane tett, az volt, hogy felvette az egyiket, és megpróbált kiszabadulni belőle. Természetesen alaposan ellenőrzött körülmények között tette, olyan nők társaságában, akikben megbízhatott annyira, hogy kiszabadítják, ha nem tudja magától levetni. Ez lett a vége. Nem volt képes rájönni, hogyan vethetné le a nyakörvet egymaga.

De ha az ellenség valamit tervezett az ember ellen, ki kellett találni, hogyan semlegesítse a veszedelmet. Még akkor is, ha ehhez saját magát kellett pórázra kötnie. Al'Thor ezt nem látta be. Amikor megkérdezte, csak arról a „rohadt ládáról” motyogott valamit, és hogy megverték.

– Tennünk kell valamit azzal az alakkal – szólt Sorilea, és Cadsuane szemébe nézett. – Sokat romlott, mióta legutóbb láttam!

– Igen – ismerte be Cadsuane. – Meglepően ügyesen hagyja figyelmen kívül a tanításomat.

– Akkor beszéljünk! – húzott ki Sorilea egy zsámolyt. – Ki kell tervelnünk valamit. Mindannyiunk érdekében.

– Mindannyiunk érdekében – bólintott rá Cadsuane. – Al'Thoréban legfőképpen.

Tizenötödik fejezet

Valahol kezdeni kell

Rand egy folyosón ébredt fel. Felült, és hallgatta a távolban csobogó víz hangját. Az udvarház előtt folyó patak lenne az? Nem… valami nem volt rendben. Kőpadlón hevert, kőfalak emelkedtek köré a fa helyett. Sem gyertya, sem lámpa nem lógott a falakon, de mégis egyenletes ragyogás töltötte be a levegőt.

Felállt és lesimította vörös kabátját. Meglepő módon nem ijedt meg. Felismerte valahonnan ezt a helyet, valahonnan az emlékei mélyéről. Hogyan kerülhetett ide? A közelmúlt ködös volt, minduntalan kisiklott a fejéből, mint az elfakuló pára…

Nem, nem, gondolta határozottan. Az emlékei engedelmeskedtek, és visszaugrottak a helyére, olyan elszántan akarta. A domani udvarházban volt, Rhuarctól várt jelentést a Kereskedőtanács első tagjainak elfogása kapcsán. Min a Minden kastély című életrajzot olvasgatta abban a mélyzöld karosszékben, ami a szobájukban állt.

Ő kimerültnek érezte magát, mint mostanában gyakran. Elment, hogy lefeküdjön. Ezek szerint aludt. Vajon az Álmok Világában járt? Néhányszor már átlátogatott ide, de nagyon keveset tudott róla. Egwene és az aiel álomjárók csak óvatosan beszéltek róla.

De ez a hely kicsit másmilyennek érződött, mint az álomvilág, és halványan ismerősnek tűnt. Végignézett a folyosón: olyan hosszú volt, hogy az árnyékokba veszett, a falat néhol ajtók szabdalták, a fa száraz és repedezett volt. Igen, gondolta, és megragadta az emlékeket. Már jártam itt, de annak igen hosszú ideje!

Véletlenszerűen kiválasztott egy ajtót – tudta, hogy nem számít, melyik mellett dönt –, és belökte. Szerény szoba nyílt mögötte. Az egyik oldalán szürke kő boltívek sorakoztak, aprócska udvar nyílt mögöttük, és lángoló, vörös felhők. A felhők úgy nőttek, úgy pattogtak ki egymásból, mint buborékok a forrásban lévő vízből. Egy közelgő vihar fellegei voltak, bármilyen természetellenesnek tűntek is.

Rand alaposabban megnézte őket, és látta, hogy minden egyes felhő egy elkínzott emberi arc, hangtalan sikolyra tátott szájjal. A felhő megdagadt, egyre nyúlt, az arc állkapcsa lassan kiakadt, az arca remegett, a szeme kidülledt. Aztán az egész kettéhasadt, és újabb arcok türemkedtek ki a felszínéből, sikoltva, fortyogva. Egyszerre volt lenyűgöző és rettenetes.

Az udvar mögött nem látszott föld. Csak ez a rettenetes ég. Nem akart a szoba bal oldala felé nézni. Egy kandalló volt arra. A padló köve, a kandalló, az oszlopok mind torzak voltak, mintha megolvadtak volna valami hatalmas hőségben. A látómezeje szélén mintha egyformában csúszkáltak, változtak volna. A szoba szögei és arányai rosszak voltak. Éppúgy, mint amikor legutóbb itt járt, hosszú-hosszú ideje.

Valami viszont most mégis más volt. Valami a színekkel. A kövek egy része fekete volt, mintha megégették volna őket, és repedések futottak végig rajtuk. Távoli, vörös fény derengett odabentről, mintha olvadt láva sütött volna fel. És egykor állt itt egy asztal is, nem? Szépen kifényesített, drága fából – szabályos vonalai megnyugtató ellentétben a kő torz kiszögelléseivel? Az asztalnak már nyoma sem volt, de két magas támlájú szék állt a kandalló előtt a tűz felé fordítva. Bárki ült is bennük, nem lehetett látni. Rand rákényszerítette magát, hogy előrelépjen. A csizmája kopogott a lángoló köveken. Nem érezte forrónak sem a padlót, sem a kandallóban égő lángokat. Elakadt a lélegzete és a torkában dobogott a szíve, ahogy közelebb ért a székekhez. Félt tőle, mit talál bennük.

Megkerülte őket. A bal oldali széken egy férfi ült. Magas volt, fiatal, szögletes állal és ősöreg, kék szemmel, amit szinte már lilára festett a lángok visszfénye. A másik szék üres volt. Rand odaballagott, és beleroskadt. Megnyugtatta a szívverését, és a táncoló lángokat nézte. Látomásokban találkozott már ezzel a férfival; olyasféle látomásokban, mint amilyeneket Mat vagy Perrin gondolata idézett elő.

A színek nem örvénylettek fel, amikor a barátaira gondolt. Ez különös volt, de valahogy nem érte váratlanul. A másik karosszékben ülő férfit mutató látomások nem voltak teljesen olyanok, mint Mat vagy Perrin látomásai. Sokkal zsigeribbek voltak, valahogy sokkal igazabbak. A látomások során Rand néha szinte már úgy érezte, ha kinyújtaná a kezét, megérinthetné a férfit. Félt tőle, hogy akkor mi történne.

Egyetlenegyszer találkoztak csak Shadar Logothban. Az idegen megmentette az ő életét, és Rand sokat gondolkozott rajta, ki lehetett. De most, itt, ezen a helyen végre tudta.

– Halott vagy – suttogta. – Megöltelek!

A férfi nem nézett fel a lángokról, csak nevetett egyet. Érdes, torokhangú nevetés volt, nem sok öröm csengett benne. Rand egykor csak Ba'alzamonként ismerte ezt a férfit, a Sötét Úr nevén, és amikor végzett vele, azt hitte, örökre legyőzte az Árnyékot.

– Láttam, ahogy meghalsz – folytatta. – Szíven szúrtalak a Callandorral. Isha…

– Nem az a nevem – szakította félbe a férfi, de még mindig a lángokat nézte. – Most Moridin a nevem!

– A név nem számít! – csattant fel Rand dühösen. – Halott vagy, és ez csak egy álom!

– Csak egy álom – kuncogta Moridin. – Igen.

A fickó fekete nadrágot és kabátot viselt, a sötét összhatást csak az ujjakon vöröslő hímzés enyhítette.

Moridin végre felnézett rá. A lángok vörös és narancs fényt vetettek szögletes vonásaira, rezzenéstelen szemére.

– Miért vinnyogod mindig ugyanazt? „Csak egy álom.” Még mindig nem tudod, hogy az álmok egy része igazabb, mint az ébrenlét világa?

– Halott vagy – ismételte Rand makacsul.

– Te is. Láttam, ahogy meghaltál, tudod. Dühödben pusztítottál, egy egész hegyet emeltél magad fölé sírhalomnak! Micsoda gőg!

Lews Therin valóban ezt tette: amikor rájött, hogy mindent elpusztított, amit csak szeretett, addig szívta magába az Egyetlen Hatalmat, míg csak az el nem pusztította, és fel nem gyűrte közben a Sárkánybércet. Ha valaki ezt említette, Rand fejében mindig gyászos zokogás és düh forrongott.

De ezúttal csend volt.

Moridin visszafordult, és a forróságot nem árasztó lángokat nézte. Az egyik oldalon, a kandalló kövén Rand hirtelen mozgást látott. Az árnyékok kissé megremegtek, épp csak láthatóvá váltak a kő repedésein át. Vörösen izzó hőség sütött mögülük, mint az olvadt szikla, és az árnyékok kétségbeesetten tekergőztek. Rand épp csak hallotta a kaparászásukat. Patkányok, döbbent rá. Patkányok voltak a kő mögött, felemésztette őket a túloldalon megrekedt iszonyatos hőség. A körmük kapargált, próbálta kivájni az apró repedéseket, próbáltak menekülni, hogy ne kelljen elégniük.

A számtalan kicsiny mancs némelyike szinte emberi volt. Ez csak egy álom, mondta magának Rand határozottan. Csak egy álom! De tudta, hogy Moridin igazat beszélt. Az ellensége még mindig élt. A Fényre! A többiek közül még hányan térhettek vissza? Dühében rámarkolt a szék karfájára. Talán rettegnie kellett volna, de már réges-rég nem volt hajlandó megfutamodni ez elől a lény meg a gazdája elől. Nem maradt már benne hely félelemnek. Igazság szerint Moridinnek kellett volna megijednie, hiszen a legutóbbi találkozásukkor Rand megölte.

– Hogyan? – kérdezte tőle.

– Egykor régen azt ígértem neked, hogy a Nagyúr visszaadhatja az elveszett szerelmedet. Csak nem hitted, hogy azokat nem tudja épp ilyen könnyedén újraéleszteni, akik őt szolgálják?

A Sötét Úr másik neve a Sírok Ura volt. Igen, Moridin megint igazat mondott, bármennyire is szerette volna Rand tagadni. Miért is lepődött meg, hogy az ellenfelei visszatérnek, ha a Sötét Úr új életet adhat a holtaknak?

– Mind újjászületünk – folytatta Moridin –, időnként újra visszaszövődünk a Mintába. A halál nem akadályozza meg a mesteremet, csak azokon nem segíthet, akik az öröktűz áldozatául estek. Őket nem érheti el. Kész csoda, hogy egyáltalán emlékezünk rájuk!

Ezek szerint a többiek közül legalább páran tényleg meghaltak. Az öröktűz volt a megoldás kulcsa. De hogyan juthatott be Moridin az álmába? Rand minden este megszőtte a védőköröket. Moridinre pillantott, és valami furcsát vett észre a férfi szemében. Kis fekete pöttyök lebegtek a fehérjében, ide-oda ingáztak, mintha csak unott kis szellő játszadozna velük.

– Tudod, a Nagyúr visszaadhatja a józan eszed – szólt Moridin.

– Amikor a legutóbb visszaadta a józan eszem, az nem volt valami megnyugtató – felelte Rand, és maga is meglepődött a tulajdon szavain. Az Lews Therin emléke volt, nem a sajátja. De Lews Therin most nem volt a fejében. Meglepő módon valahogy sokkal szilárdabbnak érezte magát itt, ahol minden más olyan változékony volt. Sokkal jobban összeillettek az énje részei. Persze most sem volt tökéletes, de jobb volt, mint az utóbbi időben bármikor.

Moridin halkan felhorkant, de nem szólt egy szót sem. Rand visszafordult a lángokhoz, nézte, hogyan tekergőznek. Alakokat rajzoltak ki, mint a felhők, de itt most fejetlen testeket látott, kínban meggörbült hátak rángtak egy-egy pillanatra a tűzben, megremegtek, mielőtt a semmibe lobbantak volna.

Moridin az ujjával dobolt a karfán.

– Miért jöttél ide?

Miért jöttem ide? – gondolta Rand döbbenten. Hát nem ő rángatott ide?

– Olyan fáradt vagyok – folytatta Moridin, és lehunyta a szemét. – Vajon te vagy ilyen kimerült, vagy én? Meg tudnám fojtani Semirhage-ot azért, amit tett!

Rand összevonta a szemöldökét. Moridin megőrült volna? Ishamael kétségkívül őrültnek tűnt a vége felé…

– Még nincs itt az ideje, hogy megküzdjünk – mondta Moridin, és intett Rand felé. – Menj! Hagyj békén! Nem tudom, mi történne az egyikünkkel, ha megölné a másikat! A Sötétség Nagyura így is épp elég hamar megkap téged! Már biztos a győzelme!

– Máskor is kudarcot vallott már, és most is azt fog – felelte Rand. – Legyőzöm!

Moridin ismét felnevetett, de most sem hangzott vidámabbnak, mint az előbb.

– Talán legyőzöd – ismerte el. – De szerinted számít az bármit is? Gondolj csak bele! A Kerék forog, időről időre. A korok újra és újra eljönnek, az emberek küzdenek a Nagyúr ellen. De egy szép napon győzni fog, és amikor győz, a Kerék megáll. Ezért is biztos a győzelme. Szerintem ebben a korban jön el az ideje, de ha nem, hát eljön majd máskor. Amikor te nyersz, csak újabb csatát hozol. Ha ő nyer, mindennek vége lesz. Nem érted, hogy semmi remény nincs a számodra?

– Ezért álltál át az oldalára? – kérdezte Rand. – Mindig tele volt a fejed gondolatokkal, Elan. Végül a logikád lett a veszted, ugye?

– Nem vezet út a győzelemhez – mondta Moridin. – Egyetlenegy út létezik: a Nagyúr szolgálatába állni, és uralkodni egy rövid ideig, mielőtt mindennek vége lesz. A többiek ostobák. Ők nagy jutalmakat remélnek az öröklétben, de nem lesz öröklét. Csak a most és a végnapok.

Ismét felnevetett, de ezúttal örömtelien. Igazi boldogság csengett a hangjában.

Rand felállt. Moridin gyanakodva méregette, de nem kelt fel.

– De van út a győzelemhez, Moridin – mondta neki Rand. – Végezni akarok vele. Megölni a Sötét Urat. Tenni róla, hogy a Kerék az ő folyamatos mocska nélkül gördüljön tovább!

Moridin nem is reagált a szavaira. Még mindig a lángokat nézte.

– Össze vagyunk kötve – szólt végül. – Gyanítom, azért jöttél ide, bár magam sem értem a kötelékünket. Kétlem, hogy egyáltalán fel tudod fogni, milyen elképesztő ostobaságot mondtál az előbb!

Randet egy pillanatra elöntötte a harag, de elfojtotta. Nem hagyhatta, hogy provokálják.

– Majd meglátjuk.

Kinyúlt az Egyetlen Hatalom után. Távoli volt, messzi. Megragadta, és érezte, ahogy elrántják, mintha csak a saidin szálán húzták volna. A szoba eltűnt, akárcsak az Egyetlen Hatalom, és ő mély feketeségbe zuhant.

Rand végre nem dobálta magát álmában, és Min visszafojtotta a lélegzetét. Remélte, hogy nem kezdi újra. Maga alá húzott lábbal ült egy takaróba csavarva, és a szoba sarkában álló székben olvasott. Az alacsony asztalkán egy lámpa lángja villódzott és rebegett mellette, megvilágította a magasra tornyosuló, dohos könyvoszlopot. Shale eleste. Jelek és jegyzetek, Régi emlékművek. Többnyire történelmi munkák.

A férfi halkan sóhajtott egyet, de nem mozdult. Min kifújta a levegőt, és hátradőlt a székben. Az ujjával megjelölte, hol tart Pelateos Elmélkedéseiben. Éjszakára betették az ablaktáblákat, de így is hallotta, hogyan nyögnek a fenyőfák a kinti szélben. A szobát még mindig megülte a különös tűz után maradt füstszag. Aviendha gyors észjárása apró kellemetlenséggé változtatott egy lehetséges katasztrófát. Nem mintha megjutalmazták volna érte. A tudós asszonyok továbbra is olyan keményen dolgoztatták, mint kereskedő az utolsó szamarát.

Minnek nem sikerült elég közel jutnia hozzá, hogy beszélgessenek, bár egy ideje már mind a ketten a táborban tartózkodtak. Nem tudta, mit gondoljon a másik nőről. Kicsit kényelmesebb lett a viszonyuk, mióta akkor este megosztották egymással az oosquait. De egy nap alatt nem lettek barátok, és Min határozottan kényelmetlenül érezte magát, ha arra gondolt, osztozniuk kell Randen.

Ismét a férfira nézett. Az hanyatt feküdt, lehunyta a szemét, és most már egyenletesen lélegzett. A bal karja a takarón hevert, világosan látszott a csonk. A lány nem is tudta, hogy képes aludni az oldalában lüktető sebektől. Amint az eszébe jutottak, maga is érezte a fájdalmat – benne volt a Rand érzelmeit tartalmazó kis gombócban valahol az agyának a mélyén. Már megtanulta, hogy tegyen úgy, mintha nem érezné a fájdalmat. Rand kedvéért. A férfi sokkal, sokkal erősebben érezhette. El sem tudta képzelni, hogyan viselheti el.

Ő nem volt aes sedai – a Fénynek hála! –, de valahogy sikerült megkötnie a férfit. Döbbenetes volt: meg tudta mondani, hol van, meg tudta mondani, ha valami baja volt. Általában sikerült megakadályoznia, hogy a férfi érzései elragadják, kivéve, ha nagyon szenvedélyesek voltak. De melyik nő nem akarta volna, hogy ilyenkor elragadják? Különösen… felszabadító érzés volt így a kötéssel, hogy egyszerre érezhette a saját vágyát és azt a robajló tűzvihart, amit Rand felé irányuló vágya jelentett.

A gondolattól elvörösödött, és kinyitotta az Elmélkedéseket, hogy elterelje a figyelmét. Randnek aludnia kellett. Neki pedig hagynia, hogy aludhasson. Ráadásul olvasnia is kellett volna, bár egyre inkább olyan következtetésekre jutott, amik nem tetszettek neki.

A könyvek egykor Herid Felé voltak, a kedves, idős tudósé, aki csatlakozott Rand cairhieni iskolájához. Min elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, milyen összeszedetlenül beszélt Fel, és milyen zavaros – ám zseniális – felfedezéseket tett.

Ám Herid Fel halott volt. Meggyilkolták, egy árnyfattyú tépte darabokra. Felfedezett valamit ezekben a könyvekben; valamit, amit el akart árulni Randnek. Valamit az Utolsó Csatával, a Sötét Úr börtönén lévő pecsétekkel kapcsolatban. Épp azelőtt ölték meg, hogy továbbadhatta volna ezt az információt. Talán csak véletlen egybeesés volt; talán a könyveknek semmi közük nem volt a halálához. De talán igen. És ő tudni akarta a választ. Rand kedvéért. Herid kedvéért.

Letette az Elmélkedéseket, és felvette a Gondolatok a romok közt című, több mint ezeréves kötetet. Egy kis papírlappal jelölte, hol tart, ugyanazzal a mostanra már elnyűtt kis levélkével, amit Herid küldött Randnek nem sokkal a halála előtt. Min újra csak az ujjai között forgatta.

„Hit és rend erőt ad. El kell takarítanod a törmelékeket, mielőtt építhetsz. Magyarázat, ha legközelebb találkozunk. Ne hozd a lányt! Túl csinos.”

Min úgy vélte, eleget olvasott már a könyveiből ahhoz, hogy követni tudja a gondolatmenetét. Rand tudni akarta, hogyan zárhatja le a Sötét Úr börtönét. Vajon Fel valóban arra a felfedezésre jutott volna, amire ő gondolt?

Megrázta a fejét. Mit csinál? Tényleg azt hiszi, megfejthet egy tudományos rejtélyt? De ki más tette volna?

A Barna ajah egyik tagja nyilván alkalmasabb lett volna erre a feladatra, de meg lehetett bennük bízni? Még akik felesküdtek Randre, azok is bármikor úgy dönthettek, hogy azzal szolgálják a legjobban az érdekeit, ha titkolóznak előtte. Randnek magának túl sok dolga volt, és mostanában amúgy sem lett volna türelme a könyvekhez. Úgyhogy csak ő maradt. Lassan kezdte is összerakni, mit kell majd tennie a férfinak, de sok mindent – rengeteg sok mindent – nem tudott még. Úgy érezte, egyre közelebb jut a megoldáshoz, de aggasztotta, hogy el kell árulnia Randnek, mit gyanít. Vajon hogyan reagál majd rá?

Nagyot sóhajtott, és tovább tanulmányozta a könyvet. Sosem hitte volna, hogy egyszer épp ő bolondul meg egy férfiért. De mégis itt ült, követte, bármerre ment, és a férfi érdekeit a sajátjai elé helyezte. Ez persze még nem jelentette azt, hogy a kis kedvence lett volna, bármit is mondtak a táborban egyesek. Azért követte Randet, mert szerette, és mert érezte – a szó szoros értelmében –, hogy a férfi viszonozza az érzelmeit. Bár Rand egyre keményebb és durvább lett, bár egyre több düh volt a sivár életében, Mint szerette. Cserébe ő mindent megtett, hogy segítsen rajta.

Ha segíthetett ennek az egy adott rejtvénynek a megfejtésében, ha segített kitalálni, hogyan zárhatják le a Sötét Úr börtönét, akkor nemcsak Randet támogatja, de az egész világot. Mit számított, hogy a táborbeli katonák nem ismerték fel az értékét? Talán jobb is, ha nélkülözhetőnek tartják. Ha egy orgyilkos Rand életére tör, talán azt hiszi, vele nem is kell számolnia. De hamar rájön majd, miféle kések lapulnak a kabátja ujjában! Nem bánt olyan jól velük, mint Thom Merrilin, de ahhoz bőven elég ügyes volt, hogy végezzen egy emberrel.

Rand megfordult álmában, de ismét nyugodtan hevert. Min szerette. Nem akarta szeretni, de a szíve – vagy a Minta, vagy a Teremtő, vagy aki igazgatta a világban ezeket a dolgokat – döntött helyette. És ő most már akkor sem változtatta volna meg az érzéseit, ha tehette volna. Ha veszéllyel járt, ha azzal járt, hogy állnia kellett a tábor katonáinak pillantásait, ha azzal járt, hogy… meg kellett osztania másokkal…

Rand újra megmozdult. Ezúttal nyögött egyet, és kinyitotta a szemét, aztán felült. Majd a fejéhez kapta a kezét, és valahogy mintha még kimerültebbnek tűnt volna, mint amikor lefeküdt aludni. Csupán alsóneműt viselt, a felsőteste meztelen volt. Egy hosszú pillanatig csak ült, aztán felállt, és a bezsaluzott ablakhoz lépett.

Min becsukta a könyvét.

– Mi a fenét gondolsz, mit csinálsz, birkapásztor? Alig aludtál pár órát!

A férfi kinyitotta a zsalut és az ablakot, és beengedte a sötét éjszakát. Egy kósza szélfuvallat megrebegtette Min lámpájának lángját.

– Rand? – kérdezte a lány.

Alig hallotta a férfi hangját, amikor válaszolt.

– Itt van benn a fejemben. Álmomban nem volt ott. De most megint itt van.

Min ellenállt a késztetésnek, hogy belesüppedjen a karosszékbe. A Fényre, de utált Rand őrületéről hallani! Remélte, hogy miután a férfi megtisztította a saidint, a rontás őrületétől is megszabadul.

– Ki? – kérdezte erőltetett higgadtsággal. – Lews Therin… hangja?

A férfi megfordult, a felhős, éjszakai ég előtt kirajzolódott az arca, bár a lámpa egyenetlen fénye a vonásai nagy részét árnyékban hagyta.

– Rand – sóhajtotta Min. Letette a könyvet, és odalépett a férfi mellé az ablakba. – Beszélned kell valakivel! Nem fojthatsz el mindent!

– Erősnek kell lennem!

A lány megrántotta, és maga felé fordította.

– Ha engem is kizársz, attól erős leszel?

– Téged nem…

– De igen. Sok minden történik odabenn, a mögött az aiel szempárod mögött. Rand, azt hiszed, ha tudom, miket hallasz, nem foglak szeretni?

A férfi szóra nyitotta a száját, kereste, mit is mondjon, mint egykor régen. Amikor még csak egyszerű pásztorgyerek volt egy nagy kalandon.

– Min, tudom, hogy erős vagy. Tudod, hogy tudom!

– Akkor hidd el, hogy elég erős vagyok ahhoz is, hogy elviseljem, ami benned van! – felelte a lány. – Nem tehetünk úgy, mintha mi sem történt volna! – Tovább kényszerítette magát. – A rontás nyomot hagyott rajtad. Tudom. De ha velem nem oszthatod meg a bajod, akkor kivel?

A férfi beletúrt a hajába, aztán elfordult tőle, és elkezdett fel-alá járkálni.

– A Fény égessen meg mindent, Min! Ha az ellenségeim rájönnek a gyengeségeimre, kihasználják őket! Vaknak érzem magam! A sötétben rohanok egy ismeretlen ösvényen. Nem tudom, hogy megpihenhetek-e útközben, vagy az egész út egyszerre csak szakadékba torkollik!

A lány a férfi karjára tette a kezét, ahogy elment előtte, és megállította.

– Meséld el!

– Azt fogod hinni, hogy megőrültem!

Min felhorkant.

– Már így is azt hiszem, hogy egy gyapjúagyú bolond vagy. Szerinted bármi is ronthat a helyzeten?

A férfi végigmérte, és a feszültség egy része leolvadt az arcáról. Leült az ágy szélére, és halkan felsóhajtott. Már ez is haladás volt.

– Semirhage-nak igaza volt – kezdte. – Hallok… dolgokat. Egy hangot. Lews Therin, a Sárkány hangját. Beszél velem, és reagál a körülöttem lévő világra. Néha megpróbálja elragadni tőlem a saidint. És… és néha sikerül is neki. Vad, Min. Őrült. De amire az Egyetlen Hatalommal képes, az egyszerűen lenyűgöző!

A semmibe nézett. Min megborzongott. A Fényre! Hagyta, hogy a fejében suttogó hang használja az Egyetlen Hatalmat? Ez vajon mit jelentett? Hogy hagyta, hogy az agya őrült része vegye át az irányítást.

Rand megrázta a fejét.

– Semirhage azt állítja, hogy ez csak őrültség, csak az elmém játszik velem, de Lews Therin sok mindent tud… sok olyan dolgot is, amit én nem tudok. A történelemről, az Egyetlen Hatalomról. Láttál arról egy látomást, hogy két ember olvad egybe. Ez azt jelenti, hogy Lews Therin és én két külön lény vagyunk. Két külön ember, Min! Létezik!

A lány odalépett az ágyhoz, és leült mellé.

– Rand, de ő te vagy. Vagy te vagy ő. Újra a Mintába szőve. Azok az emlékek, a dolgok, amikre képes vagy, csak annak a maradványai, aki egykor voltál.

– Nem – rázta meg a fejét Rand. – Min, ő őrült, én viszont nem vagyok az. Ráadásul ő kudarcot vallott. És én nem fogok. Nem fogok, Min! Nem fogom bántani azokat, akiket szeretek, nem úgy, mint ő! És amikor legyőzöm a Sötét Urat, nem hagyom, hogy rövid idő múlva visszatérjen, és újra rettegésben tartson minket!

Háromezer év „rövid idő múlva” lenne? Min átölelte a férfit.

– Számít az? – kérdezte. – Akár van ott egy másik ember, akár csak a saját korábbi emlékeid jönnek elő, hasznos, amit tudsz!

– Igen – mondta Rand, és megint távolinak tűnt. – De félek használni az Egyetlen Hatalmat. Ahányszor csak használom, azt kockáztatom, hogy elragadja tőlem. Nem bízom benne. Nem akarta megölni a feleségét sem, de ez mit sem változtat azon, hogy megtette. Ó, a Fényre… Ilyena…

Ezek szerint mindegyikükkel ez történt? Mindegyikük azt hitte, hogy valójában épelméjű, és hogy egy másik valaki volt az, aki a rettenetes dolgokat művelte?

– Már vége, Rand – mondta Min, és átölelte. – Akármi is ez a hang, most már nem lesz rosszabb! Megtisztítottad a saidint!

Rand nem válaszolt, de kissé elernyedt. Min lehunyta a szemét, és élvezte a férfi melegét, különösen, mivel nyitva hagyták az ablakot, és áradt be a hideg.

– Ishamael életben van – mondta Rand.

Min szeme felpattant.

– Micsoda? – És épp, amikor kezdte volna jól érezni magát!

– Meglátogattam az Álmok Világában – mondta Rand. – És mielőtt megkérdezed: nem. Nem csak egy rémálom volt, és nem őrültem meg. Valós volt, és nem tudom megmagyarázni, ezt honnan tudom. Egyszerűen csak meg kell bíznod bennem.

– Ishamael – suttogta Min. – De hát megölted!

– Igen – biccentett Rand. – Tear Kövében. Visszatért, új arcot kapott, és új nevet, de ő az. Rá kellett volna jönnünk, hogy ez lesz a vége; a Sötét Úr nem ad fel küzdelem nélkül ilyen hasznos eszközöket! És elér a síron túlra is…

– De akkor hogyan nyerhetünk? Ha mindenki, akit megölünk, újra visszatér…

– Öröktűz – mondta Rand. – Az végleg végez velük!

– Cadsuane azt mondta…

– Nem érdekel, mit mond Cadsuane! – hördült fel a férfi. – A tanácsadóm. Tanácsot ad. Csak tanácsot. Én vagyok az Újjászületett Sárkány, és én döntöm el, hogyan harcolunk! – Elhallgatott és mély levegőt vett. – Akárhogy is, nem számít, ha visszatérnek a Kitaszítottak, nem számít, kit vagy mit küld ellenünk a Sötét Úr. Végül úgyis elpusztítom, ha lehet. Ha nem, akkor legalább olyan mélyre elzárom, hogy el is feledkezünk majd róla!

Lenézett a lányra.

– Ehhez… szükségem lesz arra a hangra, Min. Lews Therin tud egyet s mást. Vagy… vagy én tudok dolgokat. Akárhogy is, a tudás megvan. Tulajdonképp a saját rontása fogja elpusztítani a Sötét Urat, mert csak emiatt kapcsolódhattam össze Lews Therinnel!

Min a könyveire nézett. Herid kis papírszeletkéje még mindig kiállt a Gondolatok a romok közt mélyéről.

– Rand – kezdte. – El kell pusztítanod a pecséteket a Sötét Úr börtönén.

A férfi a homlokát ráncolva nézett le rá.

– Biztos vagyok benne – folytatta a lány. – Egész idő alatt Herid könyveit bújtam, és azt hiszem, erre célzott azzal, hogy „el kell takarítanod a törmelékeket”. Ahhoz, hogy újra felépíthesd a Sötét Úr börtönét, először ki kell nyitnod. El kell takarítanod az utólagos foltozást a Vájaton.

Min azt hitte, Rand hitetlenkedni fog, de meglepő módon a férfi csak biccentett.

– Igen – sóhajtotta –, igen, ez ésszerűnek hangzik. Bár nem hiszem, hogy sokan hallani akarnák. Ha azokat a pecséteket feltöröm, senki sem tudja, mi lesz. Ha nem sikerül megállítanom…

A próféciák nem állították, hogy Rand győzni fog. Csak azt, hogy harcol. Min ismét megborzongott – az a fényverte ablak! – de állta Rand tekintetét.

– Nyerni fogsz. Le fogod győzni!

A férfi nagyot sóhajtott.

– Hiszel egy őrültben, Min?

– Hiszek benned, te birkapásztor! – Hirtelen képek villantak fel a feje körül. Min a legtöbbször nem is törődött velük, hacsak nem voltak újak, de most végignézte őket. A sötét felemésztette fénypettyek. Három nő egy halotti máglya előtt. Fényvillanások, sötétség, árnyék, a halál jelei, koronák, sérülések, kín és remény. Kész vihar dúlt Rand al'Thor körül, erősebb, mint bármiféle valódi ítéletidő.

– Még mindig nem tudjuk, mit kell tennem – mondta a férfi. – A pecsétek elég gyengék ahhoz, hogy puszta kézzel eltörjem őket, de aztán mitévő legyek? Hogyan állíthatom meg? Erről mit írnak a könyveid?

– Nem is tudom – vallotta be Min. – A célzásaik, már ha egyáltalán azok, meglehetősen homályosak. De ígérem, hogy tovább kutatok! És megtalálom neked a válaszokat!

Rand biccentett, és Min megdöbbenve érezte a kötésen felé áradó bizalmat. Ez mostanában ijesztően ritkán esett meg vele, de a férfi valahogy lágyabbnak tűnt, mint az elmúlt napokban. Még mindig mintha kőből lett volna, de talán akadt rajta pár repedés, amin át beengedte őt. Valahol el kellett kezdeni.

Átölelte a férfit, és ismét lehunyta a szemét. Valahol el kell kezdeni, de nagyon kevés idejük maradt. Elégnek kellett lennie.

Aviendha gondosan óvta a széltől gyertyája lángját, és meggyújtotta a póznára felakasztott lámpást. Lángra lobbant, és megvilágította körülötte a tábort. Katonák horkoltak a csendben sorakozó sátrakban. Estére lehűlt, harapósan friss volt a levegő, az ágak csapkodtak a távolban. És ő kimerültnek érezte magát.

Ötvenszer megkerülte a tábort, meggyújtotta a lámpást, aztán eloltotta, aztán visszaszaladt a táboron át az udvarházhoz, ahol meggyújtotta a gyertyát, majd óvatosan, a lángra vigyázva visszasétált a lámpához, hogy megint meggyújtsa.

Még egy hónapnyi hasonló büntetés vár rá, és talán meg is őrül, mint egy vízföldi. A tudós asszonyok felébrednek egy reggel, és látják, hogy úszni ment, vagy egy félig üres kulacsot cipel, vagy… vagy csak a lovaglás öröméért felül egy olyan bestia hátára! Nagyot sóhajtott. Olyan kimerült volt, hogy gondolkozni is alig tudott, és elindult az aiel tábor felé, hogy aludjon egy keveset.

Valaki állt a háta mögött.

Megrezzent, és az övkéséhez kapott, de amikor felismerte Amyst, megnyugodott. Az összes tudós asszony közül csak ő, aki egykor szintén Hajadon volt, tudott mögé kerülni észrevétlenül.

A tudós asszony összefogta maga előtt a kezét, barna kendője és szoknyája enyhén csapkodott a szélben. Aviendha libabőrös lett egy különösen hideg fuvallatra. Amys ezüst haja kísértetiesen csillogott az esti fényben. Megakadt benne az éjjeli szél kavarta egyik tűlevél.

– Igazán… odaadóan végzed a büntetéseidet – mondta Amys.

Aviendha lesütötte a szemét. Csak megszégyenítette, hogy felemlegették a büntetését. Kezdett volna kifutni az időből? A tudós asszonyok végül csak feladták, hogy vele bajlódjanak?

– Kérem, tudós asszony! Csak a kötelességemet teljesítem!

– Igen, tudom – mondta Amys. Felnyúlt, végigfuttatta a kezét a haján, megtalálta a fenyőtűt és kiszedte, aztán leejtette a száraz fűbe.

– És mégsem azt teszed. Aviendha, néha annyira csak arra összpontosítunk, hogy mit tettünk, hogy nem is gondolunk rá, mit nem tettünk!

Aviendha örült, hogy a sötét elfedi szégyenteljes pirulását. A távolban egy katona meghúzta a harangot, hogy jelezze az idő múlását, és tizenegyszer csendült fel a fém lágy, melankolikus hangja. Mit mondhatna Amys megjegyzésére? Egyetlen megfelelő válasz sem jutott az eszébe.

Aviendhát egy fényvillanás mentette meg a tábor peremén túl. Halvány volt, de a sötétben így is észre lehetett venni.

– Mi történt? – kérdezte a tudós asszony. Észrevette Aviendha pillantását, és megfordult, hogy kövesse.

– Fény – felelte ő. – Az Utazótérről.

Amys összevonta a szemöldökét, aztán mind a ketten megindultak arrafelé. Nemsokára találkoztak is Damer Flinnel, Davram Bashere-ral, és egy saldaeaiakból és aielekből álló csapattal. Lassan ballagtak a tábor felé. Mit gondoljon az ember a Flinnhez hasonló lényekről? A saidint megtisztították, de ez az alak – és még sokan mások – azelőtt jöttek tanulni, hogy ez megtörtént volna. Aviendha a maga részéről előbb ölelte volna a keblére a Szemégetőt magát, de ezek itt bebizonyították, hogy hasznos fegyverek.

Amys és Aviendha arrébb léptek, ahogy a kis csapat a távolban pislákoló fáklyák és a felhős ég bevilágította udvarház felé sietett. Bár a seanchanokkal való egyeztetésre küldött csapat túlnyomórészt Bashere katonáiból állt, jó néhány Hajadon is a saldaeaiakkal tartott. Amys az egyikük, egy idősebb, Corana nevű nő szemébe nézett. A Hajadon lemaradt, és bármennyire is nehéz volt ezt megítélni a sötétben, mintha aggódott volna. Vagy dühös volt.

– Mi hír? – kérdezte Amys.

– Ezek a hódítók, ezek a seanchanok – Corana szinte köpte a nevüket – beleegyeztek, hogy újra találkozzanak a car'a'carnnal.

Amys biccentett, de Corana hangosan szipákolt egyet, és rövid haját összeborzolta a hideg szél.

– Mondd! – szólt rá Amys.

– A car'a'carn elszántan kéri a békét – válaszolta Corana. – Ezek a seanchanok épp elég okot adtak már neki a vérbosszúra, ő mégis könyörög és enged nekik. Úgy érzem magam, mint egy idomított öleb, akit elzavartak, hogy nyalogassa egy vadidegen talpát!

Amys Aviendhára pillantott.

– Mi erről a véleményed, Aviendha?

– A szívem egyetért a szavaival, tudós asszony. De bár a car'a'carn egyes dolgokban ostoba, ebben épp nem az. Az eszem vele ért egyet, és ezúttal az ész szavára hallgatnék én is!

– Hogyan mondhatod ezt? – csattant fel Corana. Megnyomta a ragot, mintha csak arra akarna utalni, hogy Aviendhának, aki nemrégiben még maga is a Lándzsa Hajadonja volt, vele kellene egyetértenie.

– Mi a fontosabb, Corana? – szegte fel az állát Aviendha. – A vitád egy másik Hajadonnal, vagy a bosszú, amit a törzsed fogadott az ellenségei ellen?

– Természetes, hogy a törzsé az elsőbbség! De mit számít ez?

– A seanchanok megérdemlik, hogy harcoljunk ellenük – mutatott rá Aviendha –, és igazad van abban is, hogy fájó, hogy mégis békére kell kérnünk őket. De elfeledted, hogy van egy sokkal nagyobb ellenségünk is. A Szemégető bosszút állna minden emberen, és a kötelességünk túlmutat a népek közti viszályokon!

Amys biccentett.

– Épp elég időnk lesz még máskor megmutatni a seanchanoknak a lándzsáink súlyát!

Corana megrázta a fejét.

– Tudós asszony, úgy beszélsz, mint egy vízföldi. Mit számítanak nekünk az ő próféciáik és meséik? Rand al'Thor kötelessége car'a'carnként meghaladja a vízföldiek iránti kötelességeit. Dicsőségre kell vezetnie minket!

Amys komoran mérte végig a Hajadont.

– Úgy beszélsz, mint egy shaidó!

Corana egy pillanatig farkasszemet nézett a tudós asszonnyal, aztán lesütötte a tekintetét, és elfordult.

– Bocsáss meg, tudós asszony! – mondta. – Tohhal tartozom. De tudnod kell, hogy a seanchan táborban aielek is vannak.

– Micsoda? – csattant fel Aviendha.

– Pórázon – folytatta Corana –, mint a szelíd aes sedaiaik. Szándékosan mutogatták őket, amikor megérkeztünk, mintha csak megannyi trófea volnának. Sok shaidót felismertem köztük.

Amys halkan felszisszent. Akár shaidók voltak, akár nem, rettentő sértésnek számított, hogy aieleket fognak damane pórázra. És a seanchanok dicsekedtek a foglyaikkal! Aviendha rámarkolt a tőrére.

– Most mit mondasz? – pillantott Amys Aviendhára.

A lány a fogát csikorgatta.

– Ugyanazt, mint az előbb, tudós asszony, bár szinte inkább kitépném a tulajdon nyelvemet, mint hogy ezt beismerjem!

Amys bólintott, és visszanézett Coranára.

– Azt ne hidd, hogy elfelejtjük ezt a sértést, Corana! Eljön még a bosszú ideje! Amikor ezzel a háborúval végeztünk, a seanchanok megérzik a nyilaink záporát, a lándzsáink hegyét! De addig nem. Menj, mondd el a két törzsfőnek is, amit most nekem meséltél!

Corana biccentett – a tohot majd később rója le, Amysszal négyszemközt – és távozott. Damer Flinn és a többiek addigra már nyilván felértek az udvarházhoz; vajon felébresztik Randet? Most már aludt, bár valamikor az éjszakai büntetés közepén Aviendhának el kellett tompítania a kötést, hacsak nem akart olyasmit is érezni, amit a legszívesebben elkerült volna. Vagy legalábbis amiket így, másodkézből szívesebben elkerült volna.

– Veszélyes gondolatok keringenek majd a lándzsák között – mormolta Amys elgondolkozva. – Sokan támadást fognak követelni, ragaszkodnak hozzá, hogy a car'a'carn adja fel a törekvést a békére!

– Vele maradnak, ha nemet mond? – kérdezte Aviendha.

– Persze – felelte Amys. – Aielek! – Aviendhára nézett. – Nincs már sok időnk, gyermek! Talán túl sokáig bántunk veled kesztyűs kézzel! Holnap reggeltől jobb büntetéseket találok ki neked!

Kesztyűs kézzel bántak velem? Aviendha a büszkén elvonuló tudós asszony után nézett. Semmi haszontalanabbal és megalázóbbal nem állhattak volna elő!

De már rég megtanulta, hogy sose becsülje alá Amyst. Nagyot sóhajtott, és kocogni kezdett a sátra felé.

Tizenhatodik fejezet

A fehér toronyban

– Kifejezetten érdekelne a novícia véleménye. Mondd csak, Egwene al'Vere, te mihez kezdtél volna ebben a helyzetben?

Egwene felnézett a dióhéjjal teli tálról. Az egyik kezében egy fém diótörő volt, a másikban egy frissen megpucolt dió. A jelenlévő aes sedaiok most szólították meg először. Már kezdte azt hinni, hogy megint csak az idejét vesztegeti e között a három Fehér nővér között.

Aznap délután egy kis erkélyen ültek a Fehér Torony harmadik emeletén. Az ülnökök nemcsak ablakos szobákat kérhettek maguknak, de erkélyeset is. Az ilyesmi egyszerű nővéreknél szokatlan lett volna, bár nem hallatlan. Ezúttal kerek kis kiugró volt az erkély, az oldalán vastag, íves kőkorlát, fölötte pedig kerekded kupola. Az erkély jó magas volt, és gyönyörű kilátás nyílt kelet felé az egyre magasabb dombokra, amik végül a Rokonirtó Tőrévé gyűrődtek a messzeségben. Tiszta időben talán magát a Tőrt is látni lehetett.

Hűvös szellő fújt át az erkélyen, és idefenn a levegő is friss volt, nem rontotta el a városból felszálló bűz. Két tekergődző inda – jellegzetes, háromágú levélkével, szívós kacsokkal – nőtt az erkély mindkét oldalán. Egészen befutották már a belső falat, szinte erdőmélyi romot varázsoltak belőle. Egwene még annyi díszítésre sem számított egy Fehér szobájában, mint ez a futónövény, de Ferane a pletykák szerint egy cseppet hiúbb volt a többinél. Talán tetszett neki, hogy ilyen jellegzetes az erkélye, akkor is, ha a szabályok értelmében gondosan vissza kellett nyesnie az indákat, nehogy rontsanak a Torony ragyogó fehérségén.

A három Fehér fonott székekben foglalt helyet egy alacsony asztalka mellett. Egwene egy zsámolyon ült előttük, háttal a szabad levegőnek. Ő nem részesülhetett a kilátásból, neki diót kellett törnie a többieknek. Bármelyik szolga vagy kukta is alkalmas lett volna erre a feladatra. De azok a nővérek, akik szerint a novíciák túl sokat lustálkodtak, általában ilyesmivel töltötték ki az utóbbiak idejét.

Egwene úgy vélte, a diótörés is csak álca. Miután kis híján egy órán át úgy tettek, mintha ott sem lenne, kezdett kételkedni ebben, de most mind a három nővér őt méregette. Bíznia kellett volna az ösztöneiben.

Ferane vörös bőrrel bírt, mint a legtöbb domani, és a temperamentuma sem maradt el a honfitársaié mögött; szokatlan vonás egy Fehérben. Alacsony volt, almaarcú, fényes, fekete hajú. Barnásvörös, áttetsző ruhája ennek ellenére illedelmes benyomást keltett, és a széles öv a derekán tökéletesen illett a vállkendőjéhez, amit ezúttal sem tett le. A ruhát szép hímzéssel díszítették, és a kelme talán szándékosan utalt vissza az aes sedai domani örökségére.

A másik két nővér, Miyasi és Tesan egyaránt fehéret viselt, mintha attól tartanának, hogy bármilyen más szín azt jelenti, elárulták az ajahjukat. Ez az elképzelés láthatóan egyre elterjedtebb volt az aes sedaiok körében. Tesan taraboni volt, sötét haját gyöngyös fonatokra bontotta. A fehér és arany gyöngyök keskeny arcot kereteztek, amit mintha a tetején összecsippentett volna valaki, és rántott volna rajta egyet lefelé. Mintha mindig aggodalmaskodott volna, de lehet, hogy csak a korszellem tette. A Fény volt a megmondhatója, mindannyiuknak épp elég aggódnivalója akadt!

Miyasi nyugodtabbnak tűnt, a fején jókora vasszürke konty kerekedett. Aes sedai arcán nem látszott az a sok-sok év, aminek le kellett peregnie, hogy teljesen megőszüljön. A magas termetű, kövérkés nővér nagyon alaposan megpucolva szerette a diót. Nem fogadta el a törött gerezdet, sőt a gerezdet sem, csak a tökéletes fél diót. Egwene gondosan ki is piszkált neki egyet az épp megroppantott héjból, és a kezébe nyomta. A kis, barna göb gyűrött volt, barázdált, mint valami aprócska állat agya.

– Mit is kérdeztél, Ferane? – kérdezett vissza Egwene. Újabb diót tört meg, és a héjat a lábánál lévő vödröcskébe ejtette.

A Fehér szinte össze sem vonta a szemöldökét Egwene illetlen válaszára. Láthatóan már kezdték megszokni, hogy ez a „novícia” ritkán viselkedik úgy, ahogy egy novíciának kellene.

– Azt kérdeztem – ismételte meg Ferane hűvösen –, hogy te mit tettél volna az amyrlin helyében. Ezt nyugodtan vedd az oktatásod részének. Tudod, hogy a Sárkány újjászületett, és tudod, hogy a Toronynak kell irányítania, hogy az Utolsó Csata kezdetét vegye. Hogyan kezelted volna?

Érdekes kérdés. Nem hangzott igazán „oktatásnak”. De Ferane hangneme alapján nem arra szólították fel, hogy panaszkodjon Elaidára… Ahhoz túlságosan is nagy megvetéssel szólította meg őt a nővér.

A két másik Fehér hallgatott. Ferane ülnök volt, és meghajoltak előtte. Alighanem hallotta, milyen gyakran felemlegetem, hogy Elaida kudarcot vallott Randdel, gondolta Egwene, és állta Ferane acélos, fekete pillantását. Ezek szerint próbára tenné? Ezt nagyon óvatosan kellett elintéznie.

Újabb diót szedett ki a tálból.

– Először is küldenék egy csapat nővért a szülőfalujába.

Ferane felvonta a szemöldökét.

– Hogy megfélemlítsd a családját?

– Természetesen nem! – felelte Egwene. – Hanem, hogy kifaggassam őket. Ki ez az Újjászületett Sárkány? Indulatos ember, szenvedélyes? Vagy nyugodt alak, óvatos és megfontolt? Olyasvalaki, aki szívesen járt kinn egymaga a mezőn, vagy hamar barátokra lelt a legények között? Inkább a kocsmában ült, vagy a műhelyben dolgozott?

– De hát te már ismered – jegyezte meg Tesan.

– Igen – válaszolta Egwene, és megtörte a diót. – De most egy elméleti helyzetet vizsgálunk! – De jobban teszitek, ha nem feleditek el, hogy a valóságban személyesen is ismerem az Újjászületett Sárkányt! A Toronyban úgyis mindenki elfeledte!

– Tételezzük fel, hogy te te vagy – mondta Ferane. – Ő pedig Rand al'Thor, a te gyermekkori barátod!

– Jól van.

– Mondd csak – hajolt előre Ferane –, az előbb felsorolt embertípusok közül ez a Rand al'Thor melyikbe tartozna?

Egwene habozott.

– Mindegyikbe – válaszolta végül, és a szétforgácsolódott dióbelet egy kis tálkába ejtette a többi közé. Miyasi hozzá nem nyúlt volna, de a másik kettő nem volt ilyen finnyás. – Ha én én lennék, a Sárkány pedig Rand, tudnám, hogy ésszerű ember, férfihoz mérten… bár persze néha akaratos. A legtöbbször az. De ami sokkal fontosabb: tudnám, hogy a szíve mélyén jó ember. Úgyhogy a következő lépésem az lenne, hogy elküldenék hozzá pár nővért, és felajánlanám a segítségemet.

– És ha nem fogadná el? – kérdezte Ferane.

– Akkor kémeket küldenék helyettük – válaszolta Egwene –, hogy figyeljék meg, és derítsék ki, hogy megváltozott-e, mióta nem láttam!

– És miközben te vársz és kémkedsz, rettegésben tartaná a vidéket, pusztítana és hadsereget gyűjtene a zászlaja alá.

– És mi nem azt szeretnénk? – kérdezte Egwene. – Nem hiszem, hogy megakadályozhattuk volna, hogy megszerezze a Callandort, és nem is állt volna érdekünkben. Visszaállította a rendet Cairhienben, egyetlen uralkodó alatt egyesítette Teart és Illiant, és feltehetően megnyerte magának Andor támogatását is.

– Arról nem is beszélve, hogy igába hajtotta azokat az aieleket! – szúrta közbe Miyasi, és egy marék dióért nyúlt.

Egwene élesen végigmérte.

– Az aieleket senki sem hajtja igába! Rand elnyerte a tiszteletüket. Akkoriban mellette voltam.

Miyasi megdermedt. A keze félúton volt a dióstálkához. Megrázta magát, elkapta a tekintetét Egwene-é elől, megragadta a tálat, és visszahúzódott a székére. Hűvös szellő simított végig az erkélyen, megrázta az indákat. Ferane korábban már panaszolta, hogy idén tavasszal nem nőnek úgy, ahogy kellene. Egwene tovább pucolta a diót.

– Úgy látom – jegyezte meg Ferane –, te csak hagynád, hogy kénye-kedve szerint kavarjon fel mindent!

– Rand al'Thor olyan, akár egy folyó – magyarázta Egwene. – Ha semmi sem zavarja, békés és nyugodt, de ha túl szoros a part, megdühödik, és halálos örvényeket kavar. Amit Elaida tett vele, az nagyjából olyan, mintha a Manetherendrellt egy két láb széles kanyonba próbálnánk vezetni. Nem bolondság kivárni, milyen valakinek a természete, és nem is a gyengeség jele. Tájékozódás nélkül lépni őrültség, és a Fehér Torony megérdemelte azt a vihart, amit felkavart!

– Talán – válaszolta Ferane –, de még mindig nem árultad el, te mit kezdenél ezzel a helyzettel, ha már begyűjtötted az információt, és elmúlt a várakozás ideje! – Az aes sedai heves vérmérsékletéről mindenki hallott már, de most a Fehérekre jellemző hidegség csendült a hangjában. Azok beszéltek így, akik nem tűrték meg az érzelmeket, és csak a külső befolyás nélküli logikában hittek.

A legtöbb problémának nem ez volt a legjobb megközelítése. Az emberek sokkal bonyolultabbak voltak, semhogy pár szám leírhatta volna őket. A logikának megvolt a maga helye és ideje, de az érzelmeknek is.

Rand probléma volt, de Egwene nem hagyta, hogy túl sokat foglalkozzon vele – egyelőre más gondokkal kellett megbirkóznia. De azért az előre tervezésnek is megvoltak az előnyei. Ha nem gondolja át most, mihez kezdene az Újjászületett Sárkánnyal, végül ő is éppolyan rossz helyzetbe kerül, mint Elaida.

Rand megváltozott; már nem az a kölyök volt, akit ismert. De a személyisége magvai nem lehettek mások. Látta a dühét, amikor hónapokon át együtt utaztak az Aiel-pusztában. Az nagyon ritkán bukkant elő gyerekkorukban, de utólag Egwene is látta, hogy mindig ott kellett lapulnia. Szó sem volt arról, hogy Rand hirtelen vált indulatossá; egészen egyszerűen a Folyóközben semmi sem bosszantotta fel kellően.

Az együtt végigutazott hónapok alatt mintha minden egyes lépéssel egyre keményebb lett volna. Elképesztő nyomás alatt állt. Mihez kezdhet bárki is egy ilyen emberrel? Őszintén szólva, halvány fogalma sem volt róla.

De ez a társalgás nem is arról szólt, hogy Randdel mitévők legyenek. Hanem arról, hogy Ferane próbálta kitalálni, ő miféle nőszemély lehet.

– Rand al'Thor császárnak tartja magát – felelte –, és feltételezem, most már az is. Nagyon rosszul reagál, ha úgy érzi, taszigálják vagy rángatják valamerre. Ha nekem kellene vele boldogulnom, alighanem egy küldöttséget indítanék a tiszteletére.

– Díszes küldöttséget? – kérdezte Ferane.

– Nem – válaszolta Egwene. – De nem is valami kopottasat. Egy három aes sedaiból álló küldöttséget. Egy Szürke vezetné, és egy Kék meg egy Zöld menne vele. A Kékekre kedvezően tekint a múltbeli tapasztalatok miatt, és a Zöldeket gyakran a Pirosak ellentétének tekintik, amivel utalnánk arra is, hogy jobban szeretnénk együttműködni vele, mint megszelídíteni. A Szürke nővér az elvárások miatt menne, és azért is, mert ha egy Szürkét küldünk hozzá, az azt jelenti, tárgyalás és nem hadsereg követi őket!

– Helyes logika – bólogatott Tesan.

Ferane-t nem lehetett ilyen könnyen meggyőzni.

– Egy hasonló küldöttség már kudarcot vallott a múltban. Elaida tulajdon küldöttségét is egy Szürke vezette!

– Igen, de Elaida küldöttsége alapvetően hibás volt – mutatott rá Egwene.

– És miért is?

– Hogyhogy miért is? Természetesen azért, mert egy Piros küldte! – felelte Egwene, és megtört egy diót. – Kissé nehezemre esik logikusnak találni a lépést, hogy épp az Újjászületett Sárkány uralma alatt emelkedett amyrlinné a Piros ajah egy tagja. Ez tulajdonképp nem előlegezte meg a viszályt közte és a Torony között?

– Azt is lehetne mondani – vetette ellen Ferane –, hogy ilyen vészterhes időkben épp egy Pirosra van szükségünk, minthogy a Pirosaknak van a legnagyobb tapasztalatuk abban, hogy a fókuszálni képes férfiakkal bánjanak.

– A fókuszálni képes férfiakkal „bánni” nem ugyanaz, mint „együttműködni” velük – mondta Egwene. – Az Újjászületett Sárkányt nem lett volna szabad irányítás nélkül hagyni garázdálkodni, de a Fehér Torony mióta alacsonyodik le az emberrabláshoz és ahhoz, hogy erővel kényszerítse rá másokra az akaratát? Nem arról vagyunk híresek, hogy senki sem lehet ravaszabb és óvatosabb nálunk? Nem azzal büszkélkedünk minduntalan, hogy nem csak rávesszük az embereket a helyes cselekvésre, de még el is hitetjük velük, hogy az egész az ő ötletük volt? Régebben mikor zártunk ládába királyokat, mikor vertük meg őket, ha nem engedelmeskedtek? A Fény szent nevére, miért épp most fordítottunk hátat ennek a nemes hagyománynak, és döntöttünk úgy, hogy közönséges útonállók leszünk?

Ferane vett magának egy diót. A másik két Fehér csak ült, és zavartan összenézett.

– Van abban valami, amit mondasz – ismerte be végül az ülnök.

Egwene félretette a diótörőt.

– Rand al'Thor a szíve mélyén jó ember, de szüksége van tanácsokra. Ez volt az az idő, amikor a legravaszabbnak, legóvatosabbnak kellett volna lennünk. Rá kellett volna vennünk, hogy mindenki másnál jobban bízzon az aes sedaiokban, hogy a mi tanácsunkra hallgasson. Rá kellett volna vezetnünk a hallgatásban rejlő bölcsességre. Ehelyett azt mutattuk neki, hogy ha minket választ, úgy bánunk majd vele, mint egy rosszalkodó kölyökkel. Még ha az is volna, nem hagyhatnánk, hogy elhiggye, annak tartjuk. A hibáink miatt fogságba ejtett aes sedaiokat, és hagyta, hogy más nővéreket megkössenek ezek az asha'manjei!

Ferane mereven kihúzta magát.

– Jobb, ha erről az atrocitásról nem is beszélünk!

– Mi történt? – kérdezte Tesan megdöbbenve, és a szívéhez kapta a kezét. Néhány Fehér mintha sosem törődött volna vele, mi folyik körülötte a világban. – Ferane? Te tudtál erről?

Az ülnök nem válaszolt.

– Én… én hallottam már ezt a híresztelést – motyogta a kövérkés Miyasi. – De ha igaz, tennünk kell valamit!

– Igen – mondta Egwene –, de sajnos pillanatnyilag nem törődhetünk al'Thorral!

– Ő most a világ legnagyobb gondja – hajolt előre az összecsippentett képű Tesan. – Először vele kell törődnünk!

– Nem – vetette ellen Egwene. – Van más gondunk!

Miyasi összevonta a szemöldökét.

– A nyakunkon az Utolsó Csata. Nem nagyon hinném, hogy akad más fontosabb!

Egwene megrázta a fejét.

– Ha most Randdel foglalkoznánk, olyanok lennénk, mint a parasztgazda, aki a szekerét méregetve azon panaszkodik, hogy nincs mit piacra vinnie, ahelyett hogy azzal törődne, hogy megrepedt a tengely. Ha most megrakodná a szekeret, csak eltörne a tengely, és még rosszabb helyzetbe kerülne!

– És pontosan mire is célzol ezzel? – nézett rá Tesan. Egwene visszanézett Ferane-re.

– Értem – szólt az ülnök. – A Fehér Torony megosztottságára utalsz.

– Vajon lehet-e egy repedt kőre alapozni egy házat? – kérdezte Egwene. – Megfoghatunk egy foszlott kötéllel egy ideges lovat? És hogyan is remélhetnénk, hogy jelen állapotunkban elbírhatunk magával az Újjászületett Sárkánnyal?

– Akkor miért is folytatod a megosztást azzal, hogy ragaszkodsz hozzá, te vagy az Amyrlin-trón? Ellentmondasz a saját logikádnak! – nézett rá Ferane.

– És ha visszavonnám ezt a követelésemet, a Torony újra egységes lenne? – kérdezte Egwene.

– Segítene…

Egwene felvonta a szemöldökét.

– Tételezzük fel egy pillanatra, hogy ha visszavonom ezt az igényemet. Azzal meg tudnám győzni a lázadó frakciót is, hogy újra csatlakozzanak a Fehér Toronyhoz, és fogadják el Elaida vezetését. – Még magasabbra emelte a szemöldökét, hogy ezzel is mutassa, erre mekkora esélyt lát. – Akkor véget érne a megosztottság?

– Épp most mondtad, hogy véget érne – ráncolta a homlokát Tesan.

– Igen? – kérdezte Egwene. – Akkor onnantól kezdve a nővérek nem osonnának riadtan a folyosón, nem félnének egyedül elhagyni a szobájukat? A különböző ajahokba tartozó nők nem méregetnék egymást ellenségesen, ahányszor csak találkoznak? És mélységes tisztelettel, de a nővérek nem éreznék úgy, hogy egyfolytában viselniük kell a vállkendőjüket, hogy megerősítsék, kik, és mutassák, hová tartoznak?

Ferane kurtán lepillantott saját fehér rojtos kendőjére.

Egwene előrehajolt és folytatta:

– Ti nyilván a Fehér Torony többi lakójánál is jobban értitek, miért fontos, hogy az ajahok együtt dolgozzanak. Szükségünk van rá, hogy az eltérő képességű és érdeklődésű nők ajahokba tömörüljenek. De annak mi értelme, hogy nem vagyunk hajlandóak együttműködni?

– Nem a Fehér ajah okozta ezt a… sajnálatos feszültséget! – horkant fel Miyasi halkan. – A többiek tehetnek róla, mert csak az érzelmeikre hagyatkoznak!

– A jelenlegi vezetés tehet róla – mutatott rá Egwene –, az a vezetőség, ami azt tanítja, helyes titokban elcsendesíteni nővértársainkat, helyes kivégezni őrzőket, mielőtt az aes sedaiaikat egyáltalán bíróság elé állítanánk. Ami szerint el lehet venni egy nővér vállkendőjét, és vissza lehet minősíteni beavatottnak, ami szerint semmi kivetnivaló nincs egy teljes ajah feloszlatásában! És ami szerint egyáltalán nem kell kikérni a Csarnok jóváhagyását egy olyan veszedelmes döntésben, mint az Újjászületett Sárkány elrablása és börtönbe vetése! Vajon meglepő, hogy a nővérek félnek és aggódnak? Nem teljesen logikus, ami velünk történt?

A három Fehér hallgatott.

– Nem adom meg magam – folytatta Egwene –, úgy semmiképp sem, hogy ez ugyanilyen megosztottan hagyna minket. Továbbra is kitartok amellett, hogy Elaida nem az amyrlin. A cselekedetei ezt bizonyítják. Segíteni akartok a Sötét Úr elleni harcban? Ahhoz először nem az Újjászületett Sárkánnyal kell foglalkoznotok. Először a többi ajahhoz tartozó nővéreitekkel kell összefognotok!

– Miért épp nekünk? – kérdezte Tesan. – A cselekvés nem a mi dolgunk!

– Titeket egyáltalán nem terhel felelősség? – kérdezte Egwene, és hagyta, hogy a haragjából egy kicsi hallatsszon is. Tényleg egy nővére sem lesz hajlandó felvállalni a cselekedeteit? – Nektek, Fehéreknek látnotok kellett volna, mindez hová vezet. Igen, Siuan és a Kékek nem voltak hibátlanok… de nektek látnotok kellett volna, mi lesz belőle, ha letaszítják, és ha hagyjátok, hogy Elaida feloszlassa az egész Kék ajahot! Ráadásul ha jól tudom, a tulajdon ajahotok jó néhány tagja fontos szerepet játszott Elaida amyrlinné emelésében!

Miyasi kicsit hátrahúzódott. A Fehérek nem szerették, ha Alviarinra emlékeztették őket, és hogy micsoda kudarcot vallott Elaida krónikaőreként. Ahelyett, hogy Elaida ellen fordultak volna, amiért letaszított egy Fehéret, inkább a saját ajahjuk tagjának estek neki, hogy ilyen szégyent hozott a fejükre.

– Még mindig úgy vélem, hogy ez a Szürkék dolga lenne – ellenkezett Tesan, de kevésbé hangzott határozottnak, mint pár pillanattal korábban. – Velük kellene beszélned!

– Beszéltem velük is – válaszolta Egwene. Fogytán volt a türelme. – Néhányan szóba sem állnak velem, és továbbra is csak büntetésre küldenek. Mások azzal védekeznek, hogy a megosztottság nem az ő hibájuk, de némi biztatásra hajlandóak megtenni, ami telik tőlük. A Sárgák roppant ésszerűek voltak, és azt hiszem, kezdik úgy nézni a Torony gondjait, mint egy begyógyítandó sebet. Még mindig jó néhány Barna nővérrel dolgozom, őket mintha sokkal jobban érdekelnék a problémák, mint a megoldások. Sokukat rávettem, hogy kezdjenek el kutatni a történelmi munkákban más megosztottságok után, hátha rábukkannak Renala Merlon történetére. Elég könnyen le lehet belőle vonni a következtetéseket, és akkor talán belátják, hogy igenis meg lehet oldani a gondjainkat. Meglepő módon a Zöldek a legmakacsabbak. Nagyon sok szempontból olyanok, mint a Pirosak, ami csak azért dühítő, mert igazán el kellene fogadniuk, hiszen közéjük tartoztam volna. Rajtuk kívül már csak a Kékek maradnak, akiket feloszlattak. És a Pirosak. Kételkedem benne, hogy az az ajah bármiben is támogatná a javaslataimat.

Ferane elgondolkozva dőlt hátra, és Tesan mintha megfeledkezett volna a kezében tartott három dióról, csak Egwene-t nézte. Miyasi vasszürke haját vakargatta, de döbbenetében elkerekedett a szeme.

Vajon túl sok mindent felfedtem? – töprengett Egwene. Az aes sedaiok tulajdonképp pont olyanok voltak, mint Rand al'Thor: nem szerették, ha tudják, hogy irányítják őket.

– Megdöbbentetek – nézett vissza rájuk. – De miért? Azt hittétek, mint a legtöbb nővérnek, hogy nekem sem kell semmit sem tennem, miközben a Fehér Torony összedől? A fehér ruhát rám kényszerítették, és nem fogadom el, amit jelent, de ez nem jelenti azt, hogy nem használom ki az előnyeit. Egy novíciafehérbe öltözött nő azon kevesek egyike, akik még manapság is szabadon járkálhatnak az ajahok között. Valakinek össze kell forrasztania a Tornyot, és én vagyok erre a legalkalmasabb. És ez a kötelességem is.

– Milyen… ésszerű tőled – mondta Ferane, és összeráncolta kortalan homlokát.

– Köszönöm – válaszolta Egwene. Vajon amiatt aggódtak, hogy túllépte a számára kijelölt korlátokat? Feldühítette őket, hogy manipulálja az aes sedaiokat? Hideg elszántsággal meg akarják büntetni újfent?

Ferane előrehajolt.

– Tételezzük fel, hogy mi is a Torony gyógyulásán dolgoznánk. Mit javasolnál?

Egwene érezte, ahogy eltölti az izgalom. Az elmúlt néhány napban semmi sem sikerült. Azok az idióta Zöldek! Milyen ostobán érzik majd magukat, amikor végül mindenki elfogadja amyrlinnek!

– Suana, a Sárga ajah tagja nemsokára meghív majd titeket hármatokat, hogy ebédeljetek vele – közölte. Legalábbis majd megteszi ezt az ajánlatot, ha ő azt javasolja neki. – Fogadjátok el, és egyetek valahol nyilvános helyen, talán a Torony egyik kertjében! Lássa mindenki, hogy jól érzitek magatokat egymás társaságában! Aztán ráveszek egy Barna nővért, hogy következőnek ő hívjon meg. Hadd lássák a nővérek, hogy keveredtek más ajahok tagjaival is!

– Ez elég egyszerű – értett egyet Miyasi –, nem megerőltető, és mégis roppant hatékony lehet!

– Meglátjuk – szólt Ferane. – Most elmehetsz, Egwene!

Az amyrlin nem szerette, ha csak így elbocsátják, de nem volt mit tennie. És a nő legalább megtisztelte azzal, hogy a nevén szólította. Felállt, aztán roppant óvatosan biccentett Ferane felé. Bár sem Tesan, sem Miyasi nem reagáltak látványosan, észrevette, hogy a szemük kissé elkerekedett. Mostanra már mindenki tudta a Toronyban, hogy ő sosem pukedlizett. És megdöbbentő módon Ferane is meghajtotta egy egészen kicsit a fejét. Viszonozta a gesztust.

– Ha a Fehéret választanád, Egwene al'Vere – mondta aztán –, tudd, hogy szívesen fogadnánk! A mai napon fiatal korodra rácáfolóan éles logikáról tettél tanúbizonyságot!

Egwene elrejtette a mosolyát. Alig négy nappal korábban Bennae Nalsad is szinte helyet ajánlott neki a Barna ajahban, és még mindig meglepte, Suana milyen odaadással ajánlgatta neki a Sárgát. Kis híján meg is változtatta addigi elképzelését – de leginkább csak azért, mert olyan dühös volt épp a Zöldre.

– Köszönöm szépen! – felelte. – Ám nem szabad elfelednetek, hogy az amyrlinnek az összes ajahot képviselnie kell! De nagyon élvezetes volt a társalgásunk. Remélem, hogy a jövőben is megengeditek, hogy csatlakozzak hozzátok!

Ezzel visszavonult, és amikor az erkély ajtajában odabiccentett Ferane zömök, karikalábú őrzőjének, már hagyta, hogy kiüljön az arcára a széles mosoly. A mosolya egészen addig bírta, amíg ki nem ért a Torony Fehér részéből, és ott nem találta a folyosón a rá várakozó Katerine-t. A Piros nem tartozott a közé a két nővér közé, akit aznap reggel mellé jelöltek ki, és a Toronyban kerengő pletykák szerint Elaida egyre inkább Katerine-re támaszkodott most, hogy a krónikaőre eltűnt egy titokzatos küldetés során.

Katerine éles vonásain is mosoly ült. Ez nem jelentett sok jót.

– Nesze – mondta a nő, és odatartott Egwene elé egy átlátszó folyadékkal teli fakupát. Itt volt az ideje a délutáni vágottgyökérteájának.

Egwene elfintorodott, de elvette a kupát, és kiitta a teát. Megtörölte a száját a zsebkendőjével, aztán elindult a folyosón.

– Hát te meg hová mész? – szólt utána Katerine.

A hangjában csengő önelégültségtől Egwene kissé elbizonytalanodott. A homlokát ráncolva fordult meg.

– A következő órám…

– Nem lesz következő órád – mosolygott rá Katerine –, vagy legalábbis olyan nem, amilyeneket eddig kaptál. Mindenki egyetért benne, hogy novícia létedre lenyűgözően bánsz a fonatokkal!

Egwene összevonta a szemöldökét. Megint beavatottá emelik? Nem gondolta volna, hogy Elaida több szabadságot akarna neki adni, és már így is alig volt a saját szobájában, úgyhogy a kényelmesebb szoba sem jelentene sokat.

– Nem – folytatta Katerine a kendője szélét babrálgatva –, az a döntés született, hogy alázatosságot kell tanulnod. Az amyrlin hallotta, hogy ostoba módon nem vagy hajlandó pukedlizni a nővérek előtt. Véleménye szerint ez makacs természeted utolsó jelképe, úgyhogy újfajta nevelést kapsz!

Egwene-t egy pillanatra félelem töltötte el.

– Miféle nevelést? – kérdezte hűvösen.

– Feladatok és munka – válaszolta Katerine.

– Már így is épp elég feladatom van, akár a novíciáknak!

– Félreértettél – mondta Katerine –, mostantól csak dolgozol. Azonnal mész is a konyhába, és mostantól minden délután ott dolgozol. Esténként padlót súrolsz. Reggel jelentkezel a főkertésznél, és a kertekben kapsz munkát. Ez lesz az egész életed, ez a három tevékenység. Minden nap mindegyikkel öt órát töltesz, amíg csak meg nem törik az az ostoba büszkeséged, és meg nem tanulsz pukedlizni a fölötted állók előtt!

Ezzel vége volt Egwene kicsinyke szabadságának is. Katerine szemében őszinte öröm csillogott.

– Ó, látom, érted – mondta az aes sedai. – Nem látogathatsz meg több nővért a szobájában, nem vesztegetheted az idejüket azzal, hogy olyan fonatokat gyakorolgatsz, amiket már rég tudsz! Nem lustálkodhatsz: mostantól dolgozni fogsz! Ez hogy tetszik?

Nem a munka nehézsége aggasztotta Egwene-t; egyáltalán nem bánta, hogy így is nap mint nap dolgoznia kellett. Az tette tönkre, hogy megszűnik a kapcsolata a többi nővérrel. Hogyan fogja összeforrasztani a Fehér Tornyot? A Fényre! Micsoda katasztrófa!

A fogát csikorgatva küzdötte le az érzéseit. Katerine szemébe nézett, és csak biccentett.

– Rendben. Menjünk!

A nő pislogott. Láthatóan biztos volt benne, hogy Egwene jelenetet rendez, de legalábbis küzd a döntés ellen. De nem most volt itt a harc ideje. Egwene a konyhák felé indult, és a háta mögött hagyta a Fehérek lakrészét. Nem engedhette, hogy megértsék, milyen hatékony büntetést eszeltek ki.

Menet közben meg kellett küzdenie a rettegésével. A belső Torony barlangszerű folyosóin a hosszú, tekergőző lámpák sokasága mintha megannyi tűzokádó kígyófej lett volna, kicsiny lángokat köptek a sötétbe. Meg tud birkózni vele. Meg fog birkózni vele. Nem törik meg!

Talán elég, ha pár napot dolgozik, aztán úgy tesz, mintha megalázkodna. Megadhatja Elaidának a pukedlit, amit akar? Olyan kis apróság volt, de tényleg… egyetlen pukedli, és mehet vissza a fontosabb teendőkhöz.

Nem, gondolta. Nem, ott vége is lenne az egésznek. Amint azt az első pukedlit megadtam, vesztettem is. Ha ebben enged, csak azt bizonyítja be Elaidának, hogy őt is meg lehet törni. Ha elkezd pukedlizni, nincs többé megállás. Elaida nemsokára kitalálja, hogy el kell kezdenie a tiszteletteljes megszólítást használni az aes sedaiokkal szemben. A hamis amyrlin visszazavarná dolgozni, mert tudná, hogy az már egyszer bevált. Vajon ebben is enged? És akkor mennyi időbe telne, hogy az a kevés hitele, ami volt, elfeledve, megtiporva heverjen a Torony folyosóin?

Nem hajolhatott meg. A verés nem változtatott a viselkedésén; a kényszermunka sem fog!

A három óra konyhai robot sem használt sokat a kedvének. Laras, a konyha vaskezű úrnője elzavarta, hogy takarítsa ki az egyik hatalmas, kemenceszerű tűzhelyet. Koszos, mocskos munka volt, nem valami gondolatébresztő. Nem mintha túl sok kiút lett volna jelen helyzetéből.

A sarkára ült, felemelte a karját, és megtörölte vele a homlokát. A karja csupa korom lett. Ő halkan felsóhajtott. Az orrát és a száját nedves kendő fedte, nehogy túl sok hamut lélegezzen be. Minden egyes lélegzetvétel forrón és fülledten égette az arcát, és csak úgy csörgött róla a verejték. Az arcáról lehulló cseppeket feketére festette a korom és a pernye; a kendőn át is érezte az egymás után ezerszer is keményre égett hamu száraz szagát.

A tűzhely égetett, vörös téglákból rakott, jókora, szögletes építmény volt. Két oldalon nyitottan állt, és bőven volt akkora, hogy valaki belemásszon – és neki pontosan ezt is kellett tennie. A falán és a kéményben vastag, fekete kéreg rakódott le, és Egwene-nek ezt a réteget kellett valahogy lesikálnia, nehogy elzárja a kéményt, vagy nagy, fekete darabokban az ételbe hulljon. Hallotta, hogy odakinn, az ebédlőben Katerine és Lirene egymással csevegnek és nevetgélnek. A Pirosak időnként bedugták a fejüket a konyhába, hogy megnézzék, rendben dolgozik-e, de a valódi felügyelője Laras volt, aki a konyha túloldalán súrolta az edényeket.

Egwene erre a feladatra munkaruhát vett. Bár egykor ez a holmi is fehér lehetett, már jó ideje a tűzhelyet pucoló novíciák hordták, úgyhogy a korom belepréselődött az anyag szálai közé. A ruhát szürke foltok tarkították, mint megannyi árnyék.

Meggyömöszölte a derekát, aztán újra négykézlábra állt, és még mélyebbre mászott a tűzhelyben. Egy kis fakaparóval kivakarta az összetapadt hamut a téglák közül, aztán összeszedte és sárgaréz vödrökbe gyűjtötte. Azok karimáján fehér és szürke nyomot hagyott a hamu. A legelső feladata az volt, hogy ássa ki a még meg nem szilárdult kormot, és lapátolja a vödrökbe. A keze olyan fekete volt a munkától, hogy attól tartott, a legvadabb súrolás után is ilyen marad. A térde sajgott, és különös ellenpontot képezett a fenekével, ami még mindig lángolt a szokásos reggeli verés miatt.

Folytatta. Tovább vakarta a kaparóval a megfeketedett téglákat. Gyenge volt a fény, és ő csak egy aprócska lámpát hozott magával, amit a tűzhely egy távolabbi részébe tett. Szinte viszketett a vágytól, hogy az Egyetlen Hatalmat használhassa, de a Pirosak odakinn éreznék, hogy fókuszál, és azt is felfedezte, hogy a délutáni vágottgyökérteája szokatlanul erős volt, és egy cseppnyit sem tudna fókuszálni. Igazság szerint olyan erős volt, hogy szédelgett is tőle, és ez sem segített sokat a munkában.

Ez lesz innentől az élete? Csapdába esett egy tűzhely mélyén, a világtól elzárva súrolja a téglákat, amiket senki nem lát? Nem állhat ki Elaida ellen, ha mindenki elfelejtette, hogy létezik! Halkan felköhögött. A hang visszaverődött a tűzhely szűk faláról.

Ki kellett tervelnie valamit. Az egyetlenegy eszköznek most az tűnt, ha valahogy felhasználhatja a Fekete ajah kiirtására szövetkező nővéreket. De hogyan látogathatná meg őket? Ha nem tanítják a nővérek, semmiképp sem menekülhet meg Piros őrkutyái elől azzal, hogy más ajah területére lép! Vajon elszökhetne valahogy munka közben? De ha felfedezik a távollétét, talán még rosszabb helyzetbe kerülhet!

Nem hagyhatta azt, hogy ez a kétkezi munka zabálja fel az életét! Az Utolsó Csata közeleg, az Újjászületett Sárkány szabadon garázdálkodik, és az Amyrlin-trón négykézláb sikálja egy tűzhely belsejét! A fogát csikorgatta, és vadul súrolta a téglákat. A korom olyan sokáig égett rá a kőre, hogy fényes, fekete patinává tömörült. Sohasem tudja leszedni! Csak arról kellett gondoskodnia, hogy elég tiszta legyen ahhoz, hogy nem törnek le belőle darabok.

A fényes patina felületén látta, hogy egy árnyék villan át a tűzhely távolabbi bejárata előtt. Azonnal a Forrás után kapott – de természetesen semmit sem talált. Így, hogy a vágottgyökér elködösítette az elméjét, semmit sem. De egyértelműen volt valaki a tűzhely előtt, lekuporodott, és hangtalanul megmozdult…

Egwene az egyik kezével a kaparót markolta, a másikkal pedig lassan lenyúlt, és megkereste azt a kis kefét, amivel a hamut söpörte össze. Aztán megpördült.

A tűzhelybe kukucskáló Laras megdermedt. A konyha úrnőjén jókora, fehér kötény volt, amin szintén éktelenkedett pár koromfolt. Kövér, kerek képén jó néhány tél otthagyta már a nyomát, a haja is őszülni kezdett, és a szeme sarkában szarkalábak futottak. Most, hogy így lehajolt, a tokái második, harmadik és negyedik állat gyűrtek az első alá, és a tűzhely nyílásába kapaszkodó ujjai vaskosaknak tűntek.

Egwene elernyedt. Miért is volt benne ilyen biztos, hogy valaki utána oson? Csak Laras jött, hogy ellenőrizze a munkáját!

De miért mozgott ilyen hangtalanul az asszony? Laras oldalra nézett, és összehúzta a szemét. Aztán az ajkához emelte az ujját. Egwene ismét megdermedt. Mi folyik itt?

Laras kihátrált a tűzhelyből, és intett neki, hogy kövesse. A konyha úrnője könnyedén lépdelt, sokkal halkabban, mint azt Egwene lehetségesnek hitte. A konyha távolabbi részein segédszakácsok és kukták csörömpöltek, de látni nem látták egyiküket sem. Kikászálódott a tűzhelyből, az övébe tűzte a kaparót, és a ruhájába törölte a kezét. Letekerte az arca elől a kendőt, és belélegezte az édes, hamutól mentes levegőt. Mély lélegzetet vett, de ekkor Laras nagyon szigorúan rámeredt, és még egyszer az ajka elé kapta az ujját.

Egwene biccentett, és követte Larast a konyhán át. Pár pillanat múlva ők ketten egy kamrában álltak. Száraz gabona és érlelt sajt illata ült meg mindent. A padlócsempe helyett itt jóval szívósabb téglák voltak. Laras félrehúzott pár zsákot, aztán felnyitotta a padló egy részét. Fa csapóajtó volt, a tetején félbevágott téglákkal, hogy úgy nézzen ki, mintha a padló része lenne. Aprócska, kővel bélelt kis szobácska tárult fel a kamra alatt, épp csak akkora, hogy egy ember elférjen benne, bár egy termetesebb férfinak össze kellett volna húznia magát.

– Itt vársz majd estig – magyarázta Laras halkan. – Most nem tudlak kijuttatni, a Torony még olyan, mint egy ideges tyúkokkal teli ól, amikor a róka köröz mellette. De a szemetet késő éjjel viszik ki, és elrejtelek a rakodólányok között. Egy dokkmunkás felvesz egy kis csónakra, és átevez veled a folyón. Akad néhány barátom az őrségben; majd félrenéznek. Ha átértél a túloldalra, azt teszed, amit jónak látsz. De én nem tanácsolnám, hogy visszamenj azokhoz a bolondokhoz, akik bábut csináltak belőled! Keress egy helyet, ahol meglapulhatsz, amíg nem rendeződnek a dolgok, aztán gyere vissza, és nézd meg, hogy az akkori vezetők visszafogadnak-e! A jelen helyzetben nem tűnik valószínűnek, hogy Elaida lesz az…

Egwene döbbenten pislogott.

– No – mondta a nagydarab asszonyság –, menj csak le! Nincs idő fecsegni! – förmedt rá ismét, mintha nem csak ő beszélt volna. Láthatóan ideges volt, egyfolytában ide-oda pislogott, és dobolt a lábával. De láthatóan csinált már ilyet. Miért is volt a Fehér Torony egyszerű szakácsa ilyen jártas abban, hogy embereket csempésszen ki a városból, és miért volt máris kész terve arra, hogyan juttatja ki őt egy megerődített, ostromlott városból? És eleve, miért volt rejtekkamrája a konyha kellős közepén? A Fényre! Hogyan építtette meg?

– Miattam ne aggódj! – méregette Laras Egwene-t. – Én megoldom. Távol tartottam a konyhán dolgozókat attól a résztől, ahol te robotoltál. Azok az aes sedaiok csak úgy félóránként néznek be rád, és mivel épp csak egy perce dugták be a fejüket, egy ideig most nem néznek körbe. Amikor meg ellenőriznének, majd úgy teszek, mintha fogalmam sem lenne semmiről. Mindenki azt hiszi majd, valahogy kiosontál a konyhán át. Nemsokára kinn leszel már a városból, és senki sem tudja, hogyan jutottál ki!

– Igen – mondta Egwene, aki végre visszanyerte a hangját –, de miért? – Feltételezte, hogy miután Laras megszöktette Mint és Siuant, nem akar újabb szökevényekkel bajlódni.

A nő visszanézett rá, és a szemében csillogó elszántság egy aes sedainak is a becsületére vált volna. Egwene érezte: határozottan alulbecsülte ezt az asszonyt! Ki lehetett valójában?

– Nem veszek részt abban, hogy megtörjék egy lány szellemét – mondta Laras komoran. – Az a sok verés szégyenletes! Ostoba aes sedaiok! Éveken át hűségesen szolgáltam, de most azt mondták nekem, hogy olyan keményen dolgoztassalak, amilyen keményen csak lehet, és ki tudja, meddig… Én is látom ám, ha valakit tanítás helyett meg akarnak törni! Ezt pedig nem hagyom, az én konyhámban senki sem tesz ilyet! A Fény égesse meg Elaidát, hogy azt hiszi, ezt is megteheti velem! Végezzenek ki, csináljanak belőled novíciát, nem érdekel! De hogy megtörjenek, az elfogadhatatlan!

A nő csípőre tett kézzel állt, a kötényéből lisztfelhő emelkedett fel. Egwene hirtelen azon kapta magát, hogy fontolóra veszi az ajánlatot. Megtagadta Siuan kérését, hogy hadd mentsék meg, de ha most elszökik, úgy térhet vissza a lázadók táborába, hogy saját magát mentette meg! Az sokkal jobb, mintha mások mentik meg. Elszökhetne ebből a katasztrófából, a veréstől, a munkától…

És utána mit csinálna? Ülne odakinn, és nézné, ahogy összedől a Torony?

– Nem – válaszolta Larasnak. – Nagyon megtisztelő az ajánlat, de nem fogadhatom el. Sajnálom!

A konyha úrnője összevonta a szemöldökét.

– No, most aztán hallgass ide…

– Laras – szakította félbe Egwene –, az ember nem beszél így egy aes sedaijal, akkor sem, ha ő a konyha úrnője!

Laras habozott.

– Te bolond lány, nem is vagy aes sedai!

– Akár elfogadod, akár nem, maradnom kell. Hacsak nem akarsz te személyesen letuszkolni abba a lyukba, előtte persze betömni a számat, hogy ne kiabáljak, és nem akarsz személyesen átkísérni a folyón, akkor jobban járunk, ha tovább dolgozom!

– De miért?

– Mert – pillantott vissza Egwene a tűzhely felé – valakinek szembe kell szállnia vele!

– De így nem küzdhetsz! – tiltakozott Laras.

– Minden egyes nap újabb csata – mondta Egwene. – Minden egyes nap, amikor nem hajlok meg, jelent valamit. Még ha csak Elaida és a Pirosak tudják, akkor is. Nem nagy valami, de így is több, mint amit odakinn tehetnék. Gyere! Még mindig kétórányi munka vár rám!

Elfordult, és visszaindult a tűzhely felé. Laras vonakodva zárta vissza a rejtekkamra csapóajtaját, aztán követte. Az asszony most már sokkal nagyobb zajt csapott menet közben, nekiment a pultoknak, a lába hangosan dobogott a kövön. Különös, hogy milyen halkan tudott osonni, ha akarta!

Vörös ruha villant át a konyhán, mint nyúl vére a havon. Egwene megdermedt. Katerine sárga szegélyű, kárminpiros szoknyás ruhában járkált fel-alá. Észrevette őket. A Piros szája elkeskenyedett, a szeme összeszűkült. Vajon látta, ahogy ők ketten félrevonultak?

Laras megdermedt.

– Most már tudom, mit csináltam eddig rosszul – mondta Egwene sietve a konyha úrnőjének, és egy másik tűzhely felé nézett, ami a kamrától nem messze állt. – Köszönöm szépen, hogy megmutattad! Mostantól sokkal óvatosabb leszek!

– Legyél is! – válaszolta Laras, és lerázta magáról a döbbenetet. – Máskülönben meglátod, milyen az igazi büntetés! Nem olyan, mint az a lanyha kis paskolás, amit a novíciák főnökasszonya ad! Most pedig vissza, dologra!

Egwene biccentett, és visszasietett a tűzhelyhez. Katerine felemelte az egyik kezét, és megállította. A lány szíve a torkában dobogott.

– Nem szükséges – mondta Katerine. – Az amyrlin úgy rendelkezett, hogy a novícia ma este felszolgál neki a vacsoránál. Mondtam az amyrlinnek, hogy egynapi munka aligha tör meg egy ilyen ostobán makacs alakot, mint ez a gyermek, de ragaszkodott hozzá. Úgy látom, eljött az első alkalom, hogy alázatosnak mutatkozz, gyermek! Javaslom, hogy élj is vele!

Egwene végignézett fekete kezén és mocskos ruháján.

– Futás! – förmedt rá Katerine. – Mosakodj meg, hozd rendbe magad! Az amyrlint nem várathatod meg!

A mosakodás majdnem olyan nehéznek bizonyult, mint a tűzhely kisikálása. A korom ugyanúgy bemocskolta a kezét, mint a ruhát. Egwene kis híján egy órán át súrolta magát egy kád langyos vízben, hátha sikerül elfogadható külsőt öltenie. A körme töredezett volt attól, hogy a téglákat kaparta, és úgy tűnt, hogy akárhányszor öblíti is ki a haját, csak újabb vödörnyi kormot mos ki belőle.

De azért örült a lehetőségnek. Ritkán volt rá ideje, hogy fürödjön, általában be kellett érnie azzal, hogy egy gyors mosakodásra szakítson időt. Most, ahogy a szürke csempés, aprócska fürdőszobában mosakodott és öblített, végiggondolta a következő lépését.

Visszautasította azt a lehetőséget, hogy elmenekülhessen. Ez azt jelentette, hogy Elaidával és a Pirosakkal kellett valamit kezdenie, hiszen rajtuk kívül nem látott egy nővért sem. De vajon ők belátják a tévedésüket? Bárcsak az egész társaságra vezeklést szabhatott volna ki, és elzavarhatta volna őket!

De nem. Amyrlin volt: minden ajahot képviselt, a Pirosat is. Nem bánhatott úgy velük, ahogy Elaida bánt a Kékekkel! Lehet, hogy ők voltak vele szemben a legellenségesebbek, de ez csak nagyobb kihívást jelentett. Mintha haladt volna valamerre Silvianával, és Lirene Doirellin nem ismerte be, hogy Elaida súlyos hibákat ejtett?

Talán nem csak a Pirosakat befolyásolhatta. Mindig összefutott véletlenül nővérekkel a folyosón. Ha valamelyikük odament hozzá, hogy beszéljenek, a Pirosak nem igazán rángathatták el! Azért még nekik is illendően kellett viselkedniük, és így neki alkalma nyílhatott beszélni egy keveset más nővérekkel.

De hogyan viselkedjen magával Elaidával? Vajon bölcs dolog volt továbbra is abban a hitben hagyni a hamis amyrlint, hogy megfélemlítette őt? Vagy itt az ideje, hogy kiálljon magáért?

A fürdőzés végére lényegesen tisztábbnak és lényegesen magabiztosabbnak érezte magát. A háború igen rossz fordulatot vett, de attól még harcolhatott. Sietve végighúzta a fésűt még vizes haján, magára kapott egy újabb novíciaruhát – ó, de elképesztően jó érzés volt a bőrén a tiszta, lágy anyag! – és ment, hogy csatlakozzon a kíséretéhez.

Fekísérték az amyrlin lakosztályához. Sok kis aes sedai csoportba is belefutottak, és a kedvükért szálegyenesen tartotta magát. Az őrei a Torony Piros részén vitték át, a padlón a minta vörösre és szénfeketére váltott. Itt is sokan járkáltak, vállkendős nővérek, szolgák, az egyenruhájuk mellrészén Tar Valon lángjával. De erre nem akadt egyetlen őrző sem; Egwene-nek ez mindig roppant furcsa érzés volt, mivel az őrzők a Torony többi részének szerves részét képezték.

Hosszas kapaszkodó és pár kanyar után megérkeztek Elaida lakosztályához. Egwene önkéntelenül is leellenőrizte a ruháját. Gyaloglás közben arra a következtetésre jutott, hogy csenddel kell fogadnia Elaidát, épp úgy, ahogy azt a legutóbb tette. Ha tovább bőszíti, csak újabb megkötéseket nyer vele. Nem alázhatja meg magát, de nem is keresi rá az alkalmat, hogy sértegesse Elaidát. Gondoljon az a némber, amit csak akar!

Egy szolga kinyitotta az ajtót, majd bevezette őt az ebédlőbe. Ott döbbenten szembesült azzal, mi vár rá. Azt hitte, egyedül marad Elaidával, vagy talán még Meidani lesz ott velük. Egy pillanatig sem hitte volna, hogy az egész ebédlő tele lesz nővérekkel. Öten voltak, a Kéket és a Pirosat kivéve minden ajahból egy-egy. És mindegyikük ülnök volt. Itt volt Yukiri és Doesine, akik mindketten a Fekete ajah titkos vadászai közé tartoztak. Ferane is jelen volt, bár mintha meglepődött volna Egwene érkezésén: vajon a Fehér nem tudott korábban a vacsoráról, vagy egyszerűen csak nem említette?

Rubinde, a Zöld ajah ülnöke ott ült Shevan, a Barna mellett. Egwene mindig is találkozni akart az utóbbi nővérrel. Shevan azon kevesek közé tartozott, akik támogatták a lázadó aes sedaiokkal való tárgyalást, és ő remélte, hogy talán közelebb tudja taszigálni ahhoz is, hogy segítsen belülről összeforrasztani a Fehér Tornyot.

Az asztalnál Elaidán kívül nem volt egy Piros nővér sem. Vajon azért nem, mert mindegyik Piros ülnök a Tornyon kívül tartózkodott? Vagy talán Elaida úgy gondolta, az egyensúly megvan, hisz ő is az asztalnál ül, és még mindig Pirosként gondolt magára, holott nem lett volna szabad.

Hosszú asztal volt, a kristályserlegek csillogva szórták szét a rozsdás vörösessárgára festett fal mentén sorakozó, díszes bronz állólámpák fényét. Minden egyes nő a saját ajahja színében varrott, díszes ruhát viselt. A szobát szaftos húsok és párolt sárgarépa illata töltötte be. A nővérek csevegtek. Barátságosan, de kényszeredetten. Feszülten. Nem akartak itt lenni.

A szoba túloldaláról Doesine odabiccentett Egwene-nek, szinte tiszteletteljesen. Ez már jelentett valamit! Mintha csak azt mondta volna, „azért vagyok itt, mert azt mondtad, az efféle találkozók fontosak”. Elaida az asztalfőn ült bő ujjú, vörös ruhában. Az öltözék szegélyén és a derekán csiszolatlan gránátok villogtak, a nő arcán elégedett mosoly ragyogott. Szolgák sürögtek-forogtak, bort töltöttek, ételt szolgáltak fel. Miért hívta össze Elaida vacsorára az ülnököket? Talán megpróbálja áthidalni a Fehér Torony szakadékait? Ennyire félreismerte volna?

– Ó, pompás! – szólt Elaida, amikor észrevette Egwene-t. – Végre megérkeztél! Gyere ide, gyermek!

Ő engedelmeskedett. Ahogy átvágott a szobán, az utolsó ülnökök is észrevették. Néhányan zavarodottan néztek rá, mások kíváncsian. Nem tudták, mit keres itt. És Egwene félúton ráébredt valamire.

Ez az egyetlenegy este tönkretehet mindent, amin eddig dolgozott.

Ha az itt ülő aes sedaiok azt látják, hogy engedelmesen kiszolgálja Elaidát, elveszíti szemükben a hitelét. Elaida kijelentette, hogy megtörte őt – de ő bebizonyította, hogy nem. Ha itt akár csak egy kicsit is enged Elaida akaratának, azt bizonyítéknak veszik.

A Fény égesse meg ezt a némbert! Miért hívott el ennyi nőt, akikkel mostanában együtt dolgozott? Véletlen egybeesés lett volna? Odalépett a hamis amyrlin mellé az asztalfőn, mire az egyik szolga a kezébe nyomott egy csillogó vörösborral teli kristálykancsót.

– Gondoskodj róla, hogy mindig tele legyen a serlegem! – parancsolta Elaida. – Itt várj, de ne gyere túl közel! Nem akarom a délutáni büntetésed után maradt korombűzt szagolni!

Egwene megfeszítette az állát. A korombűzt szagolni? Miután egy órán át súrolta magát? Ugyan már! Oldalról látta Elaida szemében az elégedettséget, ahogy belekortyolt a borába. A hamis amyrlin ekkor a jobbján ülő Shevanhoz fordult. A Barna göcsörtös karú, szögletes arcú, nyurga nő volt, akit mintha bogas ágakból rakott volna össze valaki. Gondterhelten méregette a házigazdájukat.

– Mondd csak, Shevan – szólt Elaida –, még mindig ragaszkodsz ahhoz a bolond tárgyalósdihoz a lázadókkal?

– A nővéreknek meg kell adni az esélyt arra, hogy kibéküljenek – válaszolta Shevan.

– Azt már megkapták – mondta Elaida. – Őszintén szólva többet vártam volna egy Barnától! Megátalkodottan viselkedsz, és semmit sem értesz abból, hogyan működik a való világ! Pedig nézd, még Meidani is egyetért velem, noha ő Szürke! És tudod, azok milyenek…

Shevan elfordult, és még űzöttebbnek tűnt, mint előtte. Miért hívta meg őket Elaida vacsorára, ha csak sértegeti őket és az ajahjaikat is? Egwene nézte, ahogy a Piros Ferane-hez fordul, és arról panaszkodik neki, hogy Rubinde, a Zöld ajah ülnöke szintén ellenáll a próbálkozásainak a tárgyalások beszüntetésére. Beszéd közben megemelte a poharát Egwene felé, és megpaskolta az ujjával. Alig ihatott pár kortyot.

Egwene a fogát csikorgatva töltötte újra a poharat. A többiek már látták dolgozni – hiszen Ferane-nél is diót tört! Ez még önmagában nem teszi tönkre a megítélését, hacsak Elaida nem kényszeríti rá valamiféleképp, hogy megalázza magát.

De mi értelme volt ennek az egész vacsorának? Elaida mintha meg sem próbálta volna közelebb hozni egymáshoz az ajahokat. Sőt, épp hogy még jobban elmélyítette az árkokat azzal, ahogy lekicsinyelte a vele egyet nem értőket. Néha újratöltette Egwene-nel a kupáját, bár sosem volt benne hely pár kortynál többnek.

Aztán a lány lassan kezdte megérteni. Ez a vacsora nem arról szólt, hogy a hamis amyrlin kibékítse az ajahokat. Arról volt itt szó, hogy erővel és fenyegetéssel rávegye az ülnököket, hogy azt tegyék, ami szerinte helyes. És ő csak azért volt jelen, hogy Elaida eldicsekedjen vele! Csak azért, hogy a hamis amyrlin megmutassa, mekkora hatalma van – elfoghat valakit, akit mások amyrlinnek tartanak, novíciaruhát húzhat rá, és minden áldott nap megbüntetheti!

Egwene érezte, hogy ismét elönti a harag. Miért sikerült Elaidának mindig felbosszantania? Kivitték a levesestálakat, és gőzölgő, vajas párolt sárgarépával megrakott tányérokat hoztak be. Fahéj illata töltötte meg a levegőt. Egwene nem kapott vacsorát, de túl zaklatott volt ahhoz, hogy ételre gondoljon.

Nem, gondolta, és megacélozta magát. Most nem adom fel korábban, mint a legutóbb! Kibírom. Erősebb vagyok Elaidánál! Erősebb vagyok az őrületénél!

A társalgás folytatódott, és Elaida sértő megjegyzéseket tett a többiekre. Néha szándékosan, máskor viszont láthatóan fel sem tűnt neki, mit tesz. A többiek elterelték a témát a lázadókról, és az utóbbi időben mindig borult égboltról kezdtek beszélni. Shevan végül felvetette azt a híresztelést, hogy a seanchanok együttműködnének az aielekkel messze délen.

– Már megint a seanchanok? – sóhajtott fel Elaida. – Miattuk igazán nem kellene aggódnotok!

– A forrásaim mást mondanak, anyám – jegyezte meg Shevan mereven. – Azt hiszem, nem ártana odafigyelnünk arra, mit tesznek. Pár nővérrel kikérdeztettem itt ezt a gyermeket, hogy milyen tapasztalatai voltak velük. Meg kellene hallgatnia, mit tesznek az aes sedaiokkal!

Elaida csengően, dallamosan felkacagott.

– Nyilván tudod, hogy ez a gyermek szeret túlzásokba esni! – Egwene-re nézett. – A barátod, a bolond al'Thor kedvéért terjesztesz hazugságokat? Mit mondott, mit hazudjál ezekről a hódítókról? Ők is neki dolgoznak, nem?

Egwene nem válaszolt.

– Beszélj! – intett Elaida a serlegével. – Mondd meg ezeknek a nőknek, hogy hazudtál nekik! Valld be a bűneidet, te lány, vagy megint megbüntettetlek!

A hallgatásért kapott büntetés eltörpül amellett, ami akkor vár rá, ha Elaida az ellentmondás miatt dührohamot kap. A csend volt a győzelemhez vezető út.

És mégis, ahogy Egwene végignézett a tengeri nép ragyogó fehér porcelánjával megrakott hosszú mahagóniasztalon, a vörös gyertyák fényében öt pár figyelmes, érdeklődő tekintetet látott. Látta a kérdéseiket. Amikor egyedül voltak, merészen beszélt velük, de most is kitart az állításai mellett, hogy a világ egyik leghatalmasabb asszonyának a szemébe kellene őket vágnia? Az asszonynak, aki a kezében tartja az életét?

Valóban ő volt az amyrlin? Vagy csak egy kislány, aki szeretett szerepeket játszani?

A Fény égessen meg, Elaida! – gondolta a fogát csikorgatva. Belátta, hogy tévedett. A hallgatás ezúttal nem vezethette győzelemre… ezek előtt a nők előtt semmiképp sem. Nem fog neked tetszeni, amerre ez halad…

– A seanchanok nem dolgoznak Randnek – válaszolta. – És komoly veszélyt jelentenek a Fehér Toronyra nézve. Nem terjesztettem hazugságokat. Ha bármi mást mondanék, megszegném a Három Esküt!

– Le sem tetted a Három Esküt! – förmedt rá Elaida komoran, és elfordult tőle.

– De letettem – mondta ő. – Az Esküpálca ugyan nem volt a kezemben, de nem a Pálca teszi igazzá a szavaimat. A szívem mélyén mondtam el mind a Három Esküt, és ettől csak még drágábbak lettek, mert semmi sem kényszerít rá, hogy megtartsam őket. És az eskü alatt, ami fogva tart, megismétlem. Álmodó vagyok, és azt Álmodtam, hogy a seanchanok meg fogják támadni a Fehér Tornyot!

Elaida szeme felvillant egy pillanatra, és úgy markolta a villáját, hogy belefehéredett a keze. Egwene állta a tekintetét, és a hamis amyrlin végül újra felnevetett.

– Ó, épp olyan makacs vagy, mint voltál! Meg kell mondanom Katerine-nek, hogy igaza volt! Büntetést kapsz a túlzásaidért, gyermek!

– Ezek a nők mind tudják, hogy nem hazudok – jegyezte meg Egwene nyugodtan. – És ahányszor ragaszkodsz hozzá, hogy nem mondok igazat, megalázod magad a szemükben. Még ha az Álmomban nem is hiszel, be kell ismerned, hogy a seanchanok veszélyt jelentenek ránk. Pórázra fogják a fókuszálni képes nőket, és egy beteg ter'angreal segítségével fegyverként használják őket. Én éreztem már a nyakamon azt a pórázt. Néha még most is érzem. Álmomban. A rémálmaimban.

Csend borult a szobára.

– Ostoba gyermek vagy – mondta Elaida, aki láthatóan próbált úgy tenni, mintha Egwene nem jelentene rá nézve fenyegetést. Meg kellett volna fordulnia, hogy lássa a többiek tekintetét. Ha ezt tette volna, talán meglátja az igazat. – Jól van, te kényszerítettél! Térdet fogsz hajtani előttem, gyermek, és a bocsánatomért esedezel! Most rögtön! Máskülönben bezáratlak egyedül! Ezt akarod? De azt ne hidd, hogy ezzel megúszod a veréseket! Ezután is megkapod majd a napi büntetésed, épp csak utána visszadobnak a celládba. Most pedig térdre, és esedezz a bocsánatomért!

Az ülnökök összenéztek. Most már nem lehetett meghátrálni. Egwene jobb szerette volna, ha nem fajulnak idáig a dolgok. De idáig fajultak, és Elaida harcolni akart.

Itt volt az ideje megküzdeni vele.

– És ha nem hajlok meg előtted? – kérdezte, és a nő szemébe nézett. – Akkor mi lesz?

– Térdelni fogsz, vagy így, vagy úgy! – mordult fel Elaida, és magához ölelte a Forrást.

– Az Egyetlen Hatalmat használod ellenem? – kérdezte Egwene nyugodtan. – Tényleg idáig kell lealacsonyodnod? Fókuszálás nélkül nincs tekintélyed?

Elaida egy pillanatig hallgatott.

– Jogomban áll megfegyelmezni azt, aki nem mutat nekem kellő tiszteletet!

– Úgyhogy rám kényszeríted az akaratodat – mondta Egwene. – Az egész Toronyban mindenkivel ezt teszed majd, Elaida? Egy ajah ellenszegül neked, feloszlatod. Valaki nem tetszik neked, és megpróbálod elpusztítani a jogát, hogy aes sedai legyen. Minden nővér hajlongani fog előtted, mielőtt végzel!

– Képtelenség!

– Ó, valóban? – kérdezte Egwene. – És szóltál már nekik arról az ötletedről, hogy kellene egy új eskü is? Amit minden nővérnek az Esküpálcára kell letennie; egy eskü, hogy mindenben engedelmeskednek az amyrlinnek és mindig támogatják? Tagadd le! – csattant fel aztán. – Tagadd le, hogy valaha is mondtál ilyet! Engedik az esküid?

Elaida megdermedt. Ha a Fekete ajah tagja volt, Esküpálca ide, Esküpálca oda, letagadhatta a dolgot, de Meidani akkor is megerősítette volna Egwene állítását.

– Csak üres fecsegés volt – válaszolta végül a hamis amyrlin. – Csak spekuláció. Hangosan gondolkoztam.

– A spekulációban gyakran ott az igazság – mutatott rá Egwene. – Magát az Újjászületett Sárkányt is egy ládába zártad, és épp most fenyegettél meg azzal, hogy nekem is ez lesz a sorsom. Ennyi tanú előtt! Az emberek őt tartják zsarnoknak, de te pusztítod el a törvényeinket, te uralkodsz mások megfélemlítésével!

Elaida szeme elkerekedett. Láthatóan dühös volt. Mintha… megdöbbent volna. Mintha nem értené, hogyan juthatott egy engedetlen novícia megrendszabályozásától oda, hogy egy egyenlővel vitatkozzon. Egwene látta, hogy a nő egy Levegő-fonatot kezd fonni. Ennek véget kellett vetnie. Egy Levegőből font szájpecek lezárhatta volna a vitát.

– Folytasd csak! – jegyezte meg nyugodtan. – Használd a Hatalmat, hogy elhallgattass! Amyrlinként nem az érveiddel kellene engedelmességre bírnod az ellenfeledet ahelyett, hogy a nyers erőhöz folyamodnál?

A szeme sarkából látta, hogy a parányi Yukiri, a Szürke ajah ülnöke biccent erre a megjegyzésre.

Elaida szeme felvillant dühében, de elejtette a Levegő-fonatot.

– Nem kell válaszolnom egy egyszerű novíciának! – csattant fel. – Az amyrlin nem magyarázkodik a hozzád hasonlók előtt!

– „Az amyrlin megérti a legbonyolultabb tételeket és vitákat – idézte Egwene fejből –, de végül csak mindenki szolgája, még a legalacsonyabb munkásé is.”

Ezt Balladere Arandaille mondta, az első amyrlin, akit a Barna ajahból emeltek. A halála előtti utolsó írásokból volt az idézet; ezek az írások az uralmát magyarázták, és a Kavarthen-háborúk alatti cselekedeteit. Arandaille úgy érezte, a válság elvonultával az amyrlinnek erkölcsi kötelessége megmagyarázni a cselekedeteit a köznépnek. Az Elaida mellett ülő Shevan elismerően biccentett. Az idézet nem volt valami híres; Egwene ismét áldotta Siuan csendes, kitartó oktatását a korábbi amyrlinek bölcsességéről. Siuan sok mindent a titkos históriákból tanított meg neki, de akadt pár gyöngyszem a Balladare-hez hasonló asszonyoktól is.

– Miféle ostobaságokat hordasz te itt össze? – köpte a szavakat Elaida.

– Mit terveztél Rand al'Thorral, miután elfogtad? – kérdezte Egwene, a megjegyzéssel mit sem törődve.

– Nem…

– Nem nekem felelsz – magyarázta ő, és az asztal mellett ülők felé biccentett. – Nekik. Megmagyaráztad már a tetteidet, Elaida? Mit terveztél? Vagy ezt a kérdést is kikerülöd, mint az összes többit, amit eddig feltettem?

A hamis amyrlin arca kezdett kivörösödni, de nagy nehezen nyugalmat erőltetett magára.

– Biztonságban tartottam volna, elzárva, idebenn a Toronyban, míg csak el nem jön az Utolsó Csata ideje. Ez megakadályozta volna, hogy ekkora felfordulást és szenvedést okozzon a világ népeinek. Megérte azt a kockázatot, hogy felbőszítsem.

– „Ahogy az ekevas feltöri a földet, úgy töri ő meg az emberek életét, és mindazt, mi volt, elemészti tekintete vad tüze – idézte Egwene. – Lépteit harci trombiták harsogása kíséri, hangjától jóllaknak a varjak, és a Kardok Koronája nyugszik homlokán.”

Elaida zavartan ráncolta a homlokát.

– A Karaethon-ciklus, Elaida – szólt Egwene. – Amikor bezártad Randet, hogy „biztonságban” legyen, megszerezte már Illiant? Viselte már azt, amit ő maga nevezett el a Kardok Koronájának?

– Nos, nem.

– És mit terveztél, hogyan teljesíti majd ezt a próféciát, ha a Fehér Toronyban rejtegeted? – kérdezte Egwene. – Hogyan okozhat háborút, ahogy azt a próféciák szerint tennie kell? Hogyan törheti meg a nemzeteket, hogy aztán magához kösse őket? Hogyan „öli meg embereit a béke kardjával”, vagy „köti meg a kilenc holdat szolgálóul”, ha elzárod? Nem azt állítják a próféciák, hogy „béklyótlan” lesz? Nem említik „a nyomában uralkodó káoszt”? Hogyan lehetne bármi is egy leláncolt rab nyomában?

– Én…

– Lenyűgöz a logikád, Elaida – jegyezte meg Egwene hidegen. Ferane erre ravaszkásan elmosolyodott; talán megint csak arra gondolt, hogy a lánynak jó helye lenne a Fehér ajahban.

– Ugyan – mondta Elaida –, értelmetlenségeket kérdezel! A próféciák teljesültek volna. Nem lehetett másképp!

– Ezek szerint te is belátod, hogy az a kísérlet, hogy megkösd, eleve kudarcra volt ítélve?

– Nem, nem, szó sincs róla – tiltakozott a hamis amyrlin, és ismét kivörösödött a képe. – Nem kellene ezzel vesződnünk… nem a te dolgod, hogy ilyenekben dönts! Nem, inkább a lázadóidról kellene beszélnünk, és arról, hogy mit tettek a Fehér Toronnyal!

Ügyes témaváltás volt; megpróbálta Egwene-t védekező helyzetbe szorítani. Elaida nem volt teljességgel alkalmatlan a feladatra. Csak túl gőgös.

– Én úgy nézem, ők mindent megtesznek, hogy begyógyítsák a szakadást – válaszolta Egwene. – Nem változtathatjuk meg a múltat. Nem változtathatunk azon sem, hogy mit tettél Siuannal, akkor sem, ha a velem lévők módot találtak az elcsendesítés Gyógyítására. Csak előre haladhatunk, és megpróbálhatjuk behegeszteni a sebeket. De te mit csinálsz, Elaida? Nem vagy hajlandó tárgyalni, és még az ülnököket is próbálod rákényszeríteni, hogy adják fel az egyeztetéseket? A saját ajahodon kívül az összes többit csak sértegeted?

Doesine, a Sárga ülnök erre halkan, egyetértően mormolt. Elaida oda is kapta a tekintetét, aztán egy pillanatig csendben ült, mintha csak ekkor jött volna rá, hogy elveszítette a vita irányítását.

– Ebből elég!

– Gyáva vagy – vádolta meg Egwene.

Elaida szeme lobot vetett.

– Hogy merészeled!

– Az igazsághoz merésznek kell lenni, Elaida – felelte Egwene halkan. – Gyáva vagy, és zsarnok. Árnybarátnak is mondanálak, de gyanítom, hogy talán még a Sötét Úr is szégyellné, ha veled kellene dolgoznia!

Elaida felvisított, hirtelen Hatalmat szőtt, és a falhoz vágta őt. A lány kezéből kiesett a kancsó, és szétrobbant a szőnyeg mellett a kopár fapadlón. A vérvörös ital végigloccsant az asztalon és a mellette ülők felén, és pirosra festette a hófehér terítőt.

– Te nevezel engem árnybarátnak? – sikította Elaida. – Te vagy az árnybarát! Te és azok a lázadók odakinn, akik próbálják elterelni a figyelmemet arról, hogy a kötelességem teljesítsem!

A Levegő fonatai újra a falnak vágták Egwene-t, aki lecsúszott a földre. A törött kancsó szilánkjai felhasították a karját. Tucatnyi ostor verte: felhasították a ruháját is. Vér csöpögött a karjából, és kezdett a levegőbe fröccsenni és szétkenődni a falon, Elaida olyan hevesen ütötte.

– Elaida, hagyd abba! – pattant fel Rubinde susogó, zöld ruhájában. – Megőrültél?

A hamis amyrlin zihálva fordult felé.

– Ne kísérts, te Zöld!

Az ostorok továbbra is csépelték Egwene-t. Ő csendben tűrte. Nagy nehezen talpra kecmergett. Érezte, hogy a karja és az arca máris feldagadt. De továbbra is nyugodtan nézett Elaidára.

– Elaida! – kiáltott fel Ferane, és felállt. – Megsérted a Torony törvényeit! Nem büntetheted a Torony egy tagját az Egyetlen Hatalommal!

– Én vagyok a Torony törvénye! – őrjöngött a nő. A nővérekre bökött. – Kigúnyoltok! Tudom, hogy kigúnyoltok! A hátam mögött! Szemtől szemben engedelmesnek tűntök, de tudom, mit beszéltek, mit suttogtok! Hálátlan ostobák! Mindazok után, amit értetek tettem! Azt hiszitek, örökké eltűröm ezt? Ezzel itt majd jó példát mutatok!

Megpördült, és Egwene-re bökött, aztán döbbenten hátralépett, ahogy látta, hogy a lány nyugodtan néz rá. Elaida halkan levegő után kapkodott, és a szívéhez rántotta a kezét, miközben az ostorcsapások tovább zuhogtak Egwene-re. Mindannyian látták a fonatokat, látták, hogy Egwene nem sikít, bár nincsen betömve a szája Levegővel. A karján csöpögött a vér, a testét előttük törték meg, de nem érezte, hogy sikítania kellene. Inkább magában áldotta az aiel tudós asszonyokat a bölcsességükért.

– És egészen pontosan – kérdezte hűvösen –, mire is leszek én a bemutatandó példa, Elaida?

A verés folytatódott. Ó, hogy fájt! Könnyek gyűltek Egwene szemének a sarkába, de érzett már nagyobb kínt. Sokkal nagyobbat is. Ahányszor csak arra gondolt, hogy ez a nő mit tett az általa szeretett intézménnyel. Az igazi kín nem a sebekben volt, hanem abban, hogy Elaida így viselkedett az ülnökök előtt.

– A Fényre! – suttogta Rubinde.

– Úgy kívánom, bárcsak ne lenne rám szükség, Elaida! – folytatta Egwene lágyan. – Kívánom, bárcsak a Toronynak pompás amyrlinje lennél! Kívánom, bárcsak lemondhatnék és elfogadhatnám az irányításodat! Kívánom, bár megérdemelnéd! Nyugodtan fogadnám a kivégzést is, ha azzal egy rátermett amyrlin kezébe adnám a dolgokat. A Fehér Torony fontosabb, mint saját magam. Te is el tudod ezt mondani magadról?

– Kivégzést akarsz?! – rikoltotta Elaida, aki eddig nem találta a szavakat. – De nem kapod meg! A halál túl jó volna neked, árnybarát! Gondoskodom róla, hogy megverjenek, hogy mindenki lássa, ahogy megvernek, amíg csak nem végeztem veled! Csak azután halhatsz meg! – A szoba falánál álló, döbbenten tátogó szolgákhoz fordult. – Küldessetek katonákért! Azt akarom, hogy ezt itt a Torony legeslegmélyebb cellájába dobják! Menjen híre az egész városban, hogy Egwene al'Vere árnybarát, és visszautasította az amyrlin irgalmát!

A szolgák elrohantak, hogy teljesítsék a parancsait. Az ostorok továbbra sem nyugodtak, de Egwene kezdett eltompulni. Lehunyta a szemét, gyenge volt; túl sok vért veszített a bal karján tátongó sebekből, ott voltak a legmélyebbek a vágásai.

Összecsapás lett a vége, épp, amitől tartott. Döntött. Kiállt az igazáért.

De nem félt tőle, hogy meghal. A Fehér Tornyot féltette. Ahogy hátradőlt, a falnak támaszkodott, és kezdtek elfakulni a gondolatai, mérhetetlen szomorúság ülte meg.

A Toronyban vívott csatája vagy így, vagy úgy, de véget ért.

Tizenhetedik fejezet

Irányítás kérdése

– Megfontoltabbnak kellene lenned – mondta Sarene a szobában.

– Az Amyrlin-trónra nagy befolyásunk van. Ha segítesz, talán rábeszélhetjük, hogy enyhítsen a büntetéseden.

Cadsuane jól hallotta Semirhage megvető horkantását, pedig a folyosóról hallgatott be a vallatószobába. Kényelmes rönkszéken ült. Belekortyolt a langyos édeslevélteába, és végignézett az egyszerű faborítású folyosón. Hosszú fehér-bordó futószőnyeg fedte a padlót, és a falakon prizmaszerű lámpák reszkető fénye táncolt.

Jó néhányan voltak még rajta kívül a folyosón – Daigian, Erian, Elza. Aznap az ő feladatuk volt a pajzs fenntartása. Cadsuane-en kívül a tábor minden egyes aes sedaia sorra került. Túl veszedelmes lett volna csak az alacsonyabb rangú aes sedaiokra bízni ezt a feladatot. A pajzsnak erősnek kellett maradnia. Csak a Fény tudta, mi történt volna, ha Semirhage kiszabadul!

Cadsuane belekortyolt a teába, és a falnak vetette a hátát. Al'Thor ragaszkodott hozzá, hogy a „saját” aes sedaiai is lehetőséget kapjanak Semirhage kivallatására, ne csak azok, akiket Cadsuane kiválasztott. Az idős nővér nem tudta, a kölyök ezzel csak a saját fennhatóságát akarja megerősíteni, vagy komolyan azt hiszi, hogy azok majd sikerre jutnak, ahol ők – egyelőre – kudarcot vallottak.

Akárhogy is, Sarene most ezért hallgatta ki Semirhage-ot. A taraboni Fehér alapos, átgondolt nővérnek számított, és láthatóan egyáltalán nem volt vele tisztában, hogy az egyik leggyönyörűbb nő volt, aki hosszú idő óta megszerezte a vállkendőt. A figyelmetlensége nem volt váratlan, végtére is a Fehér ajahot választotta, és a Fehérek néha már majdnem olyan gyakorlatiatlanok voltak, mint a Barnák. Sarene azzal sem volt tisztában, hogy Cadsuane odakinn ül és hallgatózik a Szellem egy parányi szálának a segítségével. Egyszerű kis trükk volt, a novíciák gyakran megtanulták. Ha összegyúrta a fonatok kifordításának újonnan felfedezett módszerével, Cadsuane könnyedén hallgatózhatott anélkül, hogy bárki sejtette volna, mit tesz.

A kinti aes sedaiok természetesen látták, hogy mit művel, de egyikük sem szólt egy szót sem. Pedig közülük ketten is – Elza és Erian – abba a csapat bolondba tartoztak, akik hűségesküt tettek az al'Thor kölyöknek, és Cadsuane körül nagyon óvatosak voltak. Mind a ketten tudták, mi róluk a véleménye. Barmok. Néha úgy tűnt, mintha a szövetségeseinek a fele azon dolgozna, hogy még jobban megnehezítse a munkáját.

Sarene folytatta odabenn a kihallgatást. Eddigre már az udvarházban lakó aes sedaiok többsége megpróbálta kivallatni Semirhage-ot. Barna, Zöld, Fehér és Sárga – kudarcot vallott mind. Cadsuane még nem próbálta meg személyesen is kikérdezni a Kitaszítottat. A többi aes sedai szinte mitikus alakként nézett fel rá, és sokat tett, hogy megőrizze bennük ezt a képet. Néha hosszú évtizedekig távol maradt a Fehér Toronytól, csak hogy minél többen halottnak higgyék. Amikor visszatért, mindig felzúdultak a kedélyek. Amikor nekiállt levadászni a hamis Sárkányokat, részint azért tette, mert szükséges volt – részint pedig azért, mert ez javította a megítélését a nővérek között.

Minden munkája a végnapokra volt kihegyezve. A Fény vakítsa meg, ha hagyja, hogy az az al'Thor kölyök most elrontson mindent!

Belekortyolt a teába, hogy ne látsszon, fintorog. Lassan, szálanként kezdett kicsúszni a kezéből az irányítás. Egykor valami olyan durva esemény, mint az a viszálykodás a Toronyban, az osztatlan figyelmét élvezte volna. De egyelőre nem tudott azzal a problémával foglalkozni. Maga a Teremtés kezdett szétfoszlani, és ez ellen csak úgy küzdhetett, ha minden figyelmét al'Thorra összpontosította.

És a kölyök minden segítő kísérletét hárította. Lépésről lépésre kővé dermedt odabenn, míg csak képtelenné nem vált a cselekvésre, az alkalmazkodásra is. Egy érzéketlen szobor nem állhatott ki a Sötét Úrral szemben.

Fényverte kölyök! És most itt volt Semirhage is, aki egyre dacolt vele. Cadsuane tenyere viszketett, hogy bemenjen, és szembeálljon a némberrel, de Merise épp azokat a kérdéseket tette fel, amiket ő is feltett volna, és kudarcot vallott. Meddig maradna a legendája érintetlen, ha éppolyan alkalmatlannak bizonyulna, mint a többiek? Sarene ismét beszélni kezdett.

– Nem lenne szabad így bánnod az aes sedaiokkal – mondta nyugodtan.

– Aes sedaiokkal? – válaszolta Semirhage kuncogva. – Nem szégyelled magad, hogy ezzel a kifejezéssel írod le magad? Mint egy korcs kölyök, aki farkasnak mondja magát!

– Lehet, hogy nem tudunk mindent, ezt beismerem, de…

– Semmit sem tudtok! – válaszolta Semirhage. – Csak gyerekek vagytok, akik a szüleik holmijával játszadoznak!

Cadsuane megkocogtatta a teáscsésze oldalát a mutatóujjával. Megint meglepte, hogy mennyi a hasonlóság közte és Semirhage között – és megint viszketni kezdett mindene, ha csak erre a hasonlóságra gondolt.

A szeme sarkából látta, hogy egy karcsú szolgálólány felkapaszkodik a lépcsőn. Egy tányér bab és párolt karórépa volt nála, Semirhage ebédje. Máris itt lenne az ideje? Sarene már három órája vallatta a Kitaszítottat, és Semirhage egész idő alatt szépen, pontosan körbe-körbe vezette a társalgást. A szolgálólány közelebb ért, és Cadsuane intett neki, hogy bemehet.

Egy pillanattal később a tálca nagy robajjal borult a földre. Cadsuane felpattant a hangra, és magához ölelte a saidart. Kis híján berontott a szobába. Semirhage hangjára aztán habozni kezdett.

– Ezt nem eszem meg – jelentette ki a Kitaszított, szokás szerint uralva a helyzetet. – Ráuntam a moslékotokra. Hozattok nekem valami illő eledelt!

– És ha hozatunk – kérdezte Sarene, aki láthatóan minden előnyt próbált megragadni –, akkor megválaszolod a kérdéseinket?

– Talán – felelte Semirhage. – Majd meglátjuk, hogy lesz-e hozzá kedvem!

Csend támadt. Cadsuane a folyosón álló többi nőre nézett, akik szintén talpra ugrottak a csörömpölésre, bár az ezt követő párbeszédet nem hallhatták. Intett nekik, hogy üljenek le.

– Menj, hozz valami mást! – szólt Sarene, aki odabenn beszélt a szolgálólánnyal. – És küldj fel valakit, hogy ezt itt takarítsa fel! – Kinyílt az ajtó, aztán sietve bezárult. A szolgáló elsietett. Sarene folytatta: – A következő kérdésen múlik, hogy egyáltalán kapsz-e enni bármit is…

A határozott hangnem dacára Cadsuane hallotta, hogy az aes sedai kicsit jobban hadar, mint eddig. Őt is megijesztette, hogy a Kitaszított ledobta azt a tálcát. Mind olyan ijedősek voltak Semirhage közelében. Nem hunyászkodtak meg előtte, de egy csepp tisztelettel kezelték. Hogy ne tették volna? Élő legenda volt! Az ember lánya nem lépett oda egy ilyen lény elé – a valaha élt leggonoszabb teremtmények egyike elé – úgy, hogy ne pislákolt volna fel benne legalább egy szikrányi ámulat. Szikrányi ámulat…

– Ezt rontottuk el! – suttogta Cadsuane. Pislogott, aztán megfordult, és kinyitotta a szoba ajtaját.

Semirhage az aprócska kamra közepén állt. Visszakötözték a Levegő fonataiba, alighanem abban a pillanatban, hogy ledobta a tálcát. A sárgaréz holmi a földön hevert, a bab leve az ódon padlódeszkákat áztatta. Ennek a szobának nem volt ablaka; alighanem eredetileg raktárhelyiségként szolgált, amit most „cellává” alakítottak, hogy legyen hol tartaniuk a Kitaszítottat. Sarene – sötét haja gyöngyös fonatocskákban, csodaszép arcán döbbenet, hogy így megzavarták – egy karosszékben ült Semirhage előtt. Az őrzője, a széles vállú Vitalien hamuszürke arccal állt az egyik sarokban.

Semirhage fejét nem kötözték meg, és a szeme azonnal Cadsuane felé vágott.

Aki most már nem vonulhatott vissza, szembe kellett néznie a némberrel. Szerencsére ahhoz nem kellett sok finomság, amit tervezett. Egyetlenegy kérdésről volt itt szó. Hogyan törné meg saját magát? A megoldás meglepően egyszerűnek látszott, most, hogy már eszébe jutott.

– Ó – mondta olyan hangon, mint aki nem tűri, hogy szórakozzanak vele –, látom, a gyermek visszautasította az ebédjét. Sarene, engedd el a fonataidat!

Semirhage felvonta a szemöldökét, és kinyitotta a száját, hogy tegyen valami maró megjegyzést, de amint Sarene elengedte a Levegő fonatait, Cadsuane belemarkolt Semirhage hajába, és egy kurta, seprő mozdulattal kirúgta a Kitaszított alól a lábát. Semirhage a földre zuhant.

Cadsuane talán használhatta volna az Egyetlen Hatalmat is, de jólesett ezt most puszta kézzel elintéznie. Előkészített pár fonatot is, bár nem volt benne biztos, hogy használni is fogja őket. Semirhage magas volt, de vékonyka, és Cadsuane mindig is inkább erősnek számított, mint karcsúnak. Ráadásul a Kitaszítottat teljesen lebénította, hogy miként bánnak vele.

Cadsuane letérdelt. Az egyik lába a nő hátába vájt, és a kiömlött ételbe nyomta Semirhage arcát.

– Egyél! – mordult rá. – Nem szeretem, ha pazarolják az ételt, gyermek, különösen nem most, hogy ilyen időket élünk!

Semirhage köpködött, és elszórt pár olyan kifejezést, amikről Cadsuane csak sejtette, hogy káromkodások lehetnek, de nem értette őket. A jelentésüket alighanem elmosta az idő. De a szitkozódás nemsokára abbamaradt, és Semirhage csendben hevert. Nem küzdött. Cadsuane sem tette volna; az csak rontott volna a megítélésén. Semirhage hatalma fogolyként abból fakadt, hogy a nővérek féltek tőle. És tisztelték. Cadsuane-nek ezen kellett változtatnia.

– A székedet, kérlek! – mondta Sarene-nek.

A Fehér felállt. Döbbentnek tűnt. Mindenféle kínzást kipróbáltak már, amit csak al'Thor megkötései mellett ki lehetett, de azok mindegyike tiszteletről árulkodott. Úgy bántak Semirhage-gal, mint egy veszedelmes hatalommal, méltó ellenféllel. Ez csak tovább növelte az önbecsülését.

– Eszel? – kérdezte Cadsuane.

– Meg foglak ölni – jelentette ki Semirhage nyugodtan. – Elsőnek, a többiek előtt. Végighallgattatom velük a sikolyaidat!

– Értem – válaszolta Cadsuane. – Sarene, kérlek, hívd be kintről a másik három nővért is! – Majd elhallgatott, és gondolkozott. – És láttam pár szobalányt, akik a folyosó túlsó végén takarítottak. Hozd ide őket is!

Sarene biccentett, és kisietett a szobából. Cadsuane leült a székbe, aztán font pár kötelet Levegőből, és felkapta Semirhage-ot. Elza és Erian bekukucskáltak a szobába. Nagyon kíváncsinak tűntek. Aztán beléptek. Sarene a nyomukban volt. Pár pillanat múlva Daigian is bejött öt szolgával: három kötényes domani nővel, egy soványkás fickóval, akinek barnák voltak az ujjai a fapáctól, és egy magányos szolgafiúval. Kiváló!

Amikor beléptek, Cadsuane fogta a Levegő fonatait, és a térdére fektette velük Semirhage-ot. Aztán nekiállt elfenekelni a Kitaszítottat.

Semirhage egy ideig tartotta magát. Aztán szitkozódni kezdett. Aztán fenyegetéseket kezdett szórni. Cadsuane folytatta, bár lassan már fájt a keze. A Kitaszított fenyegetései dühös fájdalomkiáltásokba fulladtak. A szobalány az ebéddel úgy a felénél érhetett vissza, és tovább mélyítette Semirhage szégyenét. Az aes sedaiok tátott szájjal bámulták.

– Nohát – dörmögte Cadsuane pár perc múlva, félbeszakítva Semirhage egyik fájdalomüvöltését –, akkor eszel?

– Megkeresek mindenkit, akit valaha szerettél – mondta a Kitaszított könnyes szemmel –, és felzabáltatom őket egymással, miközben te nézed. Majd…

Cadsuane ciccegett egyet, és újrakezdte. A szobában összeverődött kis tömeg ámult csendben figyelte. Semirhage sírni kezdett – nem a fájdalomtól, hanem a megaláztatástól. Ez volt a kulcs. Semirhage-ot nem győzhették le fájdalommal vagy meggyőzéssel, de ha elpusztították a róla kialakult képet, az számára minden másnál iszonyatosabbnak tűnt. Épp úgy, ahogy Cadsuanenek is az lett volna.

Az aes sedai újabb pár perc múlva leengedte a kezét, és elengedte a Semirhage-ot mozdulatlanul tartó fonatokat.

– Eszel? – kérdezte.

– Én…

Cadsuane felemelte a kezét, mire Semirhage szinte leugrott az öléből, és a földre csúszott. Elkezdte felenni a babot.

– Ő is csak ember – mondta Cadsuane a többiekre nézve. – Csak ember, mint mi mindannyian. Vannak titkai, de titkai még egy kisfiúnak is lehetnek, aki nem akar megmondani valamit! Ezt ne feledjétek!

Majd felállt, és az ajtóhoz lépett. Habozva megállt Sarene mellett, aki lenyűgözve nézte, ahogy a Kitaszított a földről szedegeti fel a babot, és zabál.

– És nem árt az sem, ha ezentúl hordotok magatoknál hajkefét – tette hozzá. – Az ilyesmi eléggé igénybe veszi az ember kezét!

Sarene elmosolyodott.

– Igenis, Cadsuane sedai!

Most pedig, gondolta Cadsuane, ahogy kiment a szobából, mitévők legyünk al'Thorral?

– Uram – dörzsölte meg Grady viharvert képét –, azt hiszem, nem érti!

– Akkor magyarázd el nekem! – mordult rá Perrin. Egy domboldalon állt, és lenézett a menekültek meg katonák hatalmas gyülekezetére. Százféle különböző, egymáshoz nem illő sátor: barnás, egycsúcsos aiel alkalmatosságok, színes, hatalmas cairhieniek, kétcsúcsos alapsátrak nőttek ki a földből, ahogy az emberek felkészültek az éjszakára.

Ahogy remélte is, a shaidó aielek nem üldözték őket. Hagyták, hadd vonuljon el a hadserege, bár a felderítők jelentése alapján eddigre már bevonultak a városba, hogy körülnézzenek. Akárhogy is, ez azzal járt, hogy neki végre volt ideje. Ideje pihenni egyet, ideje elsántikálni, ideje – remélte –, hogy Kapukon át eltüntesse innen a menekültek többségét.

A Fényre, ez aztán nagy csapat volt! Több ezer ember, kész rémálom irányítani és kiszolgálni az igényeiket. Az elmúlt pár nap alatt végtelen áradatban jöttek panaszok, viták, ítéletek és papirosok. Honnan szerzett Balwer ilyen sok papírt? De láthatóan a Perrinhez fordulók nagy része ezzel meg is elégedett. Az ítélet, a viták lezárása sokkal hivatalosabbnak tűnt számukra, ha volt egy darab papiros is, hogy összefoglalja a lényeget. Balwer azt mondta, Perrinnek szüksége lesz egy pecsétre is.

A munka lefoglalta a gondolatait, és ez jó volt. De tudta, hogy most már nem odázhatja el sokáig, hogy szembenézzen a problémáival. Rand húzta északra. Neki el kellett vonulnia az Utolsó Csatába. Semmi más nem számított.

És mégis, ez a fókuszáltság, hogy a célján kívül képes volt minden mást kizárni a gondolataiból, sok gondot okozott, amikor Faile nyomába eredt. Valahogy meg kellett találnia az egyensúlyt. Neki magának kellett eldöntenie, hogy akarja-e vezetni ezeket az embereket. Meg kellett békélnie a benne élő farkassal, a vadállattal, ami elszabadult és tombolt, ahányszor csak csatában járt.

De mielőtt ezt megtehette volna, haza kellett juttatnia a menekülteket. És ez problémának bizonyult.

– Mostanra már kipihenhetted magad, Grady – mondta.

– A kimerültség csak az egyik fele, uram – felelte Grady. – Bár, hogy őszinte legyek, úgy érzem, át tudnék aludni még egy egész hetet!

Valóban fáradtnak tűnt. Grady pompás ember volt, arcra, mint egy parasztgazda, és olyan volt a vérmérséklete is. Perrin jobban bízott abban, hogy elvégzi a kötelességét, mint a legtöbb nemesben, akihez eddig szerencséje volt. De Gradyt is csak egy határig lehetett hajszolni. Vajon mit tett egy emberrel, ha ilyen sokat kellett fókuszálnia? Grady szeme alatt táskák lógtak, és sápadtnak tűnt a napbarnítottsága dacára is. Bár még fiatal volt, lassan kezdett már őszülni.

A Fényre, túl keményen használtam ezt a fickót! – gondolta Perrin. Őt is és Nealdet is! Ez is Perrin céltudatosságának egyik hátránya volt, de csak mostanában kezdett ráébredni. Hogy mit is tett Arammal, hogy hagyta a körülötte lévőket vezetés nélkül tévelyegni… Ezt nekem kell rendbe hoznom! Nekem kell megbirkóznom vele!

Ha nem teszi, talán az Utolsó Csatába sem jut el.

– A következő a helyzet, uram – Grady újra megdörzsölte az állát, és végignézett a táboron. A különböző csapatok, a mayene-iek, Alliandre őrsége, a folyóköziek, az aielek, és a menekültek városokra osztott telepei, mind külön táboroztak, a saját helyükön.

– Úgy százezer embert kellene hazajuttatnunk. Mármint úgy ennyien mennének haza. Sokan azt mondják, itt nagyobb biztonságban érzik magukat, ön mellett.

– Ezt akár abba is hagyhatnák – morogta Perrin. – A családjuk mellett a helyük!

– És azok, akiknek a családja a seanchan vidékeken van? – vonta meg a vállát Grady. – A hódítók érkezése előtt ezek közül az emberek közül sokan szívesen hazatértek volna. De most… Nos, egyre arról beszélnek, hogy maradnak, ahol élelem és védelem vár rájuk!

– De azokat még mindig elküldhetnénk, akik menni akarnak – makacskodott Perrin. – Könnyebben haladnánk nélkülük! Grady megrázta a fejét.

– Ez itt a gond, uram. Az embere, Balwer, készített nekünk egy számítást. Akkora Kaput tudok nyitni, hogy két ember sétálhat át rajta egyszerre. Ha úgy számolja, hogy egy másodperc alatt át is érnek… akkor is hosszú, hosszú órákba telne, hogy mind átmenjenek. Nem tudok pontos számokat, de Balwer szerint többnapi munka volna. És azt is hozzátette, hogy a becslései túlzottan derűlátóak. Uram, amilyen fáradt vagyok, egy óráig sem tudnék fenntartani egy Kaput!

Perrin a fogát csikorgatta. Meg kell szereznie Balwertől ezeket a számokat neki magának is, de volt egy olyan rossz érzése, hogy a titkár jól számolt.

– Akkor tovább menetelünk – mondta Perrin. – Észak felé. Minden nap te és Neald Kaput nyittok, és visszaküldtök pár embert haza. De ne fárasszátok ki magatokat!

Grady biccentett. A szeme beesett a kimerültségtől. Talán jobb lenne várni pár napot, mielőtt nekilátnak ennek a folyamatnak… Perrin bólintott az avatott felé, hogy elmehet, és Grady visszakocogott a táborba. Perrin a domboldalon maradt, és a tábor különböző részeit ellenőrizte, miközben az emberek nekikészültek a vacsorának. A szekerek a tábor közepén álltak, tele étellel, ami – a félelmei szerint – kifogy, mielőtt Andorba érnének. Vagy érdemesebb lesz kerülnie egyet Cairhien felé? Legutoljára ott látta Randet, bár az örvénylő látomások alapján meglehetősen biztos volt benne, hogy nem tartózkodott egyik országban sem. Kételkedett benne, hogy Andor királynője tárt karokkal várná, azok után a híresztelések után róla meg a fényverte Vörös Sas zászlóról.

Egy kis ideig nem törődött ezzel a problémával. A tábor kezdett elrendeződni. Mindegyik sátorkör elküldte a megbízottjait a központi élelmiszerraktárba, hogy megkapják az esti ételadagot. Mindegyik csapat saját maga felügyelte az étkezéseit; Perrin csak az alapanyagok szétosztását figyelte. Látta, hogy az ellátmányos, egy Sziklavágó Bavin nevű cairhieni ott áll a szekér hátulján, és egymás után fogadja a megbízottakat.

Perrin elégedett volt az ellenőrzés eredményével. Leballagott a táborba, és a saját sátraik felé menet átvágott a cairhieni sátrak között. Ő maga a folyóköziekkel táborozott.

Most már teljesen természetesnek vette kiélesedett érzékeit. Együtt jártak azzal, hogy besárgult a szeme. A körülötte lévők mintha már észre sem vették volna, de ahányszor csak új emberekkel találkozott, azok mindig élesen emlékeztették őt a tényre. A cairhieni menekültek nagy része például megállt sátorverés közben, ahogy átvágott köztük. Utána néztek, és összesúgtak, hogy „Aranyszemű”.

Perrin nem szerette ezt a nevet. A családja neve Aybara volt, és büszkén viselte. Azon kevesek közé tartozott, akik még tovább örökíthették. A trallokok gondoskodtak róla, hogy ne maradjanak sokan.

Ránézett egy közeli menekültcsapatra, akik erre sietve visszatértek a sátorcölöpök bekalapálásához. Miközben ezzel voltak elfoglalva, Perrin elhaladt két folyóközi – Tod al'Caar és Jori Congar – mellett. Azok észrevették, és a szívükhöz emelt ököllel tisztelegtek. Ők nem találták félelmetes alaknak Aranyszemű Perrint sem, de tisztelték, bár még össze-összesúgtak arról az éjszakáról, amit Perrin Berelain sátrában töltött. Ő sokért nem adta volna, ha megszabadulhat attól az árnyfolttól. Az emberei még mindig lelkesek voltak, a shaidók fölött aratott győzelem új erővel töltötte el őket, de nem sokkal korábban Perrin még úgy érezte, nem látják szívesen maguk között.

De most mintha ez a kettő már félretette volna a nemtetszését. Tisztelegtek. Talán elfelejtették, hogy velük nőtt fel? Volt idő, amikor Jori gyakran kigúnyolta őt lassú beszédéért, és volt, amikor meg-megállt a kovácsműhely mellett, hogy eldicsekedjen vele, melyik lánytól sikerült csókot lopnia…

Csak visszabiccentett nekik. Semmi értelme nem lett volna előrángatnia a múltat, hiszen az „Aranyszemű Perrin” iránti hűségük segített kiszabadítani Faile-t. Bár ahogy elment, érzékeny füle még elcsípte, hogy a két legény a pár nappal korábbi csatáról fecseg, és hogy melyikük mit tett benne. Az egyik még mindig vértől bűzlött: nem pucolta ki rendesen a csizmáját. Talán észre sem vette a vérrel kevert sarat.

Perrin néha azon gondolkozott, mi van, ha az érzékei nem is élesebbek a többiekénél. Egyszerűen csak hagyott magának elég időt ahhoz, hogy olyasmit is észrevegyen, amit mások nem. Hogy lehet, hogy nem vették észre a vérszagot? És a hegyek frissességét északra? Otthonos illatuk volt, bár többnapi járóföldre lehettek a Folyóköztől. Ha mások is lehunynák a szemüket és figyelnének, éreznék mindazt, amit ő? Ha kinyitnák a szemüket, és alaposabban megnéznék a világot maguk körül, „élesnek” vélnék a saját szemüket is, ha már az övére annyiszor mondták ezt?

Nem. Ez csak képzelődés volt. Az érzékei tényleg jobbak voltak, a farkasokkal való rokonsága megváltoztatta. Jó ideje nem gondolt már erre a rokonságra, csak Faile-ra összpontosított. De már nem zavarta annyira a szeme. Hozzá tartozott. Semmi értelme nem volt ezen morognia.

És mégis, az a vadság, ami harc közben eltöltötte… az önuralom teljes hiánya. Egyre jobban aggasztotta. Első alkalommal akkor érezte, azon a réges-régi éjszakán, amikor a fehérköpenyekkel harcoltak. Egy ideig nem is tudta, farkas-e vagy ember.

És most, amikor nemrégiben egyszer a farkasálomban járt, megpróbálta megölni Ugrót! A farkasálomban végleges volt a halál. Aznap kis híján el is veszítette saját magát. Ahányszor csak erre gondolt, régi félelmek ébredtek újra benne, félelmek, amiket egyszer már félresöpört. Félelmek, amiket először egy farkasként viselkedő, ketrecbe zárt férfi láttán érzett.

Továbbsétált az ösvényen a sátra felé, és közben meghozott néhány döntést. Elszántan űzte Faile-t, közben kerülte a farkasálmot is, ahogy kerülte minden más felelősségét. Azt mondogatta, semmi más nem számít. De most már tudta, hogy az igazság ennél bonyolultabb. Faile-ra összpontosított, mert annyira szerette, de – ráadásul – azért is, mert olyan kényelmes volt ez így. A felesége megmentése csak kifogás volt, hogy ne kelljen szembenéznie az olyan dolgokkal, mint hogy vonakodna emberek élére állni, és hogy igen nyugtalan fegyverszünet élt benne az ember és a farkas között.

Megmentette Faile-t; de sok minden még most sem volt rendben. A válaszok talán az álmaiban rejlenek.

Ideje volt visszatérni.

Tizennyolcadik fejezet

Sietős üzenet

Amint az aes sedai táborba ért, Siuan megdermedt. A szennyeskosarat a csípőjének támasztva állt. Ezúttal a saját szennyesét hozta. Végre rájött, hogy nem kell a saját holmiját és Bryne-ét is mosnia. Miért is ne segíthetnének neki a novíciák? Épp elegen voltak hozzá manapság…

És most mindegyikük mintha ott tolongott volna a tábor közepén emelt pavilon körüli járdán. Egymás mellett sorakoztak, eleven, fehér fal, tetején a világ összes természetes hajszínével. A Csarnok szokásos ülése nem vonzott volna ekkora tömeget. Valaminek történnie kellett.

Siuan letette a szennyeskosarat egy farönkre, és ráterített egy törülközőt. Nem bízott ebben az égboltban, bár az elmúlt héten csak párszor csepergett az eső néhány percet. Ne bízz a dokkmester égben! Erre a tanácsra egy életet lehetett felépíteni. Még ha a legrosszabb esetben is csak egy kosár vizes – és ráadásul koszos – ruhával kellene megbirkóznia.

Sietve átvágott a földúton, és fellépett az egyik fajárdára. A durva falapok egy kicsit mozogtak a lába alatt, és fel-felnyikordultak, ahogy elsietett a pavilon felé. Volt róla szó, hogy lecserélik a fapallókat valami tartósabbra, akár olyan drága holmira is, mint a rendes kockakő.

Elért az összegyűlt nők hátához. Amikor a legutóbb ekkora érdeklődést váltott ki a Csarnok egy ülése, kiderült, hogy asha'manek nővéreket kötöttek meg, és hogy megtisztították magát a saidint. A Fény adja, hogy ma ne várjanak rájuk ekkora meglepetések! Az idegei így is épp elég feszültek voltak, elég volt neki azzal a fényverte Gareth Bryne-nel boldogulnia! A férfi felvetette, hogy megtanítja a kardforgatás alapjaira, a biztonság kedvéért! Siuan sosem gondolta valami hasznosnak a kardokat. Ráadásul ki hallott már fegyveres aes sedaiokról, akik úgy harcolnak, mint egy megveszekedett aiel? Komolyan, az az alak…

Átverekedte magát a novíciák között. Bosszantotta, hogy fel kellett magára hívnia a figyelmüket, hogy átengedjék. Amint meglátták, hogy egy nővér próbál átevickélni köztük, természetesen utat nyitottak, de annyira elterelte valami a figyelmüket, hogy komoly erőfeszítésbe tellett eltakarítani őket az útból. Párat össze is szidott, hogy miért nem a dolgukat végzik. Merre lehetett Tiana? Vissza kellene zavarnia ezeket a lányokat, hogy dolgozzanak! Még ha Rand maga jelent is volna meg ebben a tetves táborban, a novíciáknak akkor is folytatniuk kell a képzésüket!

A sátorajtótól nem messze végre megtalálta a nőt, akire várt. Sheriam, Egwene krónikaőre nem léphetett be a Csarnokba az amyrlin nélkül. Úgyhogy most ő is kénytelen volt idekinn várakozni. Talán jobban is járt, mintha odabenn főtt volna a saját levében.

A lánghajú nővér igen sokat vesztett kövérségéből az elmúlt hetekben. Most már tényleg új ruhákat kellett volna varratnia, mert a régiek csak úgy lógtak rajta. De valahogy mégis mintha mostanában kezdte volna visszanyerni a nyugalmát, kevésbé tűnt összeszedetlennek. Bármi baja volt is, talán mostanra elmúlt. Eddig is azt mondta, hogy egyáltalán nincs vele semmi gond.

– Halbél! – mormolta Siuan, ahogy egy novícia véletlenül az oldalába könyökölt. Ő rámeredt a lányra, aki megszeppenve arrébb loholt, és novíciacsaládja vonakodva követte. Siuan visszafordult Sheriamhoz. – Szóval mi folyik itt? Kiderült, hogy az egyik lovászfiú valójában Tear királya?

Sheriam felvonta a szemöldökét.

– Elaida ismeri az Utazást.

– Micsoda? – hitetlenkedett Siuan, és belesett a sátorba. Minden ülésen aes sedaiok ültek, és a nyurga Szürke nővér, Ashmanaille magyarázott nekik valamit. Miért nem tették zárttá ezt az ülést? Sheriam biccentett.

– Akkor derült ki, amikor Ashmanaille Kandorba ment, hogy beszedje az adományokat.

Az adományok képezték Egwene aes sedai seregének egyik fő bevételi forrását. Hosszú évszázadokon át minden királyság küldött efféle juttatásokat Tar Valonnak. A Fehér Torony léte már nem függött ettől a bevételtől – sokkal jobban el tudta látni magát, nem kellett mások nagylelkűségére építenie. De sosem utasították el az adományokat, és a határvidéki királyságok többsége még most is ragaszkodott a régi módszerekhez.

Mielőtt a Fehér Torony kettészakadt volna, Ashmanaille egyik fő feladata az volt, hogy feljegyzéseket vezessen az adományokról, és hónapról hónapra köszönőleveleket írjon az amyrlin nevében. A Fehér Torony kettészakadása és az Utazás újrafelfedezése nagyon megkönnyítette Egwene aes sedaiainak a dolgát: küldöttséget meneszthettek és személyesen gyűjthették be az adományokat. A kandori főírnokot nem érdekelte, a Fehér Torony melyik oldalát támogatja, amennyiben az adomány célba jutott, és szívesen odaadta az összeget személyesen Ashmanaille kezébe is.

Tar Valon ostromgyűrűbe fogása után még könnyebb volt elterelni az Elaidának szánt adományokat is, hogy Bryne katonáit fizessék a pénzből. A sors igazán takaros kis fintora. De egy tenger sem maradt örökre nyugodt.

– A főszámvevő eléggé fel volt kavarodva – magyarázta épp Ashmanaille a maga, ostobaságot nem tűrő modorában. – „De hát ebben a hónapban már kifizettem a pénzüket! – mondta. – Odaadtam egy nőnek, aki alig egy napja járt itt! A nő magától az amyrlintől hozott egy levelet, rendesen lepecsételve, és az állt benne, hogy csak a Piros ajah tagjainak adhatom ki a pénzt!”

– Ez még nem bizonyítja, hogy Elaida megszerezte az Utazást – jegyezte meg Romanda a sátorban. – A Piros nővér másképp is Kandorba juthatott volna!

Ashmanaille megrázta a fejét.

– Látták, ahogy Kaput nyitottak. A főszámvevő észrevett egy számítási hibát, és leküldött egy írnokot Elaida küldöttsége után, hogy adjon nekik még pár érmét. A fickó tökéletesen leírta, mit látott. A lovak egy levegőbe vájt, fekete lyukon léptettek át. Annyira megdöbbent, hogy az őrség után kiáltott, de addigra Elaida emberei már eltűntek. Én magam kérdeztem ki!

– Nem tetszik, hogy egy ember szavában kell megbíznunk – mondta Moria, aki a csoport eleje táján üldögélt.

– A főszámvevő részletesen leírta azt a nőt is, aki elvette tőle a pénzt – mondta Ashmanaille. – Biztos vagyok benne, hogy Nesita volt az. Talán ki tudjuk deríteni, hogy a Toronyban van-e? Az további bizonyítékul szolgálhatna!

Mások erre tiltakozni kezdtek, de Siuan már nem figyelt oda olyan alaposan. Talán ez az egész csak valami nagyon okos csel volt, hogy félrevezessék őket, de nem kockáztathatta meg. A Fényre! Az egész táborban csak ő hordta a fejét a nyakán?

Megragadta a hozzá legközelebb álló novíciát, egy csendes kislányt, aki talán idősebb volt, mint amennyinek tűnt – idősebbnek kellett lennie, mert ránézésre kilencéves, ha lehetett.

– Szükségem van egy futárra – jelentette ki neki. – Hozd ide az egyik hírnököt, akit Bryne nagyúr azért hagyott itt, hogy üzenetet küldhessünk vele. De szaporán!

A lány felsikoltott és elszaladt.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Sheriam.

– Épp megmentem az életünket – válaszolta Siuan, és mogorván a lökdösődő novíciákra nézett. – Eleget bámészkodtatok! Ha csúszik az órátok emiatt a fiaskó miatt, akkor találjatok magatoknak valami munkát! Az a novícia, aki tíz másodperc múlva még mindig itt van, addig vezekel, amíg meg nem tanult rendesen számolni!

Erre tömeges elvándorlásba kezdtek a fehér ruhások. Egész családok vonultak el sietve. Pár pillanaton belül már csak beavatottak egy kis csoportja maradt a járdán, valamint Sheriam és Siuan. A beavatottak megremegtek, amikor Siuan szó nélkül rájuk nézett. A beavatottak létének egyik előnye a nagyobb szabadság volt. Ráadásul amíg Siuan tudott úgy mozogni, hogy nem ütközött neki minduntalan valakinek, nem is zavarták a többiek.

– Ez az ülés eleve miért nem csak a Láng beavatottjai számára nyilvános? – kérdezte Sheriamtól.

– Nem tudom – vallotta be a másik nővér, és bepislogott a hatalmas sátorba. – Megrázó hír, már ha igaz!

– Tudtuk, hogy egyszer bekövetkezik – vonta meg a vállát Siuan, bár belül korántsem volt ilyen nyugodt. – Az Utazásról szóló hírek nyilván terjedtek.

Mi történhetett? – gondolta magában. Nem törték meg Egwene-t, ugye? A Fény adja, hogy ne belőle vagy Leanéből sikerült kiszedniük ezt a titkot erővel! Beonin. Csak ő lehetett. A Fény égesse meg!

Megrázta a fejét.

– A Fény adja, hogy titokban tudjuk tartani az Utazást a seanchanok előtt! Amikor megtámadják a Fehér Tornyot, nagy szükségünk lesz erre a kis előnyre is!

Sheriam végigmérte. Látszott rajta, hogy nem hisz ebben. A nővérek többsége nem hitt Egwene támadásról szóló Álmában. Bolondok! Csak ki akarták fogni a halat, kibelezni már nem. Nem lehetett csak úgy felemelni egy amyrlint, és aztán nem venni komolyan a figyelmeztetéseit!

Siuan türelmetlenül várt, a lábával dobolt, hallgatta a sátorban folyó beszélgetést. Épp kezdett már azon gondolkozni, ne keressen-e még egy novíciát, amikor Bryne egyik futárja léptetett oda a sátor mellé lóháton. A rosszindulatú bestia, aminek a nyergében ült, éjfekete volt, csak a patája fölött látszott egy vékony, fehér csík. Ráprüszkölt Siuanra, amikor a lovasa megállította. A rövidre nyírt, barna hajú férfi takaros egyenruhát viselt. Muszáj volt magával hoznia ezt a dögöt?

– Aes sedai? – kérdezte a katona, és meghajolt felé a nyeregben ülve. – Üzenetet küldene Bryne nagyúrnak?

– Igen – mondta Siuan. – És minél hamarabb át kell neki adnod! Megértetted? Mindannyiunk élete ezen múlhat!

A katona kurtán biccentett.

– Mondd meg Bryne nagyúrnak… – kezdte Siuan. – Mondd meg neki, hogy vigyázzon az oldalára! Az ellenségünk megtanulta azt a módszert, amivel idejöttünk.

– Úgy lesz!

– Ismételd meg nekem! – szólította fel a nő.

– Természetesen, aes sedai – felelte a karcsú fickó, és ismét meghajolt. – Csak hogy tudja, már több mint tíz éve vagyok hírvivő a tábornok seregében. A memóriám…

– Hagyd abba! – szakította félbe Siuan. – Nem érdekel, mennyi ideje csinálod már! Nem érdekel, milyen jó a memóriád! Nem érdekel, ha valami különös egybeesés folytán már ezerszer át kellett adnod ugyanezt az üzenetet! Akkor is meg fogod ismételni nekem!

– Jó, igenis, aes sedai. Meg kell mondanom a tábornok úrnak, hogy vigyázzon az oldalára. Az ellenségünk megtanulta azt a módszert, amivel idejöttünk.

– Helyes. Eredj!

A fickó biccentett.

– Most!

Az a rettenetes dög felágaskodott, és a hírvivő csapkodó köpennyel kivágtatott a táborból.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Sheriam, és eltépte a tekintetét a Csarnokban folyó eseményekről.

– Gondoskodtam róla, hogy nem ébredünk arra, Elaida serege már körbe is vett minket – válaszolta Siuan. – Fogadni mernék, hogy én vagyok az egyetlen, akinek eszébe jutott figyelmeztetni a hadvezérünket, hogy az ellenség épp most tette semmissé a legnagyobb taktikai előnyünket. Ennyit az ostromról…

Sheriam összevonta a szemöldökét, mintha eddig ez az eszébe sem jutott volna. Nem lesz vele egyedül. Ó, néhányaknak eszébe fog jutni Bryne, és tervezik, hogy majd idővel üzennek is neki.

De a többségnek itt nem az volt a katasztrófa, hogy Elaida seregei most már bármikor a hátukba kerülhetnek, vagy hogy Bryne ostroma ezzel értelmét veszti. A veszteséget sokkal személyesebbnek érezték: a tudás, amit titokban akartak tartani, mások kezére jutott. Az Utazás az övék volt, és most Elaida is megszerezte! Milyen jellemzően aes sedai viselkedés… Először megsértődnek, csak utána gondolkoznak.

De lehet, hogy ő, Siuan, egyszerűen csak megkeseredett. A sátorban valakinek végre eszébe jutott, hogy az ülést lezárja, és csak a Láng avatottjai vehessenek részt rajta, úgyhogy Siuan hátrahúzódott. Lelépett a fapallóról a földútra. Novíciák sürgölődtek mindenfelé. Lehajtották a fejüket, nehogy a szemükbe nézzen, bár mind sietve pukedlizett. Ma aztán nem tűntem valami meggyőzően gyengének, fintorodott el magában Siuan.

A Fehér Torony kezdett összeomlani. Az ajahok egymást gyengítették a kicsinyes belharcokkal. Még itt, Egwene táborában is több időt pazaroltak a politikára, mint arra, hogy felkészüljenek a közelgő viharra.

És ezekről a hibákról részben Siuan tehetett.

Nyilvánvalóan a felelősség oroszlánhal része Elaidát és az ajahját terhelte. De vajon ketté lehetett volna szakítani a Tornyot, ha ő jobban odafigyel arra, hogy támogassa az ajahok közti összefogást? Elaida nem parancsolgatott még olyan hosszú ideje. Minden egyes szakadékot, ami mára a Toronyban nyílt, vissza lehetett vezetni valami apró repedésre, ami az ő amyrlinsége alatt keletkezett. Ha többet törődött volna vele, hogy összebékítse a Fehér Torony frakcióit, talán erőt verhetett volna ezeknek a nőknek a csontjába? Talán megakadályozhatta volna, hogy egymás ellen forduljanak, mint a zsákmányért őrjöngő pengehalak?

Az Újjászületett Sárkány fontos volt. De ő is csak egyetlenegy alakot jelentett a végnapok szövedékében. Erről túl könnyen el lehetett feledkezni, túl kézenfekvő volt, hogy mindenki csak a legendás, drámai alakot figyelje, és elfeledkezzen a többiekről.

Sóhajtott egyet, felkapta a szennyesét, és szokásból ellenőrizte, hogy minden a helyén van-e benne. Miközben ezzel foglalatoskodott, egy fehérbe öltözött alak sietett oda hozzá az elágazó járdán.

– Siuan sedai?

A volt amyrlin a homlokát ráncolva nézett fel. Sharina, az előtte álló novícia a tábor egyik legkülönösebb lakójának számított. Közel hetvenéves volt, ráncos, viharvert, határozottan nagymamás arccal. Ezüst haját szigorú kontyba tornyozta, és bár egyenesen tartotta magát, nem görnyesztette meg a kor, valahogy súlyosabbnak tűnt a megjelenése. Olyan sok mindent látott, tett, olyan hosszú ideje élt! És az aes sedaiokkal ellentétben Sharina tényleg végig is élte ezt a sok-sok évet. Dolgozott, felnevelte a családját, el is temette néhány gyermekét.

Kiemelkedően erős volt az Egyetlen Hatalomban. Biztos, hogy meg fogja kapni a kendőt, és amint megszerezte, jóval Siuan fölé kerül. De egyelőre még mélyen meghajolt előtte. Szinte tökéletesen hajtotta végre. Közismert volt, hogy Sharina panaszkodik a legkevesebbet a novíciák közül, ő kerül a legritkábban bajba, és ő tanul a legelszántabban. Novíciaként sok olyasmit értett, amit a legtöbb aes sedai sosem tanult meg – vagy elfeledték, amint a vállukra került a kendő. Hogyan lehet valaki alázatos, ha kell; hogyan állja a büntetést; hogyan tudja, mikor kell tanulni ahelyett, hogy úgy tenne, ezt már tudja. Ha csak pár tucat hozzá hasonló nővérünk lenne, gondolta Siuan, és pár tucattal kevesebb Elaida meg Romanda!

– Igen, gyermekem? – kérdezte tőle. – Mi történt?

– Láttam, hogy felvette azt a szennyeskosarat, Siuan sedai – szólt Sharina. – És gondoltam, talán én is vihetném ön helyett!

Siuan habozott.

– Nem akarom, hogy kifáraszd magad!

Sharina novíciától meglehetősen szokatlan módon felvonta a szemöldökét.

– Ez az öreg kar még tavaly is kétszer ilyen nehéz terheket cipelt a folyóig és vissza, Siuan sedai, és közben még három unokát is terelgetett! Szerintem megbirkózom vele.

Volt valami a nő tekintetében, valami, ami arra utalt, ez az egész nem az, aminek látszik. Úgy tűnt, az asszony nem csak a Gyógyító fonatokban jó.

Siuan kíváncsian átadta neki a kosarat. Elindultak együtt a novíciák sátrai felé.

– Különös – kezdte Sharina –, hogy ekkora kavarodás lesz egy ilyen látszólag egyszerű bejelentésből, nem gondolja, Siuan sedai?

– Az, hogy Elaida is ismeri az Utazást, fontos felfedezés!

– De közel sem olyan fontos, mint azok, amik állítólag a pár hónappal ezelőtti gyűlésen elhangzottak, ahová ellátogatott az a fókuszálni képes férfi is. Szerintem különös, hogy ebből ekkora ügy lett!

Siuan megrázta a fejét.

– A tömeg gondolkodása elsőre gyakran furcsának tűnhet, Sharina. Még most is mindenki annak az asha'mannek a látogatásáról beszél, és szomjaznak az újabb hírekre. Úgyhogy izgatottan reagálnak, ha azt hiszik, talán valami újdonságot hallanak. Ezért van az, hogy néha a legnagyobb hírek titokban maradnak, míg néhány kevésbé fontos bejelentést robbanásszerű idegeskedés követ.

– Azt hiszem, ez egy roppant hasznos észrevétel. – Sharina odabiccentett egy csapat novíciának menet közben. – Már ha valaki aggodalmat akar kelteni.

– Mire célzol? – kérdezte Siuan, és elkeskenyedett a szeme.

– Ashmanaille először Lelaine sedainak számolt be az eseményekről – folytatta Sharina halkan. – Úgy hallottam, Lelaine ejtette el mások előtt is a hírt. Hangosan kimondta egy nagyobb novíciacsalád közelében, miközben összehívatta a Csarnokot. Ő hárította el az első felvetéseket is, hogy az ülés zárt legyen.

– Ó! – sóhajtott Siuan. – Hát ez volt az oka!

– Természetesen csak pletykákról van itt szó – magyarázta Sharina, és megállt egy roskatag feketefa árnyékában. – Lehet, hogy mindez csak ostobaság. Végtére is egy olyan okos aes sedainak, mint Lelaine, tudnia kell, hogy amit a novíciák füle hallatára mond, azt nemsokára minden kíváncsi fül hallja!

– És a Toronyban minden fül kíváncsi.

– Pontosan, Siuan sedai – mondta Sharina mosolyogva.

Lelaine nagy látványosságot akart csinálni ebből az ülésből – azt akarta, hogy a novíciák is mindent halljanak, és a tábor összes nővére részt vegyen a vitában. De miért? És miért osztotta meg vele Sharina ezeket a módfelett nem novíciához illő észrevételeket? Egyértelmű volt a válasz. Minél inkább fenyegetve érzik magukat a tábor nővérei, minél veszélyesebbnek látják Elaidát, annál könnyebben magához ragadhatja egy határozott ember az irányítást. Bár a nővéreket most még lekötötte a sértettség, hogy lám, elveszítettek egy gondosan őrzött titkot, nemsokára felismerik a veszélyt is, amit Siuan már meglátott. Nemsokára félni kezdenek. Aggódnak. Idegeskednek. Az ostrom nem működhet, hiszen most már a Toronyban lévő aes sedaiok is tetszés szerint Utazhatnak bárhová. Bryne serege a hidaknál haszontalanná vált.

Hacsak ő nem tévedett óriásit, Lelaine tesz róla, hogy mindenki levonja ezeket a következtetéseket.

– Azt akarja, hogy rettegjünk – állapította meg. – Válsághelyzetet szeretne!

Okos húzás. Tudnia kellett volna, hogy ez lesz. Az, hogy nem tudta, hogy még csak nem is sejtette, Lelaine mit tervez, még egy fontos tényt elárult: a Kék nővér nem bízott annyira benne, mint ahogy azt mutatta. A fenébe is!

Sharinára összpontosított. Az ősz hajú asszony türelmesen állt, és várta, hogy ő végiggondolja, amit mondott neki.

– És miért árultad el nekem mindezt? – kérdezte tőle. – Azok alapján, amit tudsz, Lelaine hű ölebe vagyok!

Sharina felvonta a szemöldökét.

– Kérem, Siuan sedai! Nem vagyok én vak, és látom, ha egy nővér minden erejével azon dolgozik, hogy lekösse az amyrlin ellenségeit!

– Rendben – felelte ő –, de így is nagyon kis jutalomért cserébe fedted fel magad!

– Kis jutalomért? – kérdezte Sharina. – Bocsásson meg, Siuan sedai, de mit gondol, mi lesz a sorsom, ha az amyrlin nem tér vissza? Nem számít, Lelaine sedai mit mond, mind látjuk rajta a valódi szándékát!

Siuan habozott. Bár Lelaine most úgy tett, mintha Egwene legájtatosabb híve lenne, nem sokkal ezelőtt még éppolyan nemtetszéssel szemlélte a túlkoros novíciákat, mint a többiek. Kevesen örültek, ha megváltozott egy hagyomány.

Most, hogy az új novíciákat már bevezették a novíciák könyvébe, nagyon nehéz lett volna kitenni őket a Toronyból. De ez nem jelentette azt, hogy az aes sedaiok továbbra is be fogják engedni az idősebb nőket. Ráadásul igen nagy esély volt arra is, hogy Lelaine – vagy bárki más, aki megszerzi magának az Amyrlin-trónt – megtalálja a módját, hogy késleltesse vagy megzavarja a hagyomány ellenére felvett nők fejlődését. És ez nyilván Sharinát is érintené.

– Tudatni fogom az amyrlinnel, hogy mit tettél – mondta Siuan. – Meg fog jutalmazni!

– Épp elég jutalom lesz nekem, ha Egwene sedai visszatér. Imádkozzunk érte, hogy mihamarabb köztünk legyen! Összekötötte a sorsunkat a sajátjával, amikor úgy döntött, befogad minket. Azok után, amit láttam, amit éreztem, eszem ágában sincs feladni a tanulást! – Az asszony felemelte a kosarat. – Feltételezem, azt szeretné, hogy ezeket kimosva, tisztán kapja vissza?

– Igen. És köszönöm.

– Novícia vagyok, Siuan sedai. Kötelesség és öröm a számomra. – Az idős asszony tisztelettudóan meghajolt, és továbbment a járdán. A lépte fiatalosabb volt a koránál.

Siuan utána nézett, aztán megállított egy újabb novíciát. Újabb hírnök Bryne-nek. Csak a biztonság kedvéért. Siess, te lány! – gondolt Egwene-re, és felnézett a Fehér Torony csúcsára. Nem csak Sharina sorsa fonódott össze a tiéddel. Mindannyian belegabalyodtunk a hálódba!

Tizenkilencedik fejezet

Tétek

Káosz. Az egész világ felfordult. Tuon az Ebou Dar-i palota fogadótermének erkélyén állt, a kezét a háta mögött kulcsolta össze. A palota udvarában, a város sok más felszínéhez hasonlóan hófehérre meszelt köveken aranyba és feketébe öltözött altarai katonák gyakorlatoztak Tuon saját tisztjeinek figyelő tekintete alatt. A hátuk mögött ott emelkedett a város maga; a színes sávokkal tarkított fehér kupolák mellett karcsú, hófehér tornyocskák magaslottak.

Rend. Itt, Ebou Darban rend volt, még a városon kívül elterülő sátor- és szekérrengetegben is. Seanchan katonák őrjáratoztak, tartottak rendet; a Rahadot is tervezték megtisztítani. Az, hogy valaki szegény volt, még nem jelentett okot arra – sem mentséget –, hogy törvény nélkül éljen.

De ez a város csak aprócska kis rend-szigetet jelentett a viharos nagyvilágban. Seanchant magát is polgárháború dúlta fel most, hogy a császárnő meghalt. A Corenne eljött, de Sasszárny Artur földjeit csak lassan sikerült visszafoglalniuk; keleten az Újjászületett Sárkány akadályozta őket, nyugaton a domani seregek. Tuon még mindig híreket várt Turan altábornok sorsáról, de nem voltak biztatóak az előjelek. Galgan makacsul állította, hogy meglepő kimenetele is lehet a dolognak, de Tuon egy fekete galambot látott abban az órában, amikor Turan helyzetéről tájékoztatták. Az ómen egyértelmű volt. Az altábornok nem tér vissza élve.

Káosz. Elnézett oldalra, ahol a hűséges Karede állt vastag, vérvörösre és szinte már feketének ható sötétzöldre festett páncéljában. A férfi magas volt, és szögletes arca kis híján olyan szilárd, mint a páncél, amit hordott. A Halottvirrasztó Gárda két tucat tagja is itt állt ma mellette – előző nap tértek vissza Tuonnal Ebou Darba –, és hat ogier kertész. Mind a fal mellett sorakoztak. Végig elfoglalták a magas mennyezetű, fehér oszlopos terem két oldalát. Karede megérezte a káoszt, és feltett szándéka volt, hogy nem hagyja, hogy még egyszer elragadják Tuont. A káosz akkor volt a legveszedelmesebb, ha valaki azt hitte, tudja, mit érhet el, és mit nem. Itt, Ebou Darban az egyik frakció egyenesen Tuon életére tört.

A lány azóta egyik orgyilkossági kísérletet a másik után hárította el, hogy megtanult járni, és még mindig életben volt. Számított rájuk. Tulajdonképp miattuk vitte ilyen sokra. Honnan máshonnan tudhatta, hogy erősnek vélik-e, mint hogy orgyilkosokat küldenek ellene?

De Suroth árulása… Az már tényleg a káosz jele volt, ha az előfutárok vezére maga is áruló lett. Innen nagyon-nagyon nehéz lesz visszahozni a világba a rendet. Talán lehetetlen.

Tuon kihúzta magát. Azt hitte, még sok-sok évig nem lesz belőle császárnő. De teljesíti a kötelességét.

Elfordult az erkélytől, és visszasétált a fogadóterembe, hogy szembenézzen a rá várakozó tömeggel. A Vér többi tagjához hasonlóan neki is hamuval volt bekenve az arca; így gyászolták a császárnő elvesztését. Tuont nem fűzte érzelmi kapocs az anyjához, de az embernek nem kellett szeretnie a császárnőt. Ő az volt, aki rendet és stabilitást nyújtott. Tuon csak most kezdte megérteni ezeknek a fontosságát, most, hogy a felelősség súlya az ő vállán nyugodott.

A széles, négyszögletű termet az oszlopok közt égő kandelábereken kívül az erkélyrácsokon át beáradó napfény világította meg. Tuon parancsára kivitték a szőnyegeket; jobban tetszett neki a ragyogó, fehér padlócsempe. A mennyezeten tengeri halászokat ábrázoló freskó kéklett, sirályokkal a tiszta égen, és a falak is halványkéken ragyogtak. A jobbján álló kandeláber előtt egy tíz da'covaléből álló csoport térdelt. Áttetsző ruhát viseltek, parancsra vártak. Suroth nem volt köztük. A Halottvirrasztó Gárda kezében volt, legalábbis amíg kinőtt a haja.

Amint Tuon belépett a terembe, a közrangúak térdre ereszkedtek, és a földhöz érintették a homlokukat. A Vér tagjai letérdeltek, és lehajtották a fejüket.

A da'covalékkel átellenben, a csarnok túloldalán ott térdelt Lanelle és Melitene, ruhájuk elején a vörös mezőben villódzó hímzett, ezüst villámokkal. Pórázon vezetett damanejaik arccal lefelé térdeltek. Tuon elrablása számos damanenak elviselhetetlen szomorúságot okozott, és a távollétében vigasztalhatatlanul zokogtak.

A szék, ami rá várt, meglehetősen egyszerű volt. Fa, a támláján és a karfákon fekete bársony borítással. Helyet foglalt. A legsötétebb tengerkék ruha volt rajta, és könnyű, fehér köpeny libegett mögötte. Amint leült, a teremben lévők felemelkedtek tiszteletteljes tartásukból – persze a da'covalék nem, ők továbbra is térdeltek. Selucia felállt, és fellépett a szék mellé. Aranyhaja jobboldalt vaskos fonatban omlott le, a feje bal oldalát kopaszra borotválták. Az ő arcán nem szürkéllett hamu, hiszen nem volt a Vér tagja, de a karján egy fehér pánt jelölte, hogy a birodalom egészéhez hasonlóan ő is gyászolja a császárnő elvesztését.

Yuril, Tuon titkára és titokban a Keze, fellépett a szék másik oldalára. A Halottvirrasztó Gárda közelebb húzódott hozzá, sötét páncéljuk meg-megvillant a napfényben. Mostanában különösen szorosan őrizték. Igazán nem hibáztathatta őket a közelmúlt eseményeinek tükrében.

Itt ülök, gondolta Tuon, körbevesz minden hatalmam, az egyik oldalon a damanek, a másikon a Halottvirrasztó Gárda. És mégsem érzem magam nagyobb biztonságban, mint Matrim oldalán! Milyen különös, hogy biztonságban érezte magát mellette.

Közvetlenül előtte, az erkélyről beszűrődő napfényben ott állt a Vér csoportja. Galgan kapitánytábornok volt a legmagasabb rangú köztük. A férfi aznap páncélt öltött; a mellvértjét olyan sötétkékre festették, hogy majdnem feketének tűnt. Beporozott fehér haja taréjban futott végig a fején, a koponyája kétoldalt le volt borotválva. Befont fürtjei a válláig lógtak, mert a főnemesekhez tartozott. Állt mellette két alacsonyabb vérű is – Najirah zászlóstábornok és Yamada zászlóstábornok –, valamint jó néhány közrangú tiszt. Türelmesen várakoztak, és illően kerülték, hogy Tuon szemébe nézzenek.

A Vér többi tagja jó néhány lépéssel mögöttük állt, hogy tanúi legyenek Tuon aznapi cselekedeteinek. Az inas Faverde Nothish és a hosszú képű Amenar Shumada vezette őket. Mind a ketten fontos személyeknek számítottak – elég fontosaknak ahhoz is, hogy veszélyesek legyenek. Nem csak Suroth volt az egyetlen, aki úgy vélte, lehetőségek nyílnak a zavaros időkben. Ha Tuon elesne, nagyjából bárkiből császárnő válhatna. Vagy császár.

A háború aligha ér véget egyhamar Seanchanban, de amikor vége lesz, a győztes kétségkívül fellép a Kristálytrónra is. És akkor aztán két vezetője lesz a Seanchan Birodalomnak, és köztük ott fekszik majd az óceán. Összeköti őket a vágy, hogy legyőzzék a másikat. Egyik sem hagyhatta életben a riválisát.

Rend, gondolta Tuon, és kékre lakkozott körmével kocogtatta a szék fekete karfáját. Rendnek kell sugároznia belőlem! Nyugodt levegőt hozok azoknak, akiket vihar sanyargat!

– Selucia lesz az Igazmondóm – jelentette be az egybegyűlteknek. – Hirdettessék ki a Vér között!

Az udvar számított erre a bejelentésre. Selucia beleegyezően hajtotta meg a fejét, bár semmi kedve nem volt más ranghoz. Csakis Tuont akarta szolgálni és védeni. Nem örült ennek a pozíciónak sem. De őszinte is volt, és egyenes: kiváló Igazmondó lesz belőle.

És legalább ezúttal Tuon is biztos lehetett benne, hogy az Igazmondója nem egy Kitaszított.

Ezek szerint tényleg elhitte volna Falendre meséjét? Igencsak a hihetőség határán állt, mint Matrim valamelyik meséje a sötétben lopódzó képzeletbeli teremtményekről. De a többi sul'dam és damane is megerősítette Falendre beszámolóját.

Néhány tény legalább egyértelmű volt. Anath és Suroth összedolgoztak. Suroth – némi rábeszélés után – bevallotta, hogy találkozott az egyik Kitaszítottal. Vagy legalábbis azt hitte, találkozott eggyel. Tuon nem tudta, hogy ez a Kitaszított Anath lett volna, de hihetőnek találta ezt a felfedezést is.

Akár Kitaszított volt, akár nem, Anath Tuonnak álcázva találkozott az Újjászületett Sárkánnyal. És megpróbálta megölni. Rend, gondolta Tuon, és nyugalmat erőltetett a vonásaira. Én képviselem a rendet!

Váratlanul intett Seluciának, aki még mindig a Hangja volt – és az árnyéka is, hiába kapta meg az Igazmondók felelősségét is. Amikor a rangban jóval alatta állókkal akart tudatni valami, Tuon először Seluciának továbbította a szavakat, és a szőke nő beszélt velük.

– Fel vagy szólítva, hogy kísérd be! – szólt Selucia a trón mellett kuporgó da'covalének. A férfi meghajolt, a homlokával illette a földet, aztán végigsietett a hatalmas termen, és kinyitotta az ajtót.

Beslan, Altara királya és a Mitsobar-ház feje fekete hajú, fekete szemű, az altaraiakra jellemzően olajbarna bőrű, karcsú fiatalember volt, aki az utóbbi időben a Vér által kedvelt ruhákat kezdte hordani. Jelenleg bő, sárga nadrágot, és magas gallérú, épp csak a mellkasáig érő kabátkát, alatta pedig sárga inget viselt. A Vér széles utat hagyott neki a terem közepén, és ő lesütött szemmel vonult végig rajta. Amint elért a trón előtti kérelmező helyhez, térdre ereszkedett, és mélyen meghajolt. A hűséges alattvaló tökéletes mintaképe, kivéve azt a vékony kis aranykoronát a fején. Tuon intett Seluciának.

– Kérik, hogy emelkedj fel! – szólt a szőke nő.

Beslan felállt, bár gondosan lesütötte a tekintetét. Pompás színész volt.

– A Kilenc Hold Leánya őszinte részvétét fejezi ki a téged ért veszteség miatt – mondta neki Selucia.

– Viszonzom a részvétét – hangzott a válasz. – Gyászom csak halovány gyertyaláng a seanchan népben lobogó máglya mellett!

Túl alázatos volt. Királyként nem kellett volna ennyire meghajolnia. Jó néhány Vérrel egy rangon lehetett.

Tuon akár el is hihette volna, hogy Beslan egyszerűen csak ilyen odaadó azzal a nővel szemben, aki nemsokára a császárnője lesz. De ehhez túl sokat hallott már a férfi vérmérsékletéről a kémeitől, és a pletykákból is.

– A Kilenc Hold Leánya tudni óhajtja, hogy miért zártad be az udvarod – folytatta Selucia, miközben figyelte, Tuon ujjai mit intenek. – Nagyon szomorúnak találja, hogy a néped nem kérhet kihallgatást a királyától. Édesanyád halála épp olyan tragikus volt, mint amilyen megrázó, de a királyságodnak szüksége van rád!

Beslan meghajolt.

– Kérem, tudassa vele, hogy nem tartottam volna helyesnek fölé emelni magam. Nem tudom, hogyan cselekedjek. Nem akartam sértően viselkedni!

– Biztos vagy benne, hogy ez a valódi ok? – hallatszott Selucia hangja. – Nem lehet, hogy netán lázadást szítasz ellenünk, és nincs időd a többi kötelességedre?

Beslan hirtelen felnézett. Elkerekedett a szeme.

– Felség, én,…

– Nem kell tovább hazudoznod, Tylin gyermeke! – szólította meg Tuon közvetlenül. A Vér egybegyűlt tagjai közül többen is döbbenten kapkodtak levegő után. – Tudom, miket mondtál Habiger tábornoknak, és a barátodnak, Malalin nagyúrnak. Tudok a titkos találkozókról A Három Csillag pincéjében. Mindent tudok, Beslan király!

A teremre csend borult, és a férfi lehajtotta a fejét egy pillanatra. Aztán meglepő módon talpra állt, és egyenesen Tuon szemébe nézett. A lány nem is nézte volna ki ezt a halk szavú fiatalemberből.

– Nem hagyom, hogy a népem…

– Én a helyedben most hallgatnék! – szakította félbe Tuon. – Így is futóhomokon állsz!

Beslan habozott. Tuon látta a szemében a kérdést: nem fogja kivégeztetni? Ha holtan akarnálak látni, gondolta, már rég halott lennél, és észre sem vetted volna a tőrt!

– Seanchanban nagy a felzúdulás – mondta, és végigmérte a férfit. A királyt mintha megdöbbentette volna, amit hall. – Ó, azt hitted, nem törődök vele, Beslan? Nem érem be azzal, hogy a csillagokat bámulom, miközben összeomlik körülöttem a birodalmam! Az igazságot el kell fogadni! Az anyám halott! Nincs császárnő! De a Corenne seregei bőven elég erősek ahhoz, hogy megtarthassuk a pozíciónkat itt, az óceán innenső oldalán, Altarát is beleértve. – Előrehajolt, és próbált határozottságot, biztos uralmat sugározni magából. Az anyja mindig képes volt rá. Ő nem volt olyan magas, mint az anyja, de szüksége volt erre az aurára. Aki csak a színe elé lépett, annak pusztán ettől nagyobb biztonságban kellett éreznie magát.

– Ilyen időkben – folytatta – nem lehet eltűrni a lázadás fenyegetését. Sokan lehetőséget látnak majd a Birodalom gyengeségében, és a megosztó viszályok, ha senki sem fojtja el őket, mindannyiunkkal végezhetnek. Épp ezért határozottnak kell lennem. Nagyon határozottnak azokkal szemben, akik ellenem kelnének!

– Akkor – kérdezte Beslan –, hogyan lehet, hogy még életben vagyok?

– Azelőtt kezdted el tervezni a lázadásodat, hogy a Birodalomban történt dolgoknak hírét vettük.

A férfi értetlenül ráncolta a homlokát.

– Akkor kezdtél lázongani, amikor még Suroth volt itt a vezér – magyarázta Tuon –, amikor még anyád volt a királynő. Azóta sok minden megváltozott, Beslan. Nagyon sok minden. Ilyen időkben nagy teljesítményekre nyílik lehetőség.

– Tudnod kell, hogy nem szomjazom a hatalmat – szólt Beslan. – Csak a népemet akarom felszabadítani!

– Tudom – válaszolta Tuon, és összekulcsolta maga előtt a kezét. Lakkozott körme felpöndörödött, a könyöke a karfán nyugodott. – És ez a másik oka annak, hogy még életben vagy. Nem hatalomvágy miatt lázadtál fel, hanem puszta tudatlanságból. Félrevezettek, és ez azt jelenti, talán még tanulhatsz, ha megszerzed a megfelelő tudást!

Beslan értetlenül nézett fel rá. Süsd le a tekinteted, te bolond! Ne akard, hogy meg kelljen korbácsoltatnom téged az arcátlanságodért! A férfi mintha csak meghallotta volna a gondolatait, félrekapta a pillantását, aztán a földre nézett. Igen, ezt az embert jól ítélte meg.

Milyen törékeny volt a helyzete! Igaz, voltak seregei – de mennyit eltékozolt azokból is Suroth erőszakossága!

Végül az óceán innenső partján is minden királyságnak fejet kell hajtania a Kristálytrón előtt. Minden egyes marath'damanet pórázra vetnek majd, és minden király, minden királynő leteszi az esküket. De Suroth túl keményen ment nekik, különösen annak a Turan-féle fiaskónak. Százezer embert veszítettek egyetlen csatában! Őrület!

Szüksége volt Altarára. Szüksége volt Ebou Darra. A népe szerette Beslant. Ha karóra tűznék a fejét az édesanyja titokzatos halála után… Mindenképp gondoskodna róla, hogy Ebou Darban rend legyen, de jobb szerette volna, ha nem kell ahhoz a háborús arcvonalakat ember nélkül hagynia.

– Anyád halála fájó veszteség – mondta. – Jó asszony volt. Jó királynő.

Beslan szája megfeszült.

– Beszélhetsz – közölte vele a lány.

– A halálát… még mindig nem magyarázták meg – szólt a király. Egyértelmű volt a célzás.

– Nem tudom, hogy Suroth gyilkoltatta-e meg – felelte Tuon, és meglágyította a hangját. – Állítja, hogy nem ő tette. De nyomozunk az ügyben. Ha kiderül, hogy ő állt a halála mögött, maga a trón fog bocsánatot kérni tőled és Altarától!

A Vér tagjai ismét levegő után kapkodtak. Tuon egy pillantással elhallgattatta őket, aztán visszafordult Beslanhoz.

– Anyád halála nagy veszteség. Tudnod kell, hogy hű volt az esküihez!

– Igen – felelte Beslan keserűen –, feladta a trónját!

– Nem – válaszolta Tuon kurtán. – A trón a tied. Ez az a tudatlanság, amit az előbb említettem. Neked kell vezetned a népedet. Kell, hogy legyen királyuk. Sem időm, sem kedvem nincs ellátni helyetted a kötelességeidet! Azt feltételezed, hogy a seanchan uralom a hazádban azt jelenti, az emberek nem lesznek szabadok. Ez nem igaz. Sokkal szabadabbak, védettebbek és erősebbek lesznek, ha elfogadják az uralmunkat!

Fölötted állok. De tényleg olyan kellemetlen ez? A Birodalom hatalmával képes leszel megtartani a határaidat, és őrjáratozni az Ebou Dartól távol eső vidékeken is. Az embereidet említetted? Nos, előkészíttettem neked valamit… – Oldalra biccentett, és egy nyurga da'covale lépett előre egy bőrtáskával a kezében.

– Ebben – folytatta Tuon – egy jelentést találsz. A számokat a felderítőim és az őreim állították össze. Ebből láthatod, mennyi bűntény esett, mióta elfoglaltuk az országot. Jelentések és nyilatkozatok hasonlítják össze, milyen volt a nép helyzete a Visszatérés előtt és után. Azt hiszem, te is tudod, mit találsz benne. A Birodalom számodra erőforrás, Beslan. Hatalmas, hatalmas szövetséges. Nem sértegetlek azzal, hogy felajánlok neked újabb trónokat, amelyekre nem vágysz. Azzal biztatnálak, hogy biztonságot, élelmet és védelmet kínálok a népednek. És mindezért csak a hűségedet kérem cserébe.

A férfi habozva vette el a csomagot.

– Választást kínálok neked, Beslan – ismételte Tuon. – Ha akarod, választhatod a kivégzést is. Nem teszlek da'covalévé. Hagyom, hogy becsülettel halj meg, és nyilvánosságra hozatom, hogy azért kellett meghalnod, mert nem voltál hajlandó letenni az esküket, és nem fogadtad el Seanchant. Ha akarod, megengedem. Az embereid tudni fogják, hogy ellenállva haltál meg.

Vagy választhatod azt is, hogy jobban szolgálod őket. Választhatod, hogy életben maradsz. Ha ezt teszed, a Vér sorába emellek. Előreléphetsz, és úgy uralkodhatsz, ahogy azt a néped kívánja. Megígérem, hogy nem fogom irányítani a néped ügyeit. Kérni fogok tőled forrásokat a seregeimnek, ahogy azt illik, és a szavad nem lesz erősebb az enyémnél. De ezen kívül teljhatalommal bírsz majd Altarában. A Vér egyetlen tagjának sem lesz joga utasítani, megsebesíteni vagy bebörtönözni az embereidet az engedélyed nélkül.

Elfogadom és átnézem a listádat azokról a nemesi családokról is, akiket véleményed szerint az alacsonyabb rangú Vér tagjai közé kellene sorolni, és legalább húszat közéjük is emelek. Altara lesz a császárnő örökös székhelye az óceán innenső oldalán. Ennek megfelelően ez lesz itt a legerősebb királyság. Választhatsz!

Előrehajolt, és szétnyitotta az ujjait.

– De egyet érts meg! Ha csatlakozol hozzám, nekem kell adnod a szívedet, nem csak a szavaidat! Nem engedem, hogy figyelmen kívül hagyd az esküidet! Azért adtam meg neked ezt az esélyt, mert hiszek benne, hogy erős szövetségesem lehetsz, és mert hiszek benne, hogy félrevezettek, talán épp Suroth kusza hálói.

Egyetlen napot kapsz arra, hogy dönts. Gondold át alaposan! Édesanyád ezt találta a legmegfelelőbb döntésnek, és bölcs asszony volt! A Birodalom stabilitást jelent. A lázadás csak szenvedést hozhat, éhínséget és feledést. Nem jó idő ez az egyedüllétre, Beslan!

Hátradőlt. A férfi a kezében tartott csomagot nézte. Meghajolt, kérelmezve, hogy visszavonulhasson, bár a mozdulat elég rángatózóra sikerült, mintha nem figyelt volna oda kellőképpen.

– Távozhatsz – engedélyezte neki Tuon.

Beslan felemelkedett, de nem fordult meg, hogy menjen. A teremre csend borult. A férfi a kezét és a csomagot nézte. Tuon látta az arcán a küzdelmet. Egy da'covale előrelépett, hogy kiterelgesse a férfit, ha már elbocsátották, de Tuon felemelte a kezét, és megállította a szolgát.

Előrehajolt, és a Vér több tagja is csoszogni kezdett türelmetlenségében. Beslan egyre csak a csomagra bámult. Aztán felnézett. Elszánt volt a tekintete. És meglepő módon újra térdre rogyott.

– Én, Beslan, a Mitsobar-ház fia, hűséget és szolgálatot fogadok a Kilenc Hold Leányának és rajta keresztül a Seanchan Birodalomnak most és mindörökké, kivéve, ha ő maga, saját akaratából felment az esküm alól. A földem és a trónom az övé, és a kezébe helyezem őket. Erre megesküszöm a Fény színe előtt!

Tuon hagyta, hogy kiüljön a mosoly az arcára. Beslan háta mögül előrelépett Galgan hadseregtábornok, és megszólította a királyt.

– Nem ez a rendes módja a…

Tuon egyetlen intéssel elhallgattatta.

– Megköveteljük az itteniektől, hogy fogadják el a mi szokásainkat, tábornok – mondta. – Illő, hogy mi is elfogadjunk párat az övék közül!

Persze azért nem túl sokat. De az Anan nevű asszonnyal folytatott hosszú beszélgetéseknek hála, legalább ennyit megértett. A seanchanok talán hibáztak, amikor az itteniekre is a seanchan engedelmességi esküket kényszerítették rá. Matrim is letette azokat az esküket, de amint úgy lett neki kényelmesebb, könnyedén figyelmen kívül hagyta őket – ám mégis megtartotta az adott szavát, és az emberei biztosították róla Tuont, hogy becsületes férfi.

Milyen különös, hogy hajlamosak voltak egyik esküt a másik fölé emelni! Igazán furcsák voltak az itteniek. De meg kell őket értenie, ha uralkodni akar rajtuk – és uralkodnia kellett rajtuk, hogy erőt gyűjtsön ahhoz, hogy visszatérhessen Seanchanba.

– Elégedettséggel tölt el az esküd, Beslan király! A Vér soraiba emellek téged, neked és a házadnak uralmat biztosítok Altara fölött, most és mindörökké. Az ügyintézés és a kormányzás terén akaratodat csak magáé a birodalmi tróné előzheti meg. Állj fel!

Beslan felegyenesedett, bár mintha remegett volna a lába.

– Biztos benne, hogy nem ta'veren, úrnőm? – kérdezte. – Mert erre aztán biztosan nem számítottam, amikor beléptem a terembe!

Ta'veren? Ezek az itteniek az ostoba babonaságaikkal!

– Elégedettséggel töltesz el – mondta neki Tuon. – Csak rövid ideig ismertem édesanyádat, de kifejezetten rátermett asszonynak tartottam. Nem örültem volna, ha ki kell végeztetnem egyetlen életben lévő fiát!

Beslan hálásan biccentett. Oldalról Selucia jelzett alig észrevehetően. Ezt szépen megoldottad. Talán kissé szokatlanul, de kifejezetten ügyesen.

Tuont átmelegítette a büszkeség. A fehér hajú Galgan tábornokhoz fordult.

– Tábornok! Tudom, vártad, hogy beszélhess velem, és igen dicséretreméltó a türelmed. Most már szólhatsz. Beslan király, visszavonulhatsz vagy maradhatsz. Jogodban áll a királyságodban rendezett, nyilvános megbeszéléseken jelen lenned, és nem kell sem engedély, sem meghívás, hogy részt vegyél rajtuk.

Beslan biccentett és meghajolt, és oldalra húzódott, hogy a továbbiakban figyeljen.

– Köszönöm, Legnemesebb Leány – szólt Galgan tisztelettudóan, és előrelépett. Intett a kinti folyosón várakozó so'jhinjeinek. Azok beléptek. Először hasra vágták magukat Tuon előtt, aztán gyorsan felállítottak egy asztalt, és szétterítettek rajta jó néhány térképet. Az egyik szolga odavitt Galgannak egy csomagot, amit a tábornok Tuon felé nyújtott. Karede egy szemvillanás alatt ott volt a jobb válla mellett, Selucia a jobbjánál, de Galgan tiszteletteljes távolságban maradt. Meghajolt, és kiterítette a holmit a földön. Az egy vörös zászló volt, a közepén kígyózó vonallal kettészelt körrel. A kör egyik fele fehér volt, a másik fekete.

– Ez meg micsoda? – kérdezte Tuon, és előrehajolt.

– Az Újjászületett Sárkány lobogója – mondta Galgan. – Egy hírnökkel küldte, és újabb találkozót kér.

Felnézett – nem pillantott Tuon szemébe, csak megmutatta gondterhelt, aggodalmas arcát.

– Ma reggel, amikor felkeltem – szólt Tuon –, három, toronyra emlékeztető mintát láttam az égen, és egy sólyom szárnyalt el közöttük a magasban!

A Vér tagjai a teremben elgondolkozva bólogattak. Csak Beslan tűnt zavarodottnak. Hogyan éltek ezek az itteniek, ha nem ismerték az ómeneket? Nem is akarták megérteni a sors látomásait, amit eléjük sodort a Minta? A sólyom és a három torony azt jelentette, nehéz döntést kell meghoznia a közeljövőben. Arra utaltak, merésznek kell lennie.

– Mi a véleményed arról, hogy az Újjászületett Sárkány találkozót kért? – kérdezte Galgant.

– Talán nem lenne bölcs dolog találkoznia ezzel az emberrel, Legnemesebb Leány. Nem vagyok biztos abban, hogy jogosan használja a címet. Ezen felül pedig a Birodalomnak nincs most épp elég más ügye?

– Nem érted, miért nem vonultak vissza a seregeink – szólt Tuon. – Miért nem indultunk vissza Seanchanba, hogy biztosítsuk a trónt!

A férfi meghajtotta a fejét.

– Bízom a bölcsességében, Legnemesebb Leány!

– Ő az Újjászületett Sárkány – mondta Tuon. – Nem csak egy csaló. Erről meg vagyok győződve. Meg kell hajolnia a Kristálytrón előtt, mielőtt kezdetét vehetné az Utolsó Csata. Úgyhogy maradnunk kell. Nem véletlen, hogy a Visszatérés is most történt. Itt van ránk szükség. Sokkal nagyobb szükség van ránk, sajnos, mint odahaza lenne.

Galgan lassan bólintott. Egyetértett vele abban, hogy ne vonuljanak vissza Seanchanba, de feltételezte, hogy Tuon ezt akarná. Most, hogy kimondta, hogy maradnak, megnyerte a férfi tiszteletét. Nem mintha ettől többé eszébe sem jutna, hogy megszerezze magának a trónt. Senki sem juthatott ilyen magas rangra anélkül, hogy ne lett volna roppant ambiciózus.

Ám közismert volt, hogy nemcsak ambiciózus, hanem kellően gyakorlatias is. Nem csap le, hacsak nincs róla meggyőződve, hogy ez a lehető legjobb döntés. El kellett volna hinnie, hogy jó esélye van a sikerre, és hogy Tuon elmozdítása a Birodalom érdekeit szolgálja. Ez volt a különbség a becsvágyó bolondok és a becsvágyó bölcsek között. Utóbbiak tudták, hogy valakit megölni még csak a kezdet. Amennyiben Galgan végzett volna Tuonnal, csak hogy megszerezze magának a trónt, semmit sem nyer vele, ha közben elidegeníti a többi Vért.

A férfi a térképekkel megrakott asztalhoz lépett.

– Ha továbbra is folytatni akarja a háborút, Legnemesebb Leány, engedje meg, hogy beszámoljak a serege állapotáról! Az egyik legnagyratörőbb tervünket Yulan altábornok vezeti.

Intett az összegyűlt tisztek felé, és egy alacsony, sötét bőrű férfi vált ki közülük. Az alacsonyabb Vér tagja volt. Fekete parókát viselt, hogy elrejtse a kopaszságát, és Tuonhoz közeledve letérdelt, majd fejet hajtott.

– Parancsoljuk, hogy kelj fel és beszélj, tábornok! – hallatszott Selucia hangja.

– A Legnemesebb Leányt illeti a köszönetem – szólt Yulan, és felegyenesedett. A térképasztalnál intett pár segédnek, hogy tartsanak fel egy térképet úgy, hogy Tuon is láthassa. – Az Arad Domanban szenvedett késedelmektől eltekintve az itteni országok visszafoglalása a tervek szerint halad. Lassabban, mint talán szeretnénk, de számos pompás győzelemmel. A helyi országok népei nem sietnek szomszédjaik megsegítésére. Nagyon sikeres ötlet volt egyesével meghódítanunk őket. Csak két esetben van okunk aggodalomra. Az egyik ez a Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány, aki agresszív egyesítési háborút vív északon és keleten. A Legnemesebb Leány bölcsességére lesz szükség, hogy megmutassa nekünk, hogyan győzhetjük le. A másik gondot a marath'damanek jelentős koncentrációja okozza egy Tar Valon néven ismert helyen. Úgy vélem, a Legnemesebb Leány hallott már erről a fegyverről, melynek segítségével nagyobb földdarabot pusztítottak el Ebou Dartól északra.

Tuon biccentett.

– A sul'damok nem láttak még ehhez foghatót – folytatta Yulan. – Feltételezzük, hogy ez valami damane-dolog lehet, amit megtanulhatnak, ha sikerül a megfelelő marath'damanekat foglyul ejtenünk. Ez a csodálatos tulajdonságuk képes egyik pillanatról a másikra más helyre vinni őket, ha minden igaz, és egy olyan második, jelentős taktikai előnnyel járó technikát jelenthet, amit meg kell szereznünk.

Tuon ismét biccentett. A térképet tanulmányozta, rajta ezzel a Tar Valon nevű hellyel. Selucia beszélt helyette.

– A Legnemesebb Leányt érdeklik a terveid. Folytasd!

– Mélységes köszönetemet fejezem ki! – hajolt meg Yulan. – Légikapitányként engem ért az a megtiszteltetés, hogy a Visszatéréssel szolgáló rakenek és to'rakenek parancsnoka legyek. Úgy vélem, hogy ha mélyen az ellenség földjének szívében csapnánk le, az nemcsak lehetséges, de nagyon előnyös is volna. Még nem találkoztunk egyetlen marath'damaneval csatában, de ahogy egyre jobban behatolunk az Újjászületett Sárkány uralta területekre, kétségkívül egyre nagyobb számban találkozunk velük.

Egyelőre feltételezik, hogy biztonságban vannak tőlünk. Ha most lecsapunk rájuk, az nagy hatással lehet a jövőnkre. Minden egyes pórázra vetett marath'damane nemcsak hatalmas, új fegyver seregeink szolgálatában, de olyan eszköz is, amit az ellenség elveszített. Az előzetes jelentések szerint több száz marath'damane gyülekezett össze ezen a Fehér Torony nevezetű helyen.

Ilyen sok? – gondolta Tuon. Ekkora hatalom könnyedén megfordíthatja a háború menetét is. Igaz, hogy a Matrimmel utazó marath'damanek makacsul állították, hogy nem vesznek részt háborúkban. És tény, hogy azok a marath'damanek, akik egykor aes sedaiok voltak, egyelőre használhatatlannak bizonyultak fegyverként. De vajon valahogy meg lehet kerülni az esküiket? Valami, amit Matrim mondott menet közben, azt a gyanút ébresztette benne, hogy igen. Megrebbentek az ujjai.

– A Kilenc Hold Leánya arra lenne kíváncsi, miképp volna kivitelezhető ez a támadás – szólt Selucia helyette. – Igen messze vannak! Több száz mérföldnyire!

– Főleg to'rakenekből álló csapatra gondoltunk – magyarázta Yulan tábornok. – És néhány rakenre a felderítéshez. A megszerzett térképeink nagy, füves pusztákat mutatnak igen gyér lakossággal, ahol út közben megpihenhetünk. Itt átkelhetünk Murandy fölött – mutatott egy másik térképre, amit a segédek felemeltek –, és délről kerülhetünk Tar Valon alá. Ha a Legnemesebb Leánynak megfelel, éjszaka támadnánk, amikor a marath'damanek alszanak. A cél az lenne, hogy minél többet fogjunk el közülük élve.

– Kérdéses, hogy mindez valóban megvalósítható-e – szólt Selucia hangja. Tuon nagyon érdekesnek tartotta a felvetést. – Mennyi emberre lenne szükség egy efféle rajtaütéshez?

– Ha minden erőforrást megkapunk? – kérdezte Yulan. – Úgy vélem, össze tudnék szedni nyolcvan vagy száz to'rakent a támadáshoz.

Nyolcvan vagy száz to'rakent. Ez úgy háromszáz katonát jelentett, felszereléssel, ha helyet hagynak a visszaszállítandó marath'damaneknak is. Háromszáz katona meglehetősen nagy csapatnak számított egy efféle rajtaütéshez, de gyorsnak kell lenniük, ha nem akarnak csapdába esni.

– Ha a Legnemesebb Leánynak a megelégedésére szolgál – lépett előre ismét Galgan tábornok –, úgy vélem, Yulan tábornok terve számos erénnyel bír. Járhat ugyan jelentős veszteséggel is, de sosem lesz még egy ilyen alkalmunk. Ha bármely konfliktusban felsorakoztatják ellenünk ezt a sok marath'damanet, megbéníthatnak. És ha meg tudjuk szerezni ezt a fegyverüket, vagy csak azt a képességet, hogy nagy távot megtehessünk… Azt hiszem, ekkora nyereség azt is megéri, hogy a sereg összes to'rakenjét kockára tegyük!

– Ha a Legnemesebb Leánynak a megelégedésére szolgál – folytatta Yulan tábornok –, a terv szerint húszosztagnyi Mennyei Öklöt szállítanánk, összesen kétszáz embert, és ötven összekapcsolódott sul'damot. Úgy véltük, hogy talán egy kisebb csoport Vérpengét is bölcs dolog lenne vinni.

A Vérpengék, a Mennyei Öklök elit egysége önmagában is kiemelkedő csapatnak számított. Yulan és Galgan igencsak elkötelezték magukat e mellett a terv mellett! Senki sem javasolta a Vérpengék bevetését, hacsak nem gondolta nagyon komolyan a dolgot, mert a Vérpengék sosem tértek vissza a bevetésről. Az volt a dolguk, hogy ott maradjanak az Öklök visszavonulása után, és a lehető legnagyobb kárt okozzák az ellenségben. Ha párat ott tudnak hagyni Tar Valonban, azzal a paranccsal, hogy végezzenek minél több marath'damaneval…

– Az Újjászületett Sárkány nem fogadja majd jól ezt a támadást – mondta Tuon Galgannak. – Nincs kapcsolatban ezekkel a marath'damanekkal?

– Bizonyos mértékben – mondta Galgan. – Mások azt állítják, ellenségek. Amíg nem tudunk többet erről a dologról, a legrosszabbat kell feltételeznünk, mégpedig, hogy ez a rajtaütés rettentően felbőszíti majd.

– És így is azt gondolod, megéri?

– Igen. – A tábornok még csak nem is habozott. – Ha ezek a marath'damanek az Újjászületett Sárkányhoz tartoznak, még több okunk van rá, hogy lecsapjunk rájuk, mielőtt felhasználhatná őket ellenünk. Talán ez a rajtaütés felbőszíti… de meg is gyengíti, ami azt jelenti, hogy jobb helyzetből tárgyalhatunk vele!

Tuon elgondolkozva bólintott. Kétségkívül ez volt az ómen jelezte, nehéz döntés. De egyértelműnek tűnt, melyik a helyes választás. Egyáltalán nem volt nehéz a döntés maga. Tar Valon összes marath'damaneját pórázra kell fogni, és ez tökéletes alkalom volt arra, hogy egyetlen erőteljes csapással meggyengítsék az Örökkön Győzelmes Hadsereg ellenségeit is.

De az ómen nehéz döntésről beszélt. Intett Seluciának.

– Van itt bárki is, aki ellenezné ezt a tervet? – kérdezte a Hang. – Bárki, aki nem ért egyet azzal, amit Yulan tábornok és az emberei most elénk terjesztettek?

A teremben lévő Vérek összenéztek. Beslan talán megmozdult, de nem szólt egy szót sem. Az altaraiak nem tiltakoztak, amikor a marath'damanekat pórázra fogták: úgy tűnt, hogy ők maguk sem bíznak a fókuszálni képes némberekben. Nem voltak olyan bölcsek, mint az amadiciaiak, akik törvényen kívül helyezték ezeket az aes sedaiokat, de nem látták őket szívesen. Beslan nem fog tiltakozni az ellen, hogy megtámadják a Fehér Tornyot.

Tuon hátradőlt, és várt… de mire? Talán nem is erre a döntésre utalt az ómen. Kinyitotta a száját, hogy kiadja a parancsot, haladjanak a tervvel, de ebben a pillanatban kitárult az ajtó, és ő elhallgatott.

A Halottvirrasztó Gárda ajtóban őrködő tagjai egy pillanattal később félrehúzódtak, és beengedték a folyosón szolgáló so'jhinek egyikét. Az izmos férfi, Ma'combe mélyen a földig hajolt, éjfekete fonata átbukott a jobb válla fölött, és a padlócsempét söpörte.

– Ha a Kilenc Hold Leányának is a megelégedésére szolgál, Tylee Khirgan altábornok audienciáért esedezik!

Galgan döbbenten nézett fel.

– Mi történt? – kérdezte Tuon.

– Nem volt róla tudomásom, hogy visszaérkezett, Legnemesebb Leány – felelte a férfi. – Hadd javasoljam alázatosan, hogy szólhasson! Az egyik legkiválóbb tisztem!

– Beléphet – szólalt meg Selucia hangja.

Egy fehér ruhás férfi da'covale lépett be a terembe, mögötte pedig egy páncélba bújt nő, karján a sisakjával. Barna bőre volt, rövid, fekete haja kis csigákban tapadt a fejére, és a halántékánál már sok fehér vegyült bele. A nő magas volt, és inas. Páncélja egymást átfedő lemezei vörös, sárga és kék lakktól csillogtak, és halkan nyikorogtak, ahogy lépdelt. Csupán alacsony Vérbe tartozott – nemrég emelték fel Galgan tábornok parancsára –, de erről is csak rakennel tájékoztatták. A haját épp csak egyujjnyi vastagon borotválta fel a feje két oldalán.

Tylee szeme vörös volt a kimerültségtől. Az izzadságszag és a ruhájából áradó lóbűz alapján egyenesen Tuonhoz jöhetett, amint a városba ért. Jó néhány fiatalabb katona követte a terembe: ők is kimerültek voltak, és az egyik kezében jókora barna zsák lógott. Amint a vörös szőnyeggel kijelölt kérelmező helyre értek, mind térdre estek. A közrangú katonák a fejüket is a földhöz érintették, és Tylee is megrándult, mintha követni akarná a példájukat, de időben megállt. Még nem szokta meg, hogy most már ő is a Vér tagja.

– Láthatóan fáradt vagy, harcos – szólt Selucia, mint a Hang. Tuon előrehajolt. – Feltételezhetően igen fontos hírekkel érkezel.

Tylee fél térdre emelkedett, aztán intett oldalra. Az egyik katonája is felemelkedett, és felemelte a barna zsákot. Valami sötét, ragacsos folyadék száradt rá az aljára. Vér.

– Ha a Legnemesebb Leánynak a megelégedésére szolgál – kezdte Tylee, és a hangját is megülte a kimerültség. Intett az emberének, aki kinyitotta a zsákot, és kiszórt valamit a földre. Állatfejeket. Egy vaddisznó, egy farkas, egy… egy sólyom? Tuon megborzongott. A sólyom feje akkora volt, mint egy emberé. Talán nagyobb is. De valami… nem volt rendben velük. Mindegyik fej rettenetesen torz volt.

Megesküdött volna rá, hogy a sólyom fejéről, ami úgy gurult félre, hogy épp rálátott az arcára, emberi szempár meredt rá. És… a többi fejnek is… voltak emberi vonásai. Elfojtotta a borzongását. Ez meg miféle előjel lehetett?

– Ez meg mit jelentsen?! – csattant fel Galgan.

– Feltételezem, a Legnemesebb Leány tud az aielek elleni hadműveletemről – mondta Tylee még mindig térdelve. Jó néhány damanet elfogott a hadművelet során, bár Tuon nem tudott ennél sokkal többet. Galgan tábornok kíváncsian várta, hogy az asszony visszatérjen, és elmesélje a teljes történetet.

– A hadművelet során – folytatta a tábornoknő –, sok más nemzet fiával dolgoztam együtt, akik egyike sem tette le az esküt. Erről részletesen beszámolok, amikor lesz rá idő. – Habozott, aztán lenézett a fejekre. – Ezek a… teremtmények… akkor támadtak meg minket, amikor visszafelé lovagoltunk. Már Ebou Dar közelében jártunk. Jelentős veszteséget szenvedtünk. Jó néhány egész tetemet is magunkkal cipeltünk, nem csak ezeket a fejeket. Két lábon jártak, mint az emberek, de leginkább állatokra hasonlítottak. – Ismét habozott. – Azt hiszem, ezek azok a lények, akiket az óceán innenső oldalán trallokoknak hívnak. Azt hiszem, ide tartanak.

Káosz! A Vér tagjai arról kezdtek vitatkozni, ez lehetetlen. Galgan tábornok azonnal parancsba adta, hogy sűrítsék meg a járőröket, és futárokat menesztett, hogy figyelmeztessék a tiszteket a város elleni esetleges támadásra. A terem túloldaláról átsiettek a sul'damok, hogy megvizsgálják a fejeket, míg a Halottvirrasztó Gárda csendben Tuonhoz vonult, hogy újabb védelmi réteget vonjon köré. Mindenkit, Vért, szolgát, katonát egyaránt árgus szemekkel figyeltek.

Tuon úgy érezte, döbbentnek kellene lennie. De meglepő módon nem volt az. Matrim ezek szerint ebben nem tévedett, jelezte észrevehetetlenül Seluciának. És ő még azt hitte, a trallokok léte csak babonaság! Megint lenézett a fejekre. Taszítóak voltak.

Selucia gondterheltnek tűnt. Csak azt nem tudom, mondott-e még mást is, amit nem vettünk komolyan?

Tuon habozott. Meg kell majd kérdeznünk. Örülnék, ha visszakaphatnám! Megdermedt: ez utóbbit esze ágában sem lett volna beismerni. Azért furcsának találta a saját érzéseit. A férfi mellett biztonságban érezte magát, bármilyen nevetségesen hangzott is. És örült volna, ha ott áll most mellette.

Ezek a fejek is csak azt bizonyították, milyen keveset tud róla. De most a fecsegő tömeg fölött kellett visszanyernie az uralmát. Selucia hangja felharsant.

– Mindenki csendben lesz!

A terem elcsendesedett, bár a Vér tagja és a sul'damok mintha még mindig igen fel lettek volna kavarva. Tylee továbbra is lehajtott fejjel térdelt, és a katona, aki a zsákot hozta, ott kuporgott mellette. Ezt a nőt valóban alaposan ki kell kérdezni.

– Ez a hír nem változtat semmin – szólt Selucia Tuon Hangjaként. – Eddig is tudtuk, hogy az Utolsó Csata közel. Értékeljük Tylee altábornok bejelentéseit. Dicséretben részesül. De ez csak még sürgetőbbé teszi az Újjászületett Sárkány leigázását!

A teremben többen is bólogattak, Galgan tábornokot is beleértve. Beslant mintha nem lett volna ilyen könnyű meggyőzni. Ő csak gondterheltnek tűnt.

– Ha a Legnemesebb Leánynak a megelégedésére szolgál – hajolt meg Tylee.

– Megengedjük, hogy szólj!

– Az elmúlt pár hét során sok elgondolkoztató dolgot láttam – mondta a tábornoknő. – Már mielőtt megtámadták a seregemet, azelőtt is aggódtam. A Legnemesebb Leány bölcsessége kétségkívül messzebbre lát, mint az én fajtám, de úgy vélem, az eddigi hódításaink igen könnyűek voltak ahhoz képest, ami ezután várna ránk. Ha megbocsátják a merészségemet… Úgy vélem, az Újjászületett Sárkány és a vele kapcsolatban állók jobb szövetségesek lennének, mint ellenségek!

Merész állítás volt. Tuon előrehajolt, lakkozott körme nekikoccant a szék karfájának. Az alacsony Vér legtöbb tagja úgy megrettenne, ha a császárnő házanépével találkozna, arról nem is szólva, hogy magával a Legnemesebb Leánnyal, hogy szólni sem mernének. De ez a nő javaslatot is tett? Ráadásul a javaslata ellenkezett az ő már nyilvánosságra hozott akaratával.

– A nehéz döntés nem mindig az a döntés, ahol a két oldal egyenlő érveket sorakoztat fel – mondta hirtelen Selucia. – Lehet, hogy ezúttal a nehéz döntés az, ahol tudjuk, mi a helyes, de ennek elfogadásához el kell fogadni a hiba eshetőségét.

Tuon döbbenten pislogott. Igen, döbbent rá, Selucia most már az Igazmondóm is. Időbe telik, hogy hozzászokjon a nő újabb feladatához. Selucia már évek óta nem javította ki vagy szidta le nagy nyilvánosság előtt.

De mégis, hogy személyesen találkozzon az Újjászületett Sárkánnyal? Kapcsolatba kellett vele lépnie, és tervezte is. De nem lenne jobb ereje teljében, a férfi seregeit tönkreverve, a Fehér Tornyot ledöntve menni hozzá? Igen, ellenőrzött körülmények között kell a férfit a Kristálytrón elé hozni, úgy, hogy ő is tisztában van vele, meg kell hajolnia Tuon fennhatósága előtt.

És mégis… Seanchanban lázadás van… a helyzete itt, Altarában is épp csak megszilárdult… Talán ideje gondolkozni egy kicsit, venni pár mély levegőt, és megerősítenie, amije már van. Talán ennyit megér az, hogy kicsit késleltessék a Tar Valon elleni támadást.

– Galgan tábornok, küldj ki rakeneket az Almoth-alföldön és Altara keleti részein állomásozó csapatainkhoz! – kezdte határozottan. – Mondd meg nekik, hogy tartsák meg a területeinket, de kerüljék a nyílt összetűzést az Újjászületett Sárkánnyal! És válaszolj a kérésére is! A Kilenc Hold Leánya találkozik vele.

A tábornok biccentett és meghajolt.

Rendet kell hoznia a világba. Ha ehhez egy kicsit le kell sütnie a tekintetét, és találkoznia kell az Újjászületett Sárkánnyal, ám legyen.

Különös módon azon kapta magát, hogy megint arra gondol, bár Matrim még mindig mellette lenne. A közelgő találkozóra készülve jó hasznát venné, hogy annyi mindent tud erről a Rand al'Thorról. Vigyázz magadra, te furcsa figura! – gondolta, és visszanézett az erkély felé, északra. Ne keveredj nagyobb bajba, mint amekkorából szabadon kikecmereghetsz! Most már te vagy a Hollók Hercege. Viselkedj ehhez méltóan!

Bárhol is jársz.

Huszadik fejezet

Törött úton

– A nők – jelentette ki Mat, ahogy Pipi nyergében a poros, ritkán járt úton léptetett – olyanok, mint az öszvérek. – Összevonta a szemöldökét. – Várj csak! Nem is! A nők olyanok, mint a kecskék. Épp csak mindegyik fényverte kecske lónak képzeli magát, ráadásul ízig-vérig díjnyertes ugratónak. Érted, Talmanes?

– Színtiszta költészet, Mat – bólogatott Talmanes, és megtömködte dohánnyal a pipáját.

Mat a kantárral játszott, Pipi ráérősen ügetett tovább. Magas fenyőfák szegélyezték a köves út szélét. Szerencsések voltak, hogy rábukkantak erre az ősi útra: alighanem még a Világtörés előtt építhették. Szinte teljesen benőtte a növényzet, a kövek sok helyütt szétrepedtek, és az út jókora részeken egyszerűen… hiányzott.

Fenyőcsemeték kezdtek kitüremkedni az út széle és a sziklák között, föléjük tornyosuló apáik aprócska másai. Bár az út igen durva volt, kellően szélesnek bizonyult. Ez jó volt. Mat több ezer lovassal vonult északra. Keményen hajtották az állatokat abban az egy hétben, ami azóta eltelt, hogy Tuont visszaküldte Ebou Darba.

– Képtelenség a nőkkel érvelni – folytatta Mat, mereven előrebámulva. – Olyan, mintha… Na, egy nővel érvelni olyan, mintha leülnétek egy barátságos kis kockázásra. Épp csak a nő nem hajlandó tudomásul venni a játék alapszabályait sem. Egy férfi csalna, de becsületesen tenné. Súlyozott kockát használna, hogy azt hidd, véletlenül veszítettél. És ha nem vagy elég okos ahhoz, hogy észrevedd, mit csinál, talán meg is érdemli, hogy elvegye a pénzedet. És kész. De egy nő leül veled ugyanahhoz a játékhoz, rád mosolyog, és úgy tesz, mintha tényleg játszani akarna. De amikor ő dob, előszedi a saját kockáit, amiknek mind a hat oldala üres. Egy árva pötty sincs rajtuk. Megvizsgálja, mit dobott, aztán felnéz rád, és közli veled, hogy egyértelműen ő nyert.

Erre megvakarod a fejed, és megnézed a kockákat. Aztán felnézel rá, aztán le a kockákra. „De hát ezeken a kockákon nincs egy árva pötty sem!” – mondod neki.

„Dehogy nincs! – mondja. És mind a két kockával egyest dobtam.”

„De hát pont ennyi kéne ahhoz, hogy nyerj” – mondod erre te.

„Micsoda véletlen!” – válaszolja, és elkezdi besöpörni a pénzedet. Te meg csak ott ülsz, és próbálod valahogy felfogni, mi történt. Aztán hirtelen eszedbe jut valami. Nem is egy pár egyest kellett volna dobnia, hogy nyerjen! Nem, ha egyszer te előtte hatost dobtál! Az azt jelenti, hogy egy pár kettest kellett volna, hogy dobjon! Izgatottan elmagyarázod neki, mire is jöttél rá. De ekkor tudod, mit tesz?

– El sem tudom képzelni, Mat – válaszolta Talmanes a pipaszárát rágicsálva. A pipa öbléből vékony füstcsík kanyargott az égre.

– Átnyúl az asztalon – válaszolta az ifjú –, és megtörli a kockáid üres oldalát. Aztán teljesen higgadtan rád néz, és közli: „Nagyon sajnálom! Kicsit koszosak voltak a kockák… De most már nyilván te is látod, hogy mind a kettővel kettest dobtam!” És még el is hiszi. De rohadtul el is hiszi!

– Hihetetlen – mondta Talmanes.

– És ez még messze nem a vége!

– Feltételeztem, hogy ez még messze nem a vége, Mat.

– Bezsebeli az összes pénzed – hadonászott az ifjú fél kézzel, miközben a másikkal az ashandareit támasztotta meg a nyergen. – Aztán a teremben minden egyes nő odamegy hozzá, és gratulál neki, hogy milyen szép pár kettest dobott! Minél hangosabban tiltakozol, azok az átkozott némberek annál lelkesebben folynak bele a vitába! Egy pillanat alatt túlerőbe kerülnek, és aztán mindegyikük részletesen elmagyarázza neked, hogy azokon a kockákon bizony láthatóan két-két pötty van, és abbahagyhatnád már ezt a gyermeteg viselkedést! Minden fényverte nőszemély látja azt a négy pöttyöt! Még az a prűd tehén is, aki születésétől fogva gyűlölte azt, amelyikkel kockáztál, mert annak a nagymamája ellopta a prűd tehén nagymamája kedvenc mézeskalács receptjét még hajadon korukban! Még azok a nők is ellened lesznek!

– Valóban pokoli teremtmények – jegyezte meg Talmanes higgadt, kimért hangon. Ő ritkán mosolyodott el.

– Mire végeztek – folytatta Mat szinte már csak magának –, nem lesz egy árva filléred sem, de elláttak több listára való elintézendővel, kiosztottak, hogy mit vegyél fel, és hasogat a fejed. Csak ülsz, bámulod az asztalt, és azon gondolkozol, hogy mi van, ha mégis esetleg kettes volt azokon a kockákon. Csak hogy megőrizd a józan eszed maradványait. Na, ilyen érzés érvelni egy nővel, én mondom neked!

– És el is mondtad. Meglehetősen hosszadalmasan.

– Te most gúnyolódsz?

– Én, Mat? – nézett rá a cairhieni. – Tudod, hogy sosem tennék olyat!

– Kár – mormolta Mat, és gyanakodva nézett a cimborájára. – Rám férne egy kis nevetés! – Hátranézett a válla fölött. – Vanin! Hol a Sötét Úr rücskös valagában vagyunk?

A kövér volt lótolvaj felnézett. Valamivel Mat mögött lovagolt, és egy térkép volt előtte: egy részét kicsavarta, és egy deszkára fektette, hogy menet közben is böngészhesse. Szinte egész délelőtt azt az átkozott vackot nézegette. Mat azt kérte, hogy segítsen észrevétlenül átjutni Murandyn, nem azt, hogy hónapokon át kavarogjanak a hegyekben!

– Az ott Vakító-csúcs – intett Vanin egyik kövérkés ujjával a fenyőfák hegye fölött épp csak kikandikáló lapos hegytetőre. – Legalábbis azt hiszem. Lehet akár a Sardlen-hegy is.

A zömök domb valójában nem is tűnt hegynek, alig fehérlett a csúcsán egy kis hó. Persze errefelé kevés valamirevaló „heggyel” találkozott az ember, nem olyan vidék volt ez, mint a Ködhegység a Folyóköz fölött. Ez itt, a Damona-hegyvonulat északkeleti része inkább csak alacsony előhegységnek számított. Ettől még nehéz terep volt, de ha valaki rászánta magát, át lehetett kelni rajta. És Mat igencsak elszánta magát. Bármit megtett volna, hogy még egyszer ne szoríthassák sarokba a seanchanok, és hogy senki se lássa meg, akinek nem kell feltétlenül tudnia, hogy itt van. Már így is túl nagy számlát fizetett a mészárosnak. Ki akart jutni ebből a hóhérhurok-országból.

– Szóval – húzta meg Pipi kantárszárát, és bevárta Vanint –, akkor ez melyik hegy is? Talán nem ártana megint megkérdeznünk Roidelle mestert!

A térkép a térképészmesteré volt, és eleve csak az ő segítségével találtak rá erre az útra. De Vanin ragaszkodott hozzá, hogy ő vezesse a sereget – egy térképészmester nem feltétlen volt jó felderítő. Semmi értelme sem lett volna egy poros térképészt kiküldeni, hogy megnézze, mi vár rájuk, magyarázta Vanin. Igazság szerint Roidelle mesternek tényleg nem volt nagy tapasztalata az ilyesmiben. Ő tudós volt, elméleti ember. Tökéletesen el tudott igazodni egy térképen, de legalább akkora gondot okozott neki kitalálni, hol lehetnek, mint Vaninnak: az út szakadozott volt, a fenyők pedig olyan magasra nőttek, hogy szinte teljesen eltakartak mindent, ami segíthetett volna nekik a tájékozódásban, csak néhány, szinte teljesen egyforma hegycsúcs maradt.

De persze ott volt az is, hogy Vanin mintha úgy érezte volna, fenyegetést jelent rá nézve a térképész puszta léte is; mintha attól félt volna, hogy ezentúl nem ő vezeti majd Matet és a Bandát. Mat sosem hitte volna, hogy a kövér lótolvaj ilyesmitől tarthat. Talán szórakoztatónak találta volna, ha nem veszítettek volna már így is olyan sok fényverte időt.

Vanin a homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, ez inkább a Sardlen-hegy. Igen, csak az lehet!

– És akkor…?

– És akkor tovább lovagolunk az úton – mondta Vanin. – Épp, ahogy egy órája javasoltam. Nem igazán vághatunk át egy ilyen sűrű erdőn ezzel a francos hadsereggel, ugye? Akkor meg kénytelenek vagyunk az úton maradni.

– Csak kérdeztem – védekezett Mat, és jobban a szemébe húzta a kalapját, hogy ne vakítsa el a fény. – Egy parancsnoknak meg kell kérdeznie az ilyesmit!

– Előre kéne lovagolnom – szólt Vanin, és ismét összevonta a szemöldökét. Szeretett sötét képet vágni. – Ha az ott a Sardlen-hegy, akkor egy-két órányira innen lennie kell egy jókora falunak. A következő emelkedő tetejéről már látnom is kéne!

– Akkor menj! – biccentett Mat. Persze küldött előre felderítőket, de egyikük sem vehette fel a versenyt Vaninnal. Kövérsége dacára a fickó olyan könnyedén mozgott, hogy észrevétlen oda tudott surranni bármilyen ellenséges erőd alá, és meg tudta számolni, hány szál bajsza van az őröknek! És talán utána még a kondér levesüket is magával vitte.

Vanin még egyszer lenézett a térképre, és megrázta a fejét.

– Tulajdonképp – motyogta –, most, hogy jobban belegondolok, ez akár a Favlend-hegy is lehet… – Elügetett, mielőtt bárki tiltakozhatott volna.

Mat sóhajtott egyet, s megsarkantyúzta Pipit, hogy beérje Vanint. A cairhieni megrázta a fejét. Talmanes nagyon elszánt tudott lenni. Az ismeretségük elején Mat meg volt róla győződve, hogy csupa szigor, és képtelen akár egy pillanatra is szórakozni. Most kezdte azt hinni, tévedett. Talmanes nem volt szigorú, csak visszafogott. De néha mintha felcsillant volna a szeme, mintha mélyen legbelül kinevette volna az egész világot, akármilyen dacosan feszítette is meg az állát, akármilyen mosolytalan volt a képe.

Aznap arannyal szegett, vörös kabátot viselt, a homlokát pedig cairhieni módra leborotválta és bepúderezte. Elképesztően röhejesen nézett ki, de Mat igazán nem ítélhette el ezért. Talmanes rettentő ízléssel bírt, de hű tiszt volt és derék ember. Ráadásul a borokhoz is nagyon értett.

– Ne légy már ilyen mogorva, Mat! – szólt a cairhieni, és pöfékelt aranykarimájú pipájával. Ezt meg hol szerezte? Mat nem emlékezett rá, hogy régebben is lett volna ilyen holmija. – Az embereidnek teli a hasa, teli a zsebe, és épp most arattunk hatalmas győzelmet. Ennél sokkal többre egy katona sem vágyhat!

– De eltemettünk vagy ezer embert – vetette ellen Mat. – Ez nem győzelem. – Az emlékek a fejében, a másoktól örökölt emlékek azt súgták, hogy büszkének kellene lennie. A csata jól alakult. De akkor is ott volt az a rengeteg halott, aki bízott benne.

– Mindig vannak veszteségek – érvelt Talmanes. – Nem hagyhatod, hogy felemésszenek, Mat! Ez az élet rendje.

– Ha az ember nem harcol, nincsenek veszteségek!

– Akkor miért bocsátkozol olyan gyakran csatába?

– Csak akkor harcolok, ha nem tudom elkerülni! – csattant fel Mat. Vér és hamu, csak akkor harcolt, ha rákényszerült! Ha csapdába csalták! De miért találta magát mindig sarokba szorítva, ahányszor csak fordult egyet?

– Ahogy mondod, Mat – mormolta a cairhieni. Kivette szájából a pipáját, és sokat sejtetően felé bökött vele. – De valamitől nagyon nyugtalan vagy. És nem az elesettek miatt!

Nyavalyás nemesemberek! Még az elviselhetőbbek is, mint Talmanes, mindig azt hitték, mindent tudnak!

De persze most már Mat is nemesember volt. Ne is gondolj rá! – mondogatta magának. Talmanes napokon át csak „fenségnek” szólította, míg aztán ő el nem veszítette a türelmét, és rá nem förmedt. A cairhieniek olyan rangkórosak voltak néha!

Amikor ráébredt, mivel jár, hogy Tuon férje lett, nevetett, de leginkább csak hihetetlen kínjában. És az emberek még őt tartották szerencsésnek! Ha már olyan szerencsés, miért jutott ilyen sorsra? A Hollók francette Hercege? Mi a fenét jelentett ez egyáltalán?

Egyelőre ráért csak az embereiért aggódni. Hátrapislogott a válla fölött, és végignézett a lovas katonák sorain. Mögöttük ott lovagoltak a számszeríjászok is. Több ezer volt vele mind a kettőből, bár rájuk parancsolt, hogy vonják be a zászlóikat. Valószínűtlennek tűnt, hogy túl sok utazóval találkoznának ezen a Fény háta mögötti vidéken, de ha valaki mégis látná őket, nem baj, ha nem fecseg majd összevissza.

Vajon a seanchanok követni fogják? Tuon is, ő is tudták, hogy mostantól ellenkező oldalon állnak, és a lány látta, mire képes a serege. Vajon szerette? Feleségül ment hozzá, de a seahcnanok nem úgy gondolkoztak, mint az átlagos emberek. Tuon mellette maradt, tűrte a rabságot, sosem próbált megszökni. De Mat egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy megindulna ellene, ha szerinte az válna a birodalma hasznára.

Igen, ha úgy látná jónak, küldene utána embereket, bár a gondolat, hogy üldözhetik, feleannyira sem aggasztotta, mint hogy vajon Tuon rendben visszaért-e Ebou Darba. Valaki nagyon nagy halom pénzt ajánlott a fejéért. Az a seanchan áruló, annak a seregnek a feje, amelyiket ő olyan csúnyán szétvert. Vajon egyedül dolgozott? Vagy akadtak mások is? Mibe engedte el Tuont?

Egyfolytában ez kavargott a fejében.

– Szerinted el kellett volna engednem? – Már megint azon kapta magát, hogy ezt kérdezi.

Talmanes csak megvonta a vállát.

– A szavadat adtad, Mat, és ráadásul azt hiszem, az a nagydarab, elszánt szemű seanchan fickó abban a fekete páncélban nem vette volna túl jó néven, ha megpróbáltad volna megtartani a lányt!

– De lehet, hogy még mindig veszélyben van! – mormolta Mat, szinte csak úgy magának. Megint hátranézett. – Nem lett volna szabad szem elől tévesztenem! Ostoba nőszemély!

– Mat – szólt Talmanes, és ismét felé bökött a pipájával –, meglepsz. Kezdesz kifejezetten férjesen beszélni!

Az ifjú erre összerezzent. Megfordult Pipi nyergében.

– Ez meg mi volt? Hogy értetted?

– Sehogy – visszakozott Talmanes sietve –, csak hogy amennyit nyivákolsz utána, egészen…

– Nem nyivákolok! – csattant fel ő, és a szemébe rántotta a kalapját, aztán megigazgatta a nyakában a kendőt. A medálja megnyugtatóan húzta le a nyakát. – Csak aggódom! Ennyi az egész! Rengeteget tud a Bandáról, és elárulhatja a fő erősségeinket!

Talmanes megvonta a vállát, és tovább pöfékelt.

Egy ideig csendben lovagoltak. A fenyőfák sóhajtoztak a szélben, és Mat néha női kacagást hallott hátulról, ahol az aes sedaiok lovagoltak kis csapatba gyűlve. Ahhoz képest, hogy ki nem állhatták egymást, általában egész jól kijöttek, amikor más is látta őket. De ahogy azt Talmanesnek is mondta az előbb, a nők csak addig ellenségeskedtek egymással, amíg nem jelent meg egy férfi is a közelben, hogy csordában ráronthassanak.

A nap előtt ragyogó felhőpamacsok úsztak. Már napok óta nem látott tiszta napsütést. Épp annyi ideje, ahány napja Tuont nem látta. A két esemény valahogy párosult a fejében. Vajon kapcsolatban álltak?

Hülye barom! – gondolta. Aztán nemsokára már egészen úgy gondolkozol, mint ő, mindenben előjeleket látsz, jelképeket keresel, és jelentést tulajdonítasz annak is, ha egy nyúl átszalad előtted, vagy ha szellent a lovad!

Ez a fajta jósolgatás ostobaság volt. Bár be kellett vallania, hogy most már mindig kirázta a hideg, ha kettőt huhogott egy bagoly.

– Szerettél már nőt, Talmanes? – Most meg hirtelen ilyeneket kérdezgetett!

– Elég sokat – válaszolta az alacsony fickó, és füst kanyargott a pipájából.

– És eszedbe jutott már, hogy feleségül vedd valamelyiket?

– Nem, a Fénynek hála, nem! – tiltakozott Talmanes. Aztán láthatóan átgondolta, mit is mondott. – Mármint ott és akkor nem lett volna bölcs dolog. De biztos vagyok benne, hogy neked beválik a dolog!

Mat arca elsötétült. Ha már Tuon mindenképp be akarta fejezni ezt a házassági szertartás dolgot, nem választhatott volna egy olyan pillanatot, amikor nem hallja mindenki?

De nem. Akkor kellett bejelentenie, amikor mindenki ott volt, még a nyamvadt aes sedaiok is! Neki ezzel vége is volt. Az aes sedaiok nagyon jól tudtak titkot tartani, kivéve, ha ezek a titkok kényelmetlen vagy kínos helyzetbe hozhatták Mat Cauthont. Akkor aztán biztos lehetett benne az ember, hogy a hírek fél nap alatt bejárják az egész tábort, és alighanem három falura innen is tudják. Lehet, hogy mostanra már a saját tulajdon anyja is hallotta, mi történt, pedig több száz mérföldre volt!

– Nem hagyom abba a szerencsejátékot – motyogta. – És az ivást sem!

– Azt hiszem, ezt talán már említetted – bólogatott Talmanes. – Eddig úgy háromszor vagy négyszer? Néha már attól tartok, ha éjszaka benéznénk a sátradba, álmodban is ezt motyognád! „Rohadtul tovább fogok ám játszani! Rohadtul ám, játszani és inni is! Hol az a nyamvadt ital? Nem akar valaki játszani érte?” – Mindezt képes volt tökéletesen komoly arccal előadni, de mintha megint mosoly lapult volna a tekintetében, ha az ember tudta, mit keressen.

– Csak azt akarom, hogy mindenki tudja – mondta Mat. – Nem akarom, hogy bárki is azt higgye, elpuhulok, csak mert… mert tudod!

Talmanes vigasztalóan rápillantott.

– Nem fogsz elpuhulni, csak mert megházasodtál! Ugyan már, ha jól tudom, a nagy kapitányok némelyike is házas! Davram Bashere egészen biztosan nős, és Rodel Ituralde is. Nem, nem fogsz elpuhulni, csak mert megházasodtál!

Mat kurtán bólintott. Helyes, tisztázták a dolgot!

– De az lehet, hogy unalmasabb leszel – jegyezte meg Talmanes.

– Jól van, ennyi elég is lesz! – jelentette ki Mat. – A következő faluban bemegyünk kockázni a fogadóba! Te meg én!

A cairhieni elfintorodott.

– Amilyen harmadrangú borokat ezekben a kis hegyi porfészkekben tartanak? Mat, kérlek! Legközelebb azt akarod, hogy sört igyak?

– Vitának helye nincs! – Mat hátranézett a válla fölött. Ismerős hangokat hallott. Olver, a feje két oldalán vitorlaként elálló fülével, rút kis arcocskájával ott ült Szellő nyergében, és Noallel beszélgetett. A göcsörtös öregember egy csontos herélt nyergében ülve bólogatott, miközben Olver lelkesen hadart. A kiskölyök rettentően komolynak tűnt, és nyilván a legújabb elméletét magyarázta el, hogy miképp lehet bejutni a Ghenjei-toronyba.

– Hóha! – szólt Talmanes. – Ott van Vanin!

Mat megfordult, és látta, hogy egy lovas közeleg feléjük a sziklás úton. Vanin mindig nevetségesen nézett ki, ahogy hatalmas dinnyeként zötykölődik a ló hátán, a két lába kiáll oldalra. De pompás lovas volt, ezt meg kellett hagyni.

– Ez a Sardlen-hegy – jelentette be, ahogy odaért hozzájuk. Megtörölte izzadt, kopasz homlokát. – A falu valamivel odébb van, és Hátránd a neve. Fényverte jó térkép ez! – ismerte be mogorván.

Mat megkönnyebbülten lélegzett fel. Már kezdte azt hinni, itt kavarognak a hegyek közt, míg az Utolsó Csatának vége nem lesz.

– Nagyszerű! – mondta. – Akkor…

– Falu? – csattant fel kurtán egy női hang.

Az ifjú nagyot sóhajtva megfordult. Három lovas vágott magának utat a menetoszlopban. Talmanes vonakodva intett a katonáknak, és megállította a menetet. A három aes sedai szerencsétlen Vaninra vetette magát. A köpcös fickó összehúzódott a nyeregben, mintha még annak is jobban örült volna, ha lótolvajláson kapják – és innen már csak a bitó alá megy –, mint hogy három aes sedai vegye körbe és faggassa ki.

Joline vezette a falkát. Mat egykor talán azt mondta volna rá, csinos, karcsú teremtés, hívogató, nagy, barna szemekkel. De az a kortalan aes sedai arc ma már azonnal elriasztotta volna. Nem, már rég nem merte gondolni sem azt a Zöldről, hogy csinos. Ha az ember hagyta, hogy csinosnak lássa az aes sedaiokat, két szemvillanással később már az ujjuk köré is csavarták, és ugrott minden intésükre. Joline már arra is célozgatott, hogy szívesen az őrzőjévé fogadná őt!

Vajon még mindig haragszik, amiért elfenekelte? Az Egyetlen Hatalommal persze nem árthatott neki – még ha a medál nem védte volna, az aes sedaiok akkor is megesküdtek, hogy nem ölnek a Hatalommal, csak nagyon pontosan meghatározott körülmények között –, de Mat nem volt ostoba. Feltűnt már neki, hogy a kések használatáról egyik aes sedai eskü sem rendelkezett.

Joline mögött még két nő lovagolt: Edesina, egy Sárga nővér, és Teslyn, egy Piros. Edesina meglehetősen kellemes látványt nyújtott kortalan arca dacára is, de Teslyn olyan vonzó hatást keltett, mint egy bot. Az éles vonású illiani nőszemély csontos volt, sovány, akár egy magára hagyott vén macska. De azok alapján, amit Mat látott, a helyén volt az esze, és néha szinte már egy szikrányi tisztelettel kezelte őt. Egy Piros. Tisztelettel. Mik vannak!

De ahogy a három aes sedai mindegyike rá nézett, amikor a menetoszlop elejére értek, senki sem hitte volna el, hogy neki köszönhetik az életüket. Ám a nők már csak ilyenek voltak. Ha egy férfi megmentette az életüket, nekiálltak tiltakozni, hogy meg tudtak volna ám szökni maguktól is, és hogy igazán nem tartoznak semmivel. Sőt, az esetek felében még le is szidták, hogy most felborította az úgynevezett terveit.

Miért bajlódott még velük egyáltalán? Egy szép napon, a Fény égesse meg, előszedi a jobbik eszét, és ott hagyja a következő rívó társaságot láncra verve!

– Mi a helyzet? – förmedt rá Joline Vaninra. – Sikerült megállapítanod, hol lehetünk?

– Rohadtul jól – morogta a kövér férfi, aztán a szégyenkezés legkisebb jele nélkül megvakaródzott.

Derék ember ez a Vanin, mosolyodott el Mat is. Mindenkivel egyformán bánik. Az aes sedaiokkal is.

Joline mereven Vanin szemébe nézett, mint valami vízköpő egy flancos uraság kőházának a tetején. A volt lótolvaj összerezzent, aztán megroskadt, végül szégyenkezve meghajolt.

– Úgy értem, valóban megállapítottam, hol lehetünk, Joline sedai!

Mat érezte, ahogy lehervad a mosolya. A Fény égessen meg, Vanin!

– Pompás! – szólt Joline. – És egy faluhoz közeledünk, jól hallottam? Talán végre találunk egy tisztességes fogadót is! Örülnék, ha végre valami mást is ehetnék, mint amit Cauthon rablóbandája „ételnek” nevez!

– Most aztán ide figyelj…! – kezdte Mat. – Szó sincs róla…

– Milyen messze lehetünk Caemlyntől, Cauthon mester? – szakította félbe Teslyn. Igyekezett úgy tenni, mintha Joline ott sem lett volna. Mostanában mintha rendszeresen egymás torkának estek volna, már ahogy azt a nők szokták, kifelé mosolyogva. Az aes sedaiok nem civakodtak. Matet egyszer alaposan legorombították, mert a „tárgyalásukat” „civódásnak” merte nevezni. Pedig neki húgai voltak, és pontosan tudta, milyen egy rendes, alapos civódás.

– Mit is mondtál az előbb, Vanin? – nézett Mat a férfira. – Hogy úgy kétszáz mérföldnyire lehetünk Caemlyntől?

Vanin biccentett. Az volt a terv, hogy először Caemlynbe mennek, mert találkozniuk kellett Esteannal és Daeriddel, és információt meg ételt is kellett szerezniük. Utána teljesíti a Thomnak tett ígéretét. A Ghenjei-toronynak várnia kellett még pár hetet.

– Kétszáz mérföld – mormolta Teslyn. – Akkor mikorra érhetünk oda?

– Gondolom, az attól függ – mondta Vanin. – Ha egyedül mennék, talán egy bő hét alatt is megtennék ekkora távot, már ha volna pár jó lovam, hogy váltva lovagoljam meg őket, meg ha ismerős terepen haladnék. Egy sereggel? Ezeken a hegyeken át? Ezen a ramaty úton? Amondó vagyok, legalább húsz nap. De lehet az több is.

Joline odapillantott Matre.

– Nem hagyjuk itt a Bandát – jelentette ki az ifjú. – Szó sem lehet róla, Joline!

A nő elégedetlenül fordította el a fejét.

– Nyugodtan továbbmehettek egyedül is – folytatta Mat. – Ez mindhármatokra vonatkozik! Ti, aes sedaiok nem vagytok a foglyaim, akkor válnak el az útjaink, amikor nektek jólesik, feltéve, hogy északra mentek. Azt nem hagyom, hogy visszaforduljatok, és megint elfogassátok magatokat a seanchanokkal!

Milyen lenne megint csak a Bandával utazni, úgy, hogy közel s távol nincs egy aes sedai sem? Ó, bárcsak…

Teslyn gondterhelten nézett rá. Joline is rápillantott, de a Piros semmi jelét nem adta, hogy menne-e egyedül, vagy sem. Edesina viszont először habozott, aztán odabiccentett Joline-nak. Ő ment volna.

– Rendben – vetette oda Joline Matnek gőgösen. – Jó lesz magunk mögött tudni a nyers modorodat, Cauthon. Készíts elő számunkra úgy húsz lovat, és megyünk is!

– Húszat? – ismételte ő.

– Igen – mondta Joline. – Az embered azt mondta, neki két lóra lenne szüksége, hogy értelmes idő alatt megtegye az utat. Hogy pihent lóra szállhasson, feltételezem, amikor a hátasa elfárad.

– Én kettőtöket számollak – mondta Mat, aki kezdett dühös lenni –, és ez négy lovat jelent. Azt hittem, elég okos vagy egy egyszerű összeadáshoz, Joline! – Aztán halkabban hozzátette: – Még ha sokkal okosabb nem is.

Joline szeme elkerekedett, és Edesina arcára kiült a döbbenet. Teslyn is meglepődve pillantott rá. Mintha csalódott lett volna. Oldalt Talmanes épp csak lejjebb engedte a pipáját, és halkan füttyentett egyet.

– Ez a te híres medálod nagyon szemtelenné tesz téged, Matrim Cauthon – szólt Joline hidegen.

– A szám tesz szemtelenné, Joline – sóhajtott fel Mat válaszul, és megbirizgálta lazán befűzött inge alatt a medált. – A medál csak igazmondóvá. Azt hiszem, épp el akartad magyarázni, hogy miért is van szükséged húsz lóra, amikor így is alig jut elég hátas az embereimnek?

– Kettő-kettő kell Edesinának és nekem – kezdte Joline mereven.

– Még kettő az egykori sul'damoknak. Azt ne hidd, hogy hátrahagyom őket neked, hogy megrontsd őket a banditáiddal!

– Két sul'dam – biccentett Mat a sértéssel mit sem törődve. – Ez eddig nyolc ló.

– Kettő Setalle részére. Feltételezem, ő is velünk akar jönni!

– Tíz.

– Még kettő Teslynnek – folytatta Joline. – Nyilván velünk akar majd jönni, bár most úgy tesz, mintha nem lenne véleménye a dologról. És kell még vagy négy málhás ló is, hogy el tudjuk vinni a holminkat. Nekik is váltaniuk kell a terhüket, úgyhogy még négy. Összesen húsz.

– És hogyan tervezed etetni őket? – kérdezte Mat. – Ha ilyen tempóban lovagoltok, nem lesz időd legeltetni őket. Manapság különben is alig találnának bármiféle ennivalót! – Ez elég nagy gondnak bizonyult: nem sarjadt még ki a tavaszi fű. Ahány mező mellett csak elhaladtak, mind barnán hevert az avar alatt, a halott, téli füvet szétnyomta a hó, és alig pár szál fű vagy gyom nőtt csak. A lovak persze téli füvön és avaron is elvoltak, de az őzek, szarvasok és egyéb erdei vadak sem tétlenkedtek, és amit lehetett, már mind felzabáltak.

Ha a föld nem dönt úgy, hogy nemsokára hajtani kezd… Akkor elég kemény nyárnak néztek elébe. De ez egy másik probléma volt.

– Természetesen kell nekünk adnod zabot is – mondta Joline. – És némi pénzt fogadóra….

– És ki gondoskodik a lovakról? Te fogod lecsutakolni mind a kettőt minden áldott este? Te nézed meg a patkójukat, te méred ki rendesen a zabot?

– Feltételezem, magunkkal vihetnénk pár emberedet is – jegyezte meg Joline igen elégedetlenül. – Elkerülhetetlen kényelmetlenség.

– Ami elkerülhetetlen – kezdte Mat szárazon –, hogy az embereim ott legyenek, ahol szívesen látják őket, nem ott, ahol kényelmetlenségnek tartják. Nem. Itt maradnak, és nem kapsz tőlem egy árva vasat sem. Ha menni akartok, vihettek fejenként egy lovat, és összesen egy málhás állatot. Adok valamennyi zabot a szerencsétlen jószágoknak, és szerintem még így is igen bőkezűen bántam veletek!

– De ha csak egy-egy lovunk lesz, alig leszünk gyorsabbak a seregnél! – tiltakozott Joline.

– Hogy mik vannak! – nézett rá Mat. Elfordult a nőtől. – Vanin, menj, és szólj Mandevwinnek, hogy hirdesse ki: nemsokára tábort verünk. Tudom, hogy még csak kora délután van, de azt akarom, hogy a Banda elég messze legyen a falutól ahhoz, hogy ne tűnjön fenyegetőnek, és elég közel ahhoz, hogy páran lemehessünk, és kitapogathassuk a dolgokat.

– Rendben – felelte Vanin, és a hangjában nyoma sem volt annak a tiszteletnek, amivel a nyamvadt aes sedait kezelte. Megfordította a lovát, és ügetni kezdett a katonák sora mellett.

– És Vanin! – szólt utána Mat. – Gondoskodj róla, hogy Mandevwin értse, amikor azt mondom, páran, azt úgy értem, egy nagyon kis csapattal, Talmanes és az én vezetésem alatt. Nem hagyom, hogy a falut elözönölje hétezer, mókára éhes katona! Veszek odalenn egy kordét meg amennyi sört csak adnak, és visszaküldetem az embereknek! De szigorú rendnek kell lennie a táborban, és senki sem kószálhat be csak úgy véletlenül a faluba! Megértetted?

Vanin biccentett. Komornak tűnt. Sosem volt vidám feladat arról tájékoztatni az embereket, hogy nem kapnak eltávozást. Mat visszafordult az aes sedaiokhoz.

– Nos? – kérdezte. – Elfogadjátok a nagylelkű ajánlatomat, vagy sem?

Joline csak szipákolt egyet, aztán visszaügetett az emberek mellett. Láthatóan nem tetszett neki a terv, hogy így menjen, egyedül. Kár. Mat minden egyes lépésnél azon mosolygott volna, mihez kezdenek. Bár alighanem Joline úgy három napon belül talált volna valami szerencsétlent egy faluban, akit rávett volna, adja oda neki a lovait, csak hogy gyorsabban haladhassanak.

Edesina is ellovagolt, és Teslyn követte őket. Különös arckifejezéssel méregette Matet. Mintha még mindig csalódottnak tűnt volna. Ő elfordította a fejét, aztán megharagudott magára. Mit érdekli őt, mit gondol a Piros?

Talmanes alaposan végigmérte.

– Ez szokatlan volt tőled, Mat – jegyezte meg.

– Mi? – kérdezte az ifjú. – Hogy nem engedem el az embereket? Jó társaság a Banda, de még sosem hallottam olyan katonákról, akik ne keveredtek volna néha kisebb-nagyobb bajba, különösen, ha sör is volt a közelben!

– Nem az emberekre gondoltam, Mat – mondta a cairhieni. Lehajolt, és kiverte a pipából a hamut a kengyelen. Az elégett dohány hátralibbent, és az út kövére hullott a ló mellett. – Arról van szó, ahogy az aes sedaiokkal bántál. A Fényre, Mat, megszabadulhattunk volna tőlük! Azt hiszem, húsz ló és egy kis pénz bőven megérné, hogy ne lógjon két aes sedai a nyakunkon!

– Nem hagyom, hogy csak úgy lökdössenek – makacsolta meg magát Mat, és intett a Bandának, hogy újra indulhatnak. – Akkor sem, ha úgy megszabadulhatnék Joline-tól. Ha akar tőlem valamit, legalább egy szemernyi udvariasság legyen benne, amikor megkér, ne higgye azt, hogy csak úgy kikényszeríthet bármit, ami az eszébe jut! Nem vagyok az ölebe! – Nem is volt! Senki ölebe! És nem viselkedett férjesen sem, bármire gondolt is korábban Talmanes.

– Tényleg hiányzik neked – jegyezte meg a cairhieni, és mintha kicsit meglepődött volna. Egymás mellett léptettek.

– Mi a fenéről fecsegsz te itt?

– Mat, nem te vagy a legkifinomultabb ember, akit ismerek. Néha kifejezetten érdes a humorod, és a stílusod is elég egyszerű tud lenni. De nagyon ritkán vagy egyértelműen udvariatlan vagy szándékosan sértő. Tényleg nyugtalan vagy, nem igaz?

Az ifjú nem szólt egy szót sem, csak a szemébe húzta a kalapját.

– Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – folytatta Talmanes gyengédebben. – Uralkodói vér! Az ilyenek tudják, hogyan vigyázzanak magukra! És ott vannak vele a katonái is. Az ogierekről nem is szólva! Ogier harcosok! Ki hitte volna, hogy egyáltalán létezik ilyen? Nem lesz semmi baja!

– Ezzel a párbeszéddel végeztünk is – jegyezte meg Mat, és megigazította a lándzsáját, míg csak függőlegesen nem állt. A görbe penge a láthatatlan napra meredt, a nyél végét pedig a nyereg oldalán a lándzsáknak való szíjba csúsztatta.

– Én csak…

– Végeztünk – ismételte Mat. – Nincs több dohányod, ugye?

Talmanes nagyot sóhajtott.

– Ez volt az utolsó adag. Jó dohány… igazi folyóközi. Az egyetlen zacskónyi, amit mostanában láttam. Roedran királytól kaptam, a pipával egyetemben.

– Nagyra becsülhetett!

– Tisztességes, rendes munka volt – biccentett Talmanes. – És rettenetesen unalmas. Nem úgy, mint veled lovagolni, Mat! Jó, hogy visszakaptunk, még ha kicsit érdes is vagy! De amit az aes sedaioknak mondtál a zabról, az aggaszt.

Mat bólintott.

– Hogy állunk takarmánnyal?

– Rosszul – sóhajtott Talmanes.

– Amit csak tudunk, veszünk a faluban – biztatta az ifjú. – A fülünkön is folyik ki a pénz azok után, amit Roedrantól kaptál!

Egy kis faluban aligha volt annyi tartalék, hogy egy egész hadsereget ellássanak. De a térkép alapján lassan sűrűbben lakott vidékekre érnek. Egy ilyen gyors haddal, mint a Banda, akár egy-két naponta is áthaladhattak egy falun. A túléléshez az ember minden településen megvette azt a keveset, amit lehetett. Emitt egy szekérnyit, amott egy kordényit, ha elhagynak pár tanyát, akkor egy-egy vödör almát… Hétezer embert nagy feladat volt ellátni, de egy jó parancsnok tudta, hogy egy marék gabonát sem szabad visszautasítani. A sok kicsi sokra ment.

– Igen, de eladják a terményt a falvak? – kérdezte Talmanes. – Amikor jöttünk lefelé, hogy segítsünk neked, elég nehéz volt bárkit is rábírnunk, hogy adja el nekünk, amije van! Úgy tűnik, manapság senkinek sincs túl sok mindene. Kezdenek kifogyni az élelemből; mindegy, merre mész, és mindegy, mennyi pénzed van!

Csodálatos! Mat a fogát csikorgatta, aztán dühös lett magára, hogy miért csinálja. Jól van, lehet, hogy kicsit ideges! De nem Tuon miatt!

Akárhogy is, le kellett higgadnia. És az a falu ott, előttük… mit is mondott Vanin, mi a neve? Hátránd?

– Mennyi pénz van nálad?

Talmanes összevonta a szemöldökét.

– Pár aranymárka, egy erszénnyi ezüstkorona… miért?

– Az nem lesz elég – vakarta meg az állát Mat. – Ki kell még kaparni valamennyit előbb a saját, személyes ládámból. Talán magunkkal vihetjük az egészet. – Megfordította Pipit. – Gyere!

– Várj már, Mat! – rántotta meg Talmanes a lova kantárját, hogy kövesse. – Mit csinálunk?

– Leszel olyan kedves, és elfogadod az ajánlatomat, hogy jól érezzük magunkat egy kocsmában – válaszolta az ifjú. – És ha már ott vagyunk, feltöltjük a készleteinket. Ha egy kis szerencsém van, ingyen!

Amennyiben Egwene vagy Nynaeve ott lettek volna, megtépik a fülét, és közlik vele, hogy erről szó sem lehet. Tuon talán csak végignézte volna érdeklődve, és utána tett volna egy apró megjegyzést, amitől őt a csizmája orráig elönti a szégyen.

De Talmanesben épp az volt a jó, hogy erre csak megsarkantyúzta a lovát, és rezzenetlen arccal előreugratott. Épp csak a szeme villanásán látszott, hogy jól mulat.

– Akkor ezt meg kell néznem!

Huszonegyedik fejezet

Parázs és hamu

Perrin kinyitotta a szemét, és a levegőben lógva találta magát. Egy pillanatra átfutott rajta a rettegés, és csapkodni kezdett. Fekete felhők kavarogtak sötéten, baljósan a feje fölött. Odalenn barna, fűborította dombok hullámoztak. Embernek nyomát sem látta. Nem voltak sem sátrak, sem utak, de még csak lábnyomok sem.

De nem zuhant le. Csak ott lógott. Önkéntelenül is csapkodni kezdett a karjával, mintha úszni akart volna, és ahogy az elméje próbálta értelmezni a különös irányvesztést, kezdte elborítani a pánik.

A farkasálom, gondolta. A farkasálomban vagyok. Elaludtam, és reméltem, hogy ide találok!

Kényszerítette magát, hogy nyugodtan lélegezzen, és próbálta abbahagyni a kapálódzást, bár nehezére esett megnyugodnia így, több száz láb magasan az égen. Hirtelen egy szürke prémes alak suhant el mellette, átugrott a levegőn. A farkas lesiklott a mezőre, és könnyedén földet ért.

– Ugró!

Ugorj le, Ifjú Bika! Biztonságos. A farkas üzenete szokás szerint szagok és képek keveréke volt. Perrin egyre jobban tudta értelmezni, mit lát – a puha talaj a földet jelentette, a sivító szél az ugrást, a nyugalom és békesség illata pedig azt, hogy semmi oka nincs a félelemre.

– De hogyan?

Régebben mindig előrerohantál, mint egy frissen elválasztott kölyök. Ugorj! Ugorj le! Messze alatta Ugró leült a csülkére, és felvigyorgott a férfira.

Perrin a fogát csikorgatta, és elmorzsolt az orra alatt pár szitkot a makacs farkasokra. Úgy nézte, a halott farkasok még megátalkodottabbak. Bár volt némi igazsága Ugrónak. Ő már ugrott ezen a helyen, még ha az égről soha nem is kellett levetnie magát.

Mély levegőt vett, aztán lehunyta a szemét, és elképzelte, ahogy ugrik. Szél vágott végig rajta hirtelen fuvallatban, aztán a lába puhán talajt ért. Kinyitotta a szemét. Számtalan harc sebét magán viselő, jókora szürke farkas ült mellette a földön. Vadárpa sarjadt körülötte a tágas síkon, sűrű csomókban állt közte a magas, vékony, égre törő fű. Szúrós szárak karistolták Perrin karját a szélben. Viszketni kezdett tőlük. A fűnek túl száraz volt a szaga, akár az egész télen a pajtában hagyott szénának.

Az Álmok Világában sok minden átmeneti léttel bírt: az egyik pillanatban egy kupac avar zörgött a lába alatt, a másikban már el is tűnt. Mindennek kicsit állott volt a szaga, mintha nem lenne teljesen jelen.

Felnézett. Az ég viharos volt felettük. Itt általában a felhők is éppolyan tünékenyeknek bizonyultak, mint bármi más. Néha teljesen beborult az ég, aztán egy pillanat alatt kitisztult. Ezúttal viszont nem mozdultak a sűrű, sötét viharfellegek. Fortyogtak, kavarogtak, és villámok cikáztak az egyes felhők között. De egy villám sem csapott le a földre, és nem hallatszott mennydörgés sem.

A síkság meglepően csendesnek tűnt. A felhők beborították az eget, baljósan sodródtak. És nem oszlottak el.

Közel az Utolsó Vadászat. Ugró felnézett az égre. Akkor majd együtt futunk. Hacsak nem alszunk helyette.

– Alszunk? – kérdezte Perrin. – És mi lesz az Utolsó Vadászattal?

Közeleg, helyeselt Ugró. Ha az Árnyékölő elbukik a viharban, mindenki örökre aludni fog. Ha megmarad, akkor együtt vadászunk. Ti meg mi.

Perrin megvakarta az állát, és próbált kiigazodni az üzenet képein, szagain, hangjain, érzésein. Nem értett belőle sok mindent.

De akárhogy is, most itt volt. Ide akart jönni, és eldöntötte, hogy kiszed pár választ Ugróból, ha tud. Jó volt újra látnia a farkast.

Fussunk! – üzente Ugró. Az üzenet nem tűnt feszültnek. Csupán egy ajánlatnak. Fussunk együtt!

Perrin biccentett, aztán elkezdett kocogni a fűben. Ugró mellé szökkent, és magában mulatva üzent neki.

Két lábon, Ifjú Bika ? Két lábon lassú vagy! Az üzenetben emberek botorkáltak, botlottak meg és estek el, akadályozta őket mulatságos, hosszú lábuk.

Perrin habozott.

– Észnél kell lennem, Ugró – felelte. – Ha hagyom, hogy a farkas átvegye az irányítást… akkor veszélyes dolgokat csinálok!

A farkas félrebillentette a fejét, és Perrin mellett ügetett a füves mezőn. A szárak recsegve törtek le, ahogy átvágtak köztük, és összekaristolták őket. Nemsokára találtak egy keskeny kis vadcsapást, és ráfordultak.

Fussunk! – erősködött Ugró. Láthatóan nem értette Perrin vonakodását.

– Nem megy – torpant meg ő. Ugró megállt, és pár könnyed ugrással visszatért hozzá. A szaga alapján zavarodott volt. – Ugró, megrémítem saját magam – magyarázta Perrin. – Amikor elveszítem az önuralmamat. Először közvetlenül azután történt, hogy találkoztam a farkasokkal. Segítened kell megértenem!

Ugró továbbra is csupán bámult rá, a nyelve épp csak kilógott a szájából, az állkapcsa kicsit leengedve.

Miért csinálom ezt az egészet? – gondolta magában Perrin, és megrázta a fejét. A farkasok nem úgy gondolkoztak, mint az emberek. Mit számított, hogy Ugró mit gondol erről az egészről?

Együtt fogunk vadászni, küldte Ugró.

– És mi van, ha én nem akarok veletek vadászni? – kérdezte Perrin. Ahogy ezt kimondta, összefacsarodott a szíve. Szerette ezt a helyet, a farkasálmot, bármilyen veszélyes is volt. Csodálatos dolgok történtek vele, mióta először elindult a Folyóközből.

De nem hagyhatta, hogy továbbra is el-elveszítse az önuralmát. Rá kellett lelnie az egyensúlyra. Igenis számított, hogy eldobta a csatabárdot. A bárd és a pöröly másfajta fegyver volt – az egyikkel csak ölni lehetett, de a másikkal volt választása.

Ám ahhoz jól kellett választania. Uralkodnia kellett magán. És úgy vélte, ehhez az első lépés, ha megtanulja, hogyan uralkodjon a benne rejlő farkason.

Fuss velem, Ifjú Bika! – küldte Ugró. – Felejtsd el ezeket a gondolatokat! Fuss, akár egy farkas!

– Nem tehetem – válaszolta Perrin. Megfordult, és végignézett a síkságon. – De meg kell ismernem ezt a helyet, Ugró. Meg kell tudnom, hogyan használhatom, hogyan uralhatom!

Emberek, gondolta Ugró, és lekicsinylő, dühös szagot küldött Perrinnek. Uralni. Mindig csak uralni!

– Szeretném, ha megtanítanál – mondta Perrin, és visszafordult a farkashoz. – Le akarom győzni ezt a helyet. Megmutatod, hogy kell?

Ugró visszakuporodott a csülkére.

– Rendben – szólt Perrin. – Akkor keresek más farkasokat, akik segítenek!

Megfordult, és elindult a vadcsapáson. Nem ismerte fel ezt a vidéket, de már megtanulta, hogy a farkasálom kiszámíthatatlan. Ez a derékig érő fűvel és tiszafákkal benőtt síkság bárhol lehet. Hol bukkanhat farkasokra? Kinyúlt az elméjével, és rájött, hogy itt ez sokkal nehezebb, mint az ébrenlét világában.

Nem akarsz futni. De más farkasokat keresel. Miért vagy ilyen nehézfejű, te kölyök? Ugró ott ült előtte a fűben.

Perrin morgott egyet, aztán nagyot ugrott. Vagy százlábnyira emelkedett a levegőben. Amikor földet ért, a lába olyan könnyedén simult a fűre, mintha csak egyet lépett volna.

És Ugró már ott is állt előtte. Perrin nem látta, hogy a farkas elrugaszkodott volna. Az egyik pillanatban az egyik helyen volt, a másikban egy másikon. Perrin a fogát csikorgatta, és újra kutatni kezdett más farkasok után. Érzett valamit a távolban. Erősebben kellett próbálkoznia. Összpontosított, még több erőt szívott magába, és valahogy sikerült még messzebbre kinyúlnia az elméjével.

Ez veszélyes, Ifjú Bika! – küldte Ugró. Túl erősen vagy itt. Meg fogsz halni!

– Mindig ezzel jössz – válaszolta Perrin. – Áruld el, amit tudni akarok! Mutasd meg, hogyan tanulhatok!

Makacs kölyök, küldte Ugró. Majd gyere vissza, ha nem ragaszkodsz hozzá, hogy a tűzvipera fészkébe dugd az orrod!

Ezzel valami nekiütközött Perrinnek, nagy súly szakadt az elméjére. Minden eltűnt, és mint a vihar sodorta falevelet, kisöpörték a farkasálomból.

Faile érezte, ahogy a férje összerezzen álmában. Rápillantott a sötét sátorban; bár egymás mellett hevertek a sátor sötétjében, ő nem aludt. Várt, hallgatta a férje lélegzetét. Perrin hanyatt fordult, és álmosan motyogott.

Hogy épp ma éjjel alszik nyugtalanul… – gondolta Faile ingerülten.

Egy hete hagyták el Maldent. A menekültek tábort – jobban mondva táborokat – vertek egy kis folyó mellett, ami egyenesen a jehannahi úthoz vezetett. Már közel voltak hozzá.

Az elmúlt néhány napban minden simán ment, bár Perrin úgy ítélte meg, hogy az asha'manek továbbra is túl gyengék ahhoz, hogy Kaput nyissanak. Faile a férjével töltötte az estét, az eszébe idézett számos igen fontos okot arra, miért is vette feleségül annak idején. Perrin módfelett lelkesen vette az emlékeztetést, bár a tekintete furcsán csillogott. Nem veszedelmesen, inkább szomorúan. Űzött lett, mialatt el voltak egymástól szakítva. Faile megértette. Neki is megvoltak a maga kísértetei. Az ember nem várhatta, hogy minden ugyanolyan maradjon, és abban biztos lehetett, hogy a férfi még mindig szereti – vadul szereti. Ez épp elég volt. Nem kellett más miatt aggódnia.

De tervezett egy vitát, amiben majd kiszedheti a férfiból a titkait. Azért még vár vele pár napot. Az embernek jó volt emlékeztetnie a férjét, hogy nem ülhetett elégedetten a babérjain, de nagy hiba lett volna azt a képzetet kelteni benne, hogy nem örül, hogy visszaszerezte.

Épp ellenkezőleg! Faile elmosolyodott, közelebb hengeredett a férfihoz, átölelte szőrös mellkasát, a fejét pedig mezítelen vállára hajtotta. Szerette ezt az esetlen, kőomlásszerű embert. Még édesebb volt, hogy újra vele lehet, mint hogy győzedelmesen menekültek meg a shaidóktól.

Perrin szeme felpattant, és Faile sóhajtott egyet. Akár szerette, akár nem, jobban örült volna, ha a férje aznap éjjel alszik! Nem fárasztotta ki eléggé?

A férfi ránézett, és aranyszín szeme mintha ragyogott volna a sötétben, bár Faile tudta, hogy ez csak a fények játéka. Perrin közelebb húzta magához.

– Nem feküdtem össze Berelainnel – morogta rosszkedvűen. – Bárki bármit mond is!

Drága, édes, nyers Perrin!

– Tudom, hogy nem tetted – mondta vigasztalóan a nő. Ő is hallotta a pletykákat. A táborban szinte minden egyes nő, az aes sedaioktól a szolgákig úgy tett, mintha próbálná tartani a száját, de ugyanazt a hírt fecsegte ki. Perrin egy éjszakát töltött Mayene úrnőjének a sátrában.

– Nem, de tényleg – folytatta Perrin, és könyörgés vegyült a hangjába –, tényleg nem, Faile! Kérlek!

– Mondtam már, hogy hiszek neked!

– De olyan… nem is tudom. A Fény égessen meg, asszony, féltékenynek hangzottál!

Sosem tanul?

– Perrin – mondta szárazon Faile. – Közel egy évembe és igen sok erőfeszítésembe telt, hogy elcsábítsalak, és akkor is csak azért sikerült, mert még a házasságba is belementem miatta. Berelain nem elég ügyes, hogy elbánjon veled!

A férfi felnyúlt a jobb kezével, és megvakarta az állát. Zavartnak tűnt. Aztán csak elmosolyodott.

– Ráadásul – tette hozzá a nő, és közelebb fészkelte magát a férjéhez –, mondtad, hogy nem. És bízom benned.

– Akkor nem is vagy féltékeny?

– Dehogynem vagyok féltékeny! – csapott rá Faile a mellkasára. – Perrin, nem magyaráztam már el ezerszer? Egy férfinak tudnia kell, hogy a felesége féltékeny, máskülönben nem tudja, mennyire szereti! A legdrágább kincsedet őrződ a legjobban! Komolyan mondom, ha mindent így el kell magyaráznom neked, nem marad egy titkom sem!

A férfi erre halkan felhorkant.

– Szerintem az úgyis lehetetlen!

Aztán elcsendesedett, és Faile is lehunyta a szemét. Remélte, hogy megint elalszik a férje. A sátoron kívülről beszűrődött az őrjáratozó katonák távoli beszélgetése, és az egyik patkolókovács – Jerasid, Aemin vagy Falton – halk kopácsolása. Késő éjszakáig dolgoztak, hogy kiegyenesítsenek egy patkót vagy szöget, és rendbehozzanak egy lovat a másnapi menetelésre. Jó volt újra hallani ezt a hangot. Az aielek használhatatlanok voltak, ha a lovakra került a sor, és a shaidók vagy elengedték a megszerzett állatokat, vagy igás állatnak fogták be őket. Faile számtalan pompás, nyereg alá való lovat látott kordék előtt szenvedni Maldenben.

Furcsának kellene lennie, hogy megint itt van? Két hónapot sem töltött fogságban, de mintha hosszú évek lettek volna. Mintha éveken át szaladgált volna Sevanna dolgát intézve, mintha éveken át tűrte volna a kiszámíthatatlan büntetéseket. De nem tudták megtörni. Különösképp sokkal inkább nemesasszonynak érezte magát a fogsága során, mint előtte bármikor.

Mintha Maldenig nem is értette volna meg teljesen, mit jelent úrnőnek lenni. Ó, persze, megvoltak a maga győzelmei. A Cha Faile, a folyóköziek, Alliandre és Perrin tábornépe. Használta, amit tanult, segített a férfinak vezetővé válni. Mindez igen fontos volt, és használnia kellett, amit az apjától és az anyjától tanult.

Malden azonban felnyitotta a szemét. Akikkel ott találkozott, azoknak akkora szükségük volt rá, mint még soha senkinek. Sevanna kegyetlen zsarnoksága alatt nem volt idő játszadozásra, és nem volt lehetőség hibázni sem. Megszégyenítették, megverték, és kis híján meg is ölték. És ettől végre tényleg megértette, mit is tesz hűbérúrnőnek lenni. Még utólag is bűntudata lett, hogy hányszor uralkodott Perrin fölött, hányszor próbálta őt is, másokat is rávenni, hogy azt tegyék, amit ő akar. De a nemesi lét azt jelentette, hogy neki kell elsőnek lennie. Azt jelentette, hogy vállalta, őt verjék meg, hogy másokat ne kelljen. Áldozatot jelentett, a halál kísértését, ha ezzel megvédhette a tőle függőket.

Nem, egyáltalán nem volt furcsa, hogy megint itt van, mert Malden egy részét, a fontos részeket hazahozta magával. Több száz gai'shain esküdött neki hűséget a fogság alatt, és megmentette őket. Perrinen keresztül tette, de már voltak tervei, és vagy így, vagy úgy, megszökött volna, és visszahozta volna a sereget, hogy kiszabadítsa a rá felesküdötteket.

Megvolt az ára. De ha a Fény is úgy akarja, azokkal még ma éjszaka elszámol. Kinyitotta a szemét, és Perrinre nézett. A férfi mintha aludt volna, de elég egyenletes volt a légzése? Faile kihúzta a karját az öleléséből.

– Nem érdekel, mi történt veled – szólt a férfi.

Faile sóhajtott. Nem, nem aludt.

– Mi történt velem? – kérdezte értetlenül.

A férje kinyitotta a szemét, és felnézett a sátor tetejére.

– Az a shaidó, akivel láttalak, amikor megmentettelek. Bármit is tett… bármit tettél, hogy életben maradj. Nincs semmi baj.

Tényleg ez ette? A Fényre!

– Te nagydarab ökör! – mordult fel Faile, és az öklével Perrin mellkasát püfölte, míg csak a férfi fel nem nyögött. – Miket beszélsz? Hogy ne lenne baj, ha én hűtlen lettem volna? Miután ennyire aggódtál, hogy tudasd velem, te hű maradtál?

– Mi? De hát ez más, Faile! Te fogoly voltál, és…

– És nem tudtam vigyázni magamra? Tényleg egy ökör vagy! Senki nem ért hozzám! Ezek aielek! Tudod, hogy eszük ágában sem volna bántani egy gai'shaint! – Ez nem volt teljesen igaz; a nőket gyakran zaklatták a shaidó táborban, mert a shaidók már nem viselkedtek aielként.

De mások is voltak a táborban, aielek, akik nem shaidók voltak. Férfiak, akik nem voltak hajlandóak elfogadni Randet car'a'carnjukként, de akik épp ilyen nehezen fogadták el a shaidók vezetését. Az Árvák becsületes férfiak voltak, és bár azt állították, hogy elvetették azokat, ők voltak az egyetlenek Maldenben, akik hűek maradtak a régi törvényekhez. Amikor a gai'shain nők veszélybe kerültek, az Árvák kiválogatták őket, és megvédtek, akit csak tudtak. És semmit sem kértek cserébe.

Jó, ez nem igaz. Sokat kértek, de semmit sem követeltek. Rolan tettben mindig is aielként viselkedett vele, ha szóban esetleg nem is. De Masema halálához hasonlóan Rolan és Faile viszonya is olyasmi volt, amiről Perrinnek nem kellett tudnia. Ő még csak meg sem csókolta Rolant, de kihasználta a férfi vágyát a saját céljaira. És gyanította, hogy ezzel a férfi is tökéletesen tisztában van.

Perrin megölte Rolant. Újabb ok rá, hogy a férje miért ne tudjon az Árva kedvességéről. Teljesen felőrölné, ha sejtené, mit tett.

A férfi elernyedt, és lehunyta a szemét. Sokat változott az elmúlt két hónapban, talán annyit, mint Faile maga. Ez jó volt. A Határvidéken a népének volt egy mondása: „csak a Sötét Úr nem változik”. Az emberek felnőttek, fejlődtek, csak az Árnyék maradt, amilyen volt. Gonosz.

– Holnap nekiállhatunk tervezni – ásított egy nagyot Perrin. – Ha megint használhatunk Kapukat, el kell döntenünk, hazakényszerítjük-e az embereket, és ki kell találnunk, kik menjenek elsőnek. Sikerült már kideríteni, mi történt Masemával?

– Nem tudok róla – mondta Faile óvatosan. – De annyi holmiját magával vitte a sátrából, hogy…

– Masemát nem érdekelte a tulajdon – motyogta Perrin halkan. Még mindig nem nyitotta ki a szemét. – Bár talán magával vitte volna őket, hogy legyen miből újjáépíteni. Gondolom, elszökött, de furcsa, hogy senki sem tudja, merre és hogyan!

– Talán a csata utáni fejetlenségben oldott kereket!

– Talán – helyeselt a férje. – Csak nem tudom… – Nagyot ásított. – Nem tudom, Rand mit fog szólni ehhez az egészhez. Masema volt az egész utazás célja. Őt kellett volna összeszednem és elé vinnem, és úgy nézem, ebben kudarcot vallottam.

– Elpusztítottad az embereket, akik a Sárkány nevében öltek és raboltak – mutatott rá Faile –, és kivágtad a shaidó vezetőség szívét, arról nem is szólva, mennyi mindent megtudtál a seanchanokról. Azt hiszem, a Sárkány is belátja majd, hogy az eredményeid messze túlmutatnak azon, hogy nem vitted el neki Masemát.

– Talán igazad van – motyogta Perrin álmosan. – Átkozott színek… nem akarom azt nézni, hogy alszol, Rand! Mi történt a kezeddel? Te fényvakította bolond, vigyázz jobban magadra… te vagy mindenünk… közel az Utolsó Vadászat…

A végét Faile már alig értette. Miért beszélt Perrin arról, hogy Rand keze vadászni megy? Most akkor végre tényleg elaludt?

Valóban, nemsokára már halkan horkolt is. A nő elmosolyodott, és gyengéden megrázta a fejét. Néha tényleg egy ökör volt a férfi. De az ő ökre. Lemászott az ágyról, és átvágott a sátrukon. Magára dobott egy ruhát, és megkötötte az övét. Szandált húzott, és kisurrant a sátorajtón át. Arrela és Lacile odakinn őrködtek két Hajadonnal. Utóbbiak odabiccentettek neki; meg fogják őrizni a titkát.

Faile hátrahagyta a Hajadon őröket, de Arrelát és Lacile-t magával vitte. Együtt sétáltak a sötétben. Arrela sötét hajú teari nő volt, még a legtöbb Hajadonnál is magasabb, és volt benne valami nyerseség. Lacile alacsony volt, sápadt, és nagyon karcsú, kecses ringással lépdelt. Annyira különbözőek voltak, amennyire két nő csak lehetett, bár a fogságuk mindnyájukat egyesítette. A Cha Faile két tagja vele együtt esett fogságba, és mindannyian Maldenbe kerültek gai'shainként.

Nem mentek messzire, és két újabb Hajadon csatlakozott hozzájuk – alighanem Bain és Chiad beszélt velük. Kiértek a táborból, és egy kis tisztásra siettek, ahol két fűzfa állt egymás mellett. Faile-t két nő várta ott: még mindig a gai'shain fehéret hordták. Bain és Chiad maguk is Hajadonok voltak, fogadott nővérek és Faile drága barátai. Még azoknál is hűségesebbek voltak hozzá, akik felesküdtek rá. Hűek voltak, de nem kötötte őket eskü – ezt az ellentmondást is csak az aieleknek sikerült megoldaniuk.

Faile-lal és a többiekkel ellentétben Bain és Chiad nem vették le a fehéret, csak mert legyőzték foglyul ejtőiket. Egy évig és egy napig ebben járnak majd. Valójában az, hogy aznap este idejöttek, hogy tudomásul vették a fogságba esésük előtti életüket, már-már a becsületük határát feszegette. De beismerték, hogy gai'shainnak lenni a shaidó táborban egyáltalán nem olyan volt, amilyennek lennie kellett volna.

Faile rájuk mosolygott, de nem szégyenítette meg őket azzal, hogy a nevükön szólítja bármelyiket, vagy a Hajadonok kézlejeit használja.

– Jól vagytok? – Ezt azért nem tudta nem megkérdezni, miközben átvett egy kis csomagot Chiadtól, aki gyönyörű nő volt, nagy, szürke szemmel, bár rövid, vörösesszőke haját elrejtette gai'shain köntöse csuklyája. Chiad elfintorodott a kérdésre.

– Gaul az egész shaidó tábort átkutatta értem, és a beszámolók alapján tizenkét algai'd'siswait is legyőzött a lándzsájával. Lehet, hogy végül mégis menyasszonyi koszorút kell neki fonnom, ha túl leszünk ezen az egészen!

Faile elmosolyodott. Chiad viszonozta a mosolyt.

– Arra nem számított, hogy az egyik férfi, akit megölt, épp az volt, akinél Bain gai'shain volt. Nem hiszem, hogy Gaul igazán boldog, hogy mind a ketten őt szolgáljuk!

– Micsoda ostoba fickó! – mondta Bain, kettejük közül a magasabb. – Jellemző, hogy oda sem figyelt, kit bökdös a lándzsájával! Nem tudta megölni a megfelelő embert anélkül, hogy véletlenül lemészárolt volna még párat! – Erre mind a két nő felnevetett.

Faile elmosolyodott és biccentett. Képtelen volt megérteni az aiel humort.

– Köszönöm, hogy ezeket elhoztátok – tartotta fel a kendőbe bugyolált kis csomagot.

– Semmiség – felelte Chiad. – Aznap amúgy is túl sokan dolgoztak, könnyű volt. Alliandre Maritha Kigarin már vár rád a fák között! Vissza kellene mennünk a táborba!

– Igen – tette hozzá Bain. – Talán Gaul örülne, ha megint megdögönyöznénk a hátát, vagy ha vinnénk neki egy kis vizet. Nagyon dühös lesz, ha ilyeneket kérdezünk, de hát egy gai'shain csak azzal nyeri vissza a becsületét, ha jól szolgál! Mi mást tehetnénk?

A két nő megint felnevetett, és Faile a fejét csóválva nézte, ahogy susogó, fehér ruhával visszaszaladnak a tábor felé. A puszta gondolatra is kirázta a hideg, hogy megint ilyen ruhát kelljen hordania, még ha csak azért is, mert a Sevanna rabságában töltött idő jutott róla az eszébe.

A nyurga Arrela és a kecses Lacile a két fűzfa tövében csatlakozott hozzá. A Hajadon őrök kissé lemaradtak, és a távolból figyelték őket. Egy harmadik Hajadon is odalépett melléjük, könnyedén kiolvadt az árnyékok közül: alighanem Bain és Chiad küldte, hogy vigyázzon Alliandréra. Faile a fák tövében találta a sötét hajú királynőt. Most már újfent fejedelminek tűnt pompás, vörös ruhájában. A haját aranyláncokkal fogta hátra. Extravagáns látvány volt, mintha csak minél jobban rá akart volna cáfolni a rabságban töltött napokra. Alliandre ruhája láttán Faile még kellemetlenebbül érezte magát egyszerű öltözetében, de ennél többet nem tehetett, hacsak nem akarta felébreszteni Perrint. Arrela és Lacile a Cha Faile tagjaira jellemző hímzett nadrágot és inget viselték.

Alliandre kezében gondosan árnyékolt kis lámpa fénylett. Épp csak egy kis fénycsík szökött ki belőle, és megvilágította az asszony sötét haj keretezte, fiatalos arcát.

– Találtak bármit is? – kérdezte. – Kérlek, mondd, hogy találtak! – Mindig is meglepően higgadt volt egy királynőhöz képest, bár hajlamos volt a követelőzésre. Ezen a Maldenben töltött idő sokat segített.

– Találtak – emelte meg Faile a csomagot. A négy nő köré kuporodott, ahogy letérdelt a földre. A rövid fű hegyét megvilágította a lámpa. Mintha megannyi kis lángnyelv pislákolt volna. Faile kibontotta a csomagot. Semmi különleges nem volt benne. Egy kis selyemkendő. Egy gondosan megmunkált bőröv, vert madártollmintával. Egy fekete kendő. És egy vékony bőrpánt, a közepén egy kővel.

– Ez az öv Kinhuiné volt – mondta Alliandre, és rámutatott. – Láttam, hogy ezt viselte, mielőtt… – Elhalt a hangja. Letérdelt, és felvette az övet.

– Ez a kendő egy Hajadoné – szólt Arrela.

– Másmilyenek? – kérdezte Alliandre megdöbbenve.

– Még szép, hogy másmilyenek – mondta Arrela, és felkapta a kendőt. Faile sosem találkozott azzal a Hajadonnal, alá Arrelát a védelmébe vette, de ő is elesett a csatában, még ha nem is olyan drámai körülmények között, mint Rolan és a többiek.

– Ez a selyemdarab Jhoradiné volt! – Lacile habozott, aztán felvette, és ahogy forgatta, észrevették, hogy egy kis vércsepp van rajta. Már csak a bőrszíj maradt. Rolan hordta olykor a nyakában, a cadin'sorja alatt. Faile azon gondolkozott, vajon mit jelenthetett neki, és hogy volt-e bármi jelentősége annak a kis darab kőnek, egy durván csiszolt türkiznek. Felvette, aztán Lacile-re nézett. Meglepő módon a karcsú lány mintha sírt volna. Lacile olyan hamar belefeküdt a nagydarab Árva ágyába, hogy Faile feltételezte, a kapcsolatuk inkább alapult kényszeren, mint valódi érzelmeken.

– Négy halottunk van – szólt Faile, és hirtelen kiszáradt a szája. Hivatalosan beszélt, mert így tudta a legjobban száműzni a hangjából az érzelmeket. – Védelmeztek minket, törődtek velünk. Bár az ellenségeink voltak, siratjuk őket. De ne feledjétek, hogy aielek voltak! Egy aiel számára sok rosszabb halál van, mint hogy csatában essen el!

A többiek bólintottak, de Lacile Faile szemébe nézett. Az ő kettejük helyzete más volt. Amikor Perrin kirontott abból a sikátorból, és ordított dühében, mert ő úgy értette a látványt, hogy Faile-t és Lacile-t akarata ellenére rángatja magával egy-egy shaidó, minden nagyon gyorsan történt. Verekedés közben Faile elterelte Rolan figyelmét a megfelelő pillanatban. A férfi habozott. Mert aggódott érte. De Perrin emiatt a lélegzetvételnyi szünet miatt tudott végezni vele.

Vajon Faile szándékosan tette? Nem tudta. Annyi minden kavargott a fejében, az érzelmei felkavarodtak, ahogy megpillantotta Perrint… Felkiáltott, és… és nem tudta eldönteni, hogy vajon el akarta-e terelni Rolan figyelmét, hogy Perrin megölhesse.

Lacile-nek nem lehettek efféle kételyei. Jhoradin odaugrott elé, maga mögé lökte, és fegyvert emelt az idegenre. Mire Lacile hátba szúrta a késével. Életében először ölt embert. És ráadásul egy olyan embert, akivel megosztotta az ágyát.

Faile ölte meg Kinhuint, a harmadik Árvát, aki vigyázott rájuk. Nem akkor ölt először életében – és nem akkor először ölt hátulról, lesből sem. De akkor először végzett olyan emberrel, akit a barátjának tartott.

Semmi mást nem tehetett. Perrin csak shaidókat látott, az Árvák pedig csak a rájuk törő ellenséget. Az összecsapás nem végződhetett volna másképp, csak Perrin vagy az Árvák halálával. Akárhogy sikoltoznak is, a férfiak nem hátráltak volna meg.

De ettől csak még tragikusabb volt az egész. Faile megacélozta magát; nem akarta, hogy az ő szemét is elfussa a könny, mint Lacileét. Nem szerette Rolant, és örült, hogy Perrin élte túl a csatát. De Rolan tiszteletre méltó ember volt, és ő… mocskosnak érezte magát, hogy miatta kellett meghalnia.

Ennek nem lett volna szabad így végződnie. De mégis így lett vége. Az apja gyakran mesélt hasonló helyzetekről, amikor olyanokat kellett megölnie, akiket kedvelt, csak mert a csatamező rossz oldalán találkozott velük. Faile sosem értette. De ha most visszamehetett volna az időben, akkor is ugyanezt teszi. Nem kockáztatta volna Perrin életét. Rolannak meg kellett halnia.

Ám a világ sokkal szomorúbb helynek tűnt, hogy ilyen döntéseket kényszerített az emberre.

Lacile csendben szipogva elfordult. Faile letérdelt, és kivett egy olajjal teli kis flaskát a Chiadtól kapott csomagból. Megfogta a bőrszíjat, lehúzta róla a követ, aztán a szíjat a kis csomag közepére tette. Olajat öntött rá, majd egy kis pálcát meggyújtott a lámpa lángjáról, és lángra lobbantotta a szíjat. Nézte, ahogy ég: aprócska, narancssipkás, kékeszöld lángok táncoltak rajta. Az égő bőr szaga megdöbbentően hasonlított az égő emberi hús szagára. Csendes éjszakájuk volt, a szél nem zavarta a lángokat; szabadon pattoghattak.

Alliandre meglocsolta az övet, és azt is a parányi tűzre tette. Arrela követte a példáját a kendővel. Végül Lacile, aki még mindig sírt, beleejtette a sárga selyemkendőt.

Nem tehettek többet. Nem nézhették meg a holttesteket a Maldenből való távozást megelőző felbolydulásban. Chiad azt mondta, nem tesznek semmi becstelenséget azzal, ha hagyják őket, de Faile-nak kellett valamit tennie. Valami kis aprósággal meg kellett emlékeznie Rolan és a többiek becsületéről.

– Akár a mi kezünk által haltak meg – szólt –, akár a csatában estek el, ők négyen akkor is becsülettel bántak velünk! Ahogy az aielek mondanák, nagy tohhal tartozunk nekik. Nem hinném, hogy valaha megfizethetnénk. De emlékezhetünk rájuk. Az Árvák és egy Hajadon kedvesek voltak hozzánk, holott nem kellett volna annak lenniük. Megtartották a becsületüket, amikor mások elvetették. Ha van számukra és számunkra megváltás, ez legyen az!

– Perrin táborában van egy Árva – mondta Lacile, és a szemében visszatükröződött a kis máglya fénye. – Niagen a neve, és Sulin, a Hajadon gai'shainja. Elmentem hozzá, és elmeséltem neki, a többiek mit tettek értünk. Derék ember.

Faile lehunyta a szemét. Lacile talán arra célzott, hogy összefeküdt ezzel a Niagennel. Ezt semmi sem tiltotta a gai'shainoknak.

– Nem töltheted be Jhoradin helyét csak így – mondta, és kinyitotta a szemét. – Nem teheted meg nem történtté, amit tettél!

– Tudom – védekezett Lacile. – De annyi vidámság volt bennük még abban a rettenetes helyzetben is! Jhoradin vissza akart vinni a Háromszoros Földre, hogy feleségül vegyen.

És te sosem mentél volna vele, gondolta Faile. Tudom, hogy nem mentél volna! De most, hogy halott, rájöttél, hogy elveszítettél egy lehetőséget.

És különben is, ki volt ő, hogy összeszidja a lányt? Lacile csináljon csak, amit akar. Ha ez a Niagen csak feleolyan derék ember, mint Rolan és a többiek, lehet, hogy még jól is jár vele!

– Kinhuin épp csak elkezdett vigyázni rám – szólt Alliandre. – Tudom, mire vágyott, de sosem követelte. Azt hiszem, azt tervezte, hogy otthagyja a shaidókat, és segített volna nekünk megszökni. Még ha visszautasítom, akkor is segített volna.

– Marthea gyűlölte, amivé a többi shaidó lett – mondta Arrela. – De velük maradt, mert ez volt a törzse. Az életét adta ezért a hűségért. Rosszabb okok is vannak a halálra.

Faile nézte, ahogy a parányi máglya utolsó parazsa is kialszik.

– Azt hiszem, Rolan szerelmes volt belém – mondta.

És ennyi volt az egész.

Mind a négyen visszatértek a táborba. „A múlt csak parázs és hamu földje – tartotta egy régi saldaeai mondás –, a jelen tüzének maradványa”. A parazsat szétfújta a szél a háta mögött. De Rolan türkiz kövét megtartotta. Nem megbánásból, hanem emlékeztetőnek.

Perrin ébren hevert az éjszakában. Beszívta a sátor vászonszagát és Faile egyedi illatát. A felesége nem volt ott mellette, bár nemrég mehetett el. Ő elszunyókált, és a nő már nem volt ott, amikor felébredt. Talán a természet szólította.

Felnézett a sötétségbe, és próbálta megérteni Ugrót és a farkasálmot. Minél tovább gondolkozott, annál elszántabb lett. Elvonul az Utolsó Csatába, és mire odaér, már uralkodni akar a benne tomboló farkason. És vagy meg akar szabadulni az őt követő emberektől, vagy meg akarja tanulni, miként fogadhatja el a hűségüket.

Meg kell hoznia pár döntést. Nem lesznek könnyűek, de meg fogja hozni őket. Egy férfinak néha keménynek kell lennie. Ez az élet rendje. Ezt rontotta el, amikor elrabolták tőle Faile-t. Ahelyett, hogy döntött volna, egyre csak kerülte azt. Luhhan mester csalódott lett volna.

És ez újabb döntés elé állította őt, a legnehezebb elé. Hagynia kell, hogy Faile ismét veszélybe lovagoljon, talán kockára is kell tennie az életét. Ez vajon döntésnek számít? Meghozhatta ezt? A puszta gondolatra is rosszul lett, hogy a nő veszélybe kerülhet. De valamit tennie kell.

Három gond. Szembe fog velük nézni, és dönteni fog. De először átgondolja mind a hármat, mert ő már csak ilyen. Ostobaság lenne gondolkodás nélkül határoznia.

Már az a döntés is, hogy szembe fog nézni a problémáival, megnyugtatta egy kicsit. Megfordult, és újra elnyomta az álom.

Huszonkettedik fejezet

Amit még tenni lehetett

Semirhage egyedül ült a parányi szobában. Elvitték a székét, és nem hagytak ott neki sem lámpást, sem gyertyát. Rohadjon meg ez az átkozott kor az átkozott korcsaival együtt! Mit nem adott volna pár fénykörtéért a falon! Az ő idejében bezzeg nem tagadták meg a fényt a foglyoktól! Persze ő maga jó néhány kísérleti alanyát teljes sötétségbe zárta, de az más volt. Fontos volt felfedeznie, miféle hatása van rájuk a fény hiányának. Ezeknek az úgynevezett aes sedaioknak, akik fogságban tartották, semmi logikus mentségük nem volt rá, hogy itt hagyják a sötétben. Csak meg akarták alázni vele!

Szorosabban maga köré fonta a karját, és nekidőlt a falnak. Nem sírt. A Kiválasztottak egyike volt! Mit számít, hogy le kellett alacsonyítania magát? Nem törték meg!

De… azok az ostoba aes sedaiok már nem úgy néztek rá, mint előtte. Ő nem változott meg, de azok igen. Valahogy egyetlen kurta mozdulattal az az átkozott némber a paralis-hálóval a hajában szétfoszlatta az ő hatását az összes többire is.

Hogyan? Hogyan veszíthette el ilyen könnyedén az irányítást? Megremegett, ahogy az eszébe jutott, amint a nő a térdére fekteti, és elfenekeli. Az a tiszteletlenség! A némber hangjában nem csengett más érzelem, csak enyhe ingerültség. Úgy bánt vele, a Kiválasztottak egyikével, mintha alig érdemelne figyelmet! Ez jobban bőszítette a verésnél is.

Nem történhet meg még egyszer. Legközelebb már készen várja az ütéseket, és nem törődik velük. Igen, az működni fog. Ugye?

Újra megremegett. Százakat, ha nem ezreket kínzott halálra a tudás és az értelem jegyében. A kínzásnak volt értelme. Az ember több szempontból is megbizonyosodhatott arról, milyen fából faragták a másikat, amikor először belevágott a szikéjével. Ezt a kis szólást gyakran alkalmazta. Általában mosolygásra bírta a gondolat.

Ezúttal nem.

Miért nem adhattak neki fájdalmat? Ujjtörések, húsig hatoló vágások, eleven parázs a könyökhajlatban… Ezek mindegyikére megacélozta magát. Felkészült rájuk. Egy apró, mohó kis része szinte még várta is őket.

De ez? Hogy a padlóról kell felnyalnia az ételt? Hogy kisgyermekként bánnak vele azok előtt, akik nemrég még őszinte rettegéssel néztek fel rá?

Megölöm, gondolta nem először. Kivágom az inait, egyesével, és az Egyetlen Hatalommal meggyógyítom közben, hogy ne haljon meg, hogy érezze a kín minden pillanatát! Nem, nem… valami egészen újat csinálok vele. Olyan fájdalmat fog átélni, amiről még csak nem is hallottak ebben a korban!

– Semirhage. – Halk suttogás.

A nő megdermedt, és felnézett a sötétben. A hang halk volt, akár a hideg szél, de éles és maró. Ugye csak képzelődött? Ugye ő nem lehet itt?

– Csúfos kudarcot vallottál, Semirhage – folytatta a halk hang.

Halvány fény szivárgott be az ajtó alatt, de a hang a cella belsejéből szólt. A fény mintha erősödött volna. Végül már sötétvörösen izzott, és kirajzolta az előtte álló fekete köpenyes alakot. Semirhage felnézett. A vöröses fényben hófehér arc bámult le rá, halottbőr-színű, szem nélküli arc.

Azonnal térdre vetette magát a földön, és a homlokát a kopott fapadlóra szorította. Bár az előtte álló alak úgy nézett ki, mint egy myrddraal, sokkal magasabb volt, és sokkal, sokkal fontosabb. Reszketni kezdett, ahogy felidézte a Sötétség Nagyurának hangját, és hogy mit mondott neki.

Amikor Shaidar Harannak engedelmeskedsz, nekem engedelmeskedsz! Ha vele vagy engedetlen…

– El kellett volna fognod a fiút, nem megölnöd – suttogta a jelenés sziszegve, ahogy az edény fedője alól kicsapó gőz sziszeg és éget. – Elvetted a karját és majdnem az életét. Felfedted a kilétedet, és fontos segédeink buktak el miattad! Az ellenségeink elfogtak és, lám, most megtörtek!

Semirhage hallotta, hogy mosolyog. Shaidar Haran volt az egyetlen myrddraal, akit valaha is mosolyogni látott. De igazság szerint nem hitte volna, hogy ez a lény valóban csak egy myrddraal.

Nem válaszolt a vádjaira. Az ember nem hazudott, de még csak nem is mentegetőzött ez előtt az alak előtt.

Hirtelen eltűnt előle a pajzs. Levegő után kapkodott. Visszatért a saidar! Az édes hatalom… De mielőtt magához ragadta volna, habozott. Azok az aes sedai utánzatok odakinn megéreznék, ha fókuszálna.

Hideg, hosszú karmú kéz érintette meg az állát. Majdnem olyan érzés volt, mintha hús helyett halott bőrt érintene. A lény felemelte Semirhage fejét, míg csak a szem nélküli pillantásba nem nézett.

– Kapsz még egy utolsó esélyt – suttogta a síri hang. – Ne vallj kudarcot!

A fény elfakult. A kéz visszahúzódott az arcától. Semirhage továbbra is térdelt, és próbálta leküzdeni a rettegését. Még egy utolsó esély. A Sötétség Nagyura mindig is igen… találékony büntetéseket eszelt ki. Ő is kapott már hasonló jutalmat, és nem volt sok kedve újabbakhoz. Ezek az aes sedaiok ki sem találhattak volna olyan büntetést vagy kínzást, ami ne tűnt volna azok mellett gyermetegnek.

Talpra kényszerítette magát, és körbetapogatózott a szobában. Odaért az ajtóhoz, és lélegzet-visszafojtva megpróbálta kinyitni.

Az ajtó kitárult. Semirhage kisurrant a szobából anélkül, hogy hagyta volna, hogy megnyikorduljon. Odakinn három holttest hevert a földön, a székekről lecsúszva. A nők, akik a pajzsát tartották. Volt ott még egy negyedik alak is; a három halott mellett térdelt a földön. Az egyik aes sedai. Egy zöldbe öltözött nő, lófarokba hátrafogott, barna hajjal, lehajtott fejjel.

– Azért élek, hogy szolgáljak, magasságos úrnőm! – suttogta. – Azt az utasítást kaptam, hogy szóljak önnek: az elmémen Kényszer van, amelyet fel kell oldania!

Semirhage felvonta a szemöldökét; nem is jött rá, hogy az itteni aes sedaiok között van egy Fekete is! A Kényszer feloldása pedig igen… kellemetlen mellékhatásokkal járhatott az alanyra nézve. Még ha gyenge vagy rejtett volt a Kényszer, akkor is súlyos kárt lehetett tenni az agyban, miközben feloldották. És ha a Kényszer erős volt… nos, az igen érdekes látványnak bizonyult.

– Továbbá – folytatta a nő, és valami kendőbe burkolt holmit nyújtott oda neki –, ezt is át kell adnom!

Semirhage fellibbentette a kendőt, és láthatóvá vált a fénytelen, tompa fém nyakörv és a két karkötő. Az Uralmi Pánt. A Világtörés alatt készített holmi meglepően hasonlított arra az a'damre, amivel olyan sokat dolgozott.

Ezzel a ter'angreallal a fókuszálni képes férfiakat lehetett irányítani. Semirhage félelmén végre áttört a mosoly.

Rand csak egyetlenegyszer járt a Fertőben, bár voltak róla halvány emlékei, hogy többször is utazott ezen a vidéken, még mielőtt a Fertő megrontotta volna a földet. Lews Therin emlékei. Nem a sajátjai.

Az őrült dühösen sziszegett és motyogott, miközben átvágtak a saldaeai bozótoson. Még Tai'daishar is nyugtalan lett, ahogy egyre északabbra értek.

Saldaea barna ország volt, csupa bozót és sötét talaj. Közel sem olyan kopár és kíméletlen, mint az Aiel-puszta, de nem lágy és dús vidék. Sok tanyára lehetett bukkanni benne, de mindegyik szinte már erődnek tűnt, és a kisgyermekek is gyakorlott harcosokként tartották magukat. Lan egyszer azt mondta Randnek, hogy a Határvidéken a fiúból akkor lett férfi, amikor kivívta magának a jogot, hogy kardot hordjon.

– Nem tudom, eszedbe jutott-e már – kezdte a Rand balján lovagoló Ituralde –, hogy amit most itt csinálunk, az felér egy megszállással?

Rand odabiccentett a jobbján lovagoló Bashere felé.

– Hozok a saját vérükből való csapatokat is – mondta. – A saldaeaiak a szövetségeseim!

Bashere felnevetett.

– Nem hinném, hogy ezzel a királynő is egyetértene, barátom! Már hónapok óta nem kértem ki a parancsait! Igazából akkor sem lepődnék meg, ha mostanra már vérdíjat tűzött volna ki a fejemre!

Rand előrenézett.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány. Nem megszállás a Sötét Úr seregei ellen hadba vonulni! – Előttük ott magaslottak a Dhoom-hegység lábát jelző dombok. Sötétlettek, mintha minden lejtőt korom borítana.

Vajon ő maga mit tenne, ha egy másik uralkodó közel ötvenezer embert dobna át a határain? Ez bizony háborús lépésnek számított, de a határvidéki seregek valahol a Fény tudja hol csináltak a Fény tudja mit, és ő nem hagyhatta, hogy védtelen maradjon ez a vidék. Úgy egy órányi lovaglásra délre Ituralde domanijai erődített tábort építettek egy folyó mellett, aminek a forrása magasan fenn, a Világ Végén fakadt. Rand maga is megszemlélte a tábort és a sereget. Aztán Bashere javasolta neki, hogy lovagoljanak ki, és nézzék meg a Fertőt. A felderítőket megdöbbentette, hogy a Fertő milyen gyorsan tör előre, és Bashere fontosnak tartotta, hogy Ituralde és a Sárkány is lássák a saját szemükkel. Rand egyetértett. A térképek nem mindig tudták visszaadni a valóságot.

A nap úgy hanyatlott a látóhatár felé, mint egy lecsukódni készülő, álomra vágyó szemhéj. Tai'daishar türelmetlenül dobbantott egyet, és megrázta a sörényét. Rand felemelte a kezét, és megállította a menetet – két tábornok, ötven katona, és ugyanennyi Hajadon, valamint hátul Narishma, hogy legyen, aki Kaput fon.

Északon, egy alacsony lejtőn pár széles levelű fűcsomó és zömök kis bokor rázkódott a szélben. A Fertőnek nem volt éles határa. Emitt egy folt az egyik levélen, amott egy betegesen sápatag szár. Különkülön mindegyik ártatlan jel volt, de túl sok akadt belőle, túl sok. A dombtetőn nem nőtt már egyetlen teljesen folttalan, egészséges növény sem. A fertőzés mintha a szemük láttára terjedt volna tovább.

A Fertőnek volt valami olajos halálíze; a növények épp csak tengődtek, akár a halál széléig éheztetett foglyok. Ha Rand bármi effélét látott volna odahaza a mezőn a Folyóközben, felégette volna az egész termést, és meglepődött volna rajta, hogy még senkinek sem jutott eszébe, hogy elpusztítsa.

A jobbján Bashere megdörgölte hosszú, sötét bajszát.

– Emlékszem még, amikor jó néhány mérföldnyire innen kezdődött csak – jegyezte meg. – És nem is volt az olyan régen.

– Már őrjáratok figyelik teljes hosszában – közölte Ituralde. Rezzenéstelen arccal meredt a beteg tájra. – Minden jelentés megegyezik. Csend van odaát.

– Ez már önmagában is épp elég figyelmeztetés lenne, hogy valami nincs rendben – mondta Bashere. – Mindig akadnak trallok őrjáratok vagy rablócsapatok, mindig kitör egy kis harc. Ha az nincs, akkor valami sokkal rettenetesebb ijesztette el őket. Férgek vagy vércsapók.

Ituralde fél kézzel a nyergére támaszkodott, és megrázta a fejét, mielőtt tovább nézte volna a Fertőt.

– Nincs nagy tapasztalatom az ilyen lények elleni harcban. Tudom, az emberek hogyan gondolkoznak, de a trallok csapatok nem vesződnek utánpótlási vonalakkal, és arról csak legendákat hallottam, a férgek mire képesek.

– Itt hagyom veled Bashere pár emberét tanácsadónak – mondta Rand.

– Az nagy segítség lenne – felelte Ituralde –, de arra gondoltam, nem lenne jobb, ha őt magát hagynád itt? Az emberei őrjáratozhatnának a vidéken, te pedig használhatnád a csapataimat Arad Domanban. Nem akarlak megbántani, nagyuram, de nem tartod különösnek, hogy egymás országában harcolunk?

– Nem – felelte Rand. Egyáltalán nem volt különös: keservesen okos volt. Bashere-ban megbízott, és saldaeai emberei jól szolgálták, de veszélyes lett volna a saját hazájukban hagyni őket. Bashere magának a királynőnek volt az unokatestvére, és mi volt a helyzet az embereivel? Hogyan reagálnának arra, ha a saját véreik faggatnák őket, miért álltak be Sárkány-hívőnek? Bármilyen különösnek is tűnt, Rand tudta, hogy sokkal kisebb felzúdulást okoz, ha idegeneket hoz Saldaea földjére. Az Ituraldéval kapcsolatos érvei legalább ilyen brutálisak voltak. A fickó ugyan felesküdött rá, de az érdekek és a szövetségek megváltozhattak. Idekinn, a Fertő szélén nem volt rá sok esély, hogy Ituralde és az emberei ellene fordulnának. Ellenséges terepen voltak, és csak Rand asha'manjei segítségével juthattak vissza gyorsan Arad Domanba. Ha a hazájában hagyta volna Ituraldét, a tábornok könnyen sereget gyűjthetett volna, és talán úgy dönt, még sincs szüksége az Újjászületett Sárkány védelmére.

Sokkal biztonságosabb volt ellenséges földön tartani a seregeket. Rand utált így gondolkozni, de ez jelentette az egyik fő különbséget aközött az ember között, aki volt, és aközött, aki lett. És ezek közül csak az egyik volt képes megtenni, amit meg kellett, függetlenül attól, hogy utálta-e.

– Narishma! – kiáltott hátra. – Kaput!

Nem kellett megfordulnia, hogy érezze, Narishma magához ragadja az Egyetlen Hatalmat, és szőni kezd. Az érzés végigbizsergett Randen, csábította, de ellenállt neki. Egyre nehezebb volt anélkül megragadnia az Egyetlen Hatalmat, hogy ne kelljen hánynia, és esze ágában sem volt Ituralde előtt rosszul lennie.

– Hét végére lesz veled száz asha'man – vetette oda Ituraldénak. – Feltételezem, jó hasznukat veszed majd!

– Igen, én is úgy vélem.

– Napi jelentést akarok, akkor is, ha nem történik semmi sem – folytatta Rand. – A futárokat Kapun át küldheted. Négy nap múlva tábort bontok, és áttelepülök Bandar Ebanba!

Bashere felnyögött, Rand még nem szólt neki erről a tervről. A Sárkány a hátuk mögött tátongó hatalmas nyílás felé fordította a lovát. A Hajadonok egy része már át is kelt: szokás szerint ők mentek elsőként. Narishma oldalt állt, sötét haja a hagyományos két fonatba fogva, csengettyűkkel a végén. Ő is határvidéki volt, mielőtt asha'man lett volna. Túl sok bizonytalan hűség. Melyik lesz a fontosabb Narishmának? A hazája? Ő? Az aes sedai, akinek az őrzője lett? Rand meglehetősen biztosra vette, hogy a fickó hűséges; azon kevesek közé tartozott, akik utána mentek Dumai Kútjához. De a legveszedelmesebb ellenség mindig az volt, akiben azt hitted, megbízhatsz…

Nem bízhatunk meg egyikükben sem! – őrjöngött Lews Therin. Nem lett volna szabad hagynunk, hogy ilyen közel kerüljenek. Ellenünk fognak fordulni!

Az őrült sosem viselte el a fókuszálni képes férfiakat. Rand előrenógatta Tai'daishart, és nem is törődött Lews Therin motyogásával, bár a hangról eszébe jutott az éjszaka. Az éjszaka, amikor Moridinről álmodott, és Lews Therin nem volt ott az elméjében. A gyomra összeszorult, ha csak arra gondolt, hogy már az álmai sem biztonságosak. Kezdte azt hinni, az az egyetlen menedéke. Ott is rátörhettek a rémálmok, de azok a tulajdon rémálmai voltak.

Miért sietett Moridin a segítségére Shadar Logothban, még akkor régen, Sammael ellen? Miféle torz hálót szövögetett? És azt állította, hogy ő tört be az álmába – vagy újfent csak hazudott?

El kell pusztítanom őket, gondolta. Az összes Kitaszítottat, és ezúttal végleg! Keménynek kell lennem!

Épp csak Min nem akarta, hogy kemény legyen. És őt aztán végképp nem szerette volna megrémíteni. Minnel nem voltak játszmák: lehet, hogy a lány néha a fejéhez vágta, hogy bolond, de nem hazudott, és ettől Rand is azzá a férfivá akart válni, akiről a lány álmodott. De meg merte volna tenni? Vajon a férfi, aki még tudott nevetni, képes lett volna megtenni azt, ami Shayol Ghulban várt rá?

Meg kell halnod, hogy élj, ez volt a válasz három kérdése egyikére. Ha sikerrel jár, az emléke, az öröksége a halála után is megmarad. Ez nem volt valami vigasztaló tudat. Nem akart meghalni. Ki akart volna? Az aielek azt állították, hogy nem keresik a halált, bár emelt fővel fogadták, ha eljött.

Átlépett a Kapun, és visszautazott a domani udvarházba. Fenyőfák gyűrűje övezte a letiport, barna mezőt és a sátrak hosszú sorát. Csak egy kemény ember lehetett képes szembenézni a saját halálával, hogy megharcoljon a Sötét Úrral, miközben a vére a sziklákra hull. Ki tudna nevetni, ha tisztában van vele, hogy ez vár rá?

Megrázta a fejét. Nem sokat segített az sem, hogy Lews Therin ott volt a fejében.

Igaza van, szólt a Rokonirtó hirtelen.

Kinek? – kérdezte Rand.

A kis csinosnak. A rövid hajú lánynak. Azt mondta, fel kell törnünk a pecséteket. Igaza van.

Rand megdermedt, megrántotta Tai'daishar kantárját, és nem is törődött a lovásszal, aki odaszaladt a lóhoz. Hogy Lews Therin is egyetért vele…

És utána mi lesz velünk? – kérdezte.

Utána meghalunk. Megígérted, hogy meghalhatunk!

Csak ha legyőztük a Sötét Urat, mondta Rand. Tudod, hogy ha ő nyer, semmi sem vár ránk! Még a halál sem!

Igen… semmi, mondta Lews Therin. Az is jó lehet. Sem fájdalom, sem megbánás. Semmi.

Rand megborzongott. Ha a Rokonirtó ilyesmin kezd gondolkozni…

Nem, mondta, nem a semmi lenne. A kezében volna a lelkünk. Sokkal, sokkal rosszabb lenne!

Az őrült zokogni kezdett.

Lews Therin! – csattant fel Rand magában. Mitévők legyünk? Hogyan pecsételted le legutóbb a Vájatot?

Nem működött, suttogta a Rokonirtó. Akkor saidint használtunk, de hozzáértünk vele a Sötét Úrhoz. Nem lehetett másképp megoldani! Valaminek hozzá kell érnie, valaminek be kell zárnia a lyukat, de meg tudta fertőzni. A pecsét gyenge volt!

Rendben, de mit csináljunk másképp? – kérdezte tőle.

Csend. Rand csak ült egy pillanatig, aztán lecsusszant Tai'daishar nyergéből, és hagyta, hogy elvezesse az ideges lovász. A maradék Hajadonok is átjöttek a jókora Kapun, Bashere és Narishma zárták a menetet. Rand nem várta be őket, bár észrevette, hogy Deira Bashere, Davram Bashere felesége ott áll az Utazótér szélénél. A magas, parancsoló megjelenésű asszony fekete haja már őszülni kezdett a halántékánál. Alaposan végigmérte őt. Mit tenne, ha Bashere meghalna az ő szolgálatában? Tovább követné, vagy elvinné a csapatokat, vissza Saldaeába? Az asszony éppolyan erős akaratú volt, mint a férje. Talán erősebb is.

Rand odabiccentett és mosolygott neki, aztán elindult az esti táboron át az udvarház felé. Ezek szerint Lews Therin sem tudta, hogyan zárják le a Sötét Úr börtönét. Akkor mi haszna volt a hangnak? A Fény égesse meg, a kevés kis reménysége közé tartozott!

A legtöbb embernek volt annyi esze, hogy kitérjen előle, ahogy átvágott a táboron. Rand még emlékezett az időre, amikor nem kapták el ilyen sötét hangulatok, amikor még csak egyszerű pásztorgyerek volt. De Újjászületett Sárkányként már egészen más emberré vált. Most már felelősség terhelte. Kötelesség. Más embernek kellett lennie.

Kötelesség. A kötelesség akár egy hegy. Mostanában úgy érezte, mintha több tucat különféle hegy között lenne csapdába esve, és mind csak a pusztulására törne. És ekkora nyomás alatt szinte felforrtak az érzelmei. Csoda, ha néha ki is robbantak?

Megrázta a fejét, ahogy közelebb ért az udvarházhoz. Keletre ott sötétlett a Ködhegység. A nap lassan már nyugovóra tért, és a hegyek vöröses fényben fürödtek. Mögöttük délre feküdt Emondmező és a Folyóköz. Különös, milyen közel estek. Az otthona, amit soha többé nem láthat, mert ha ellátogatna oda, csak felfigyelnének rá az ellenségei. Keményen dolgozott rajta, hogy elhitesse velük, nincsenek érzései. Néha már maga is attól tartott, hogy ez a színjáték valósággá vált.

Hegyek. Hegyek, akár a kötelesség. A magány kötelessége, ezúttal, mert valahol délre, azok mögött a túl közel fekvő hegyek mögött volt az apja is. Tam. Rettentő régen nem látta. Tam volt az apja. Ő így döntött. Sosem ismerte a vér szerinti apját, a Janduin nevű aiel törzsfőnököt, és bár nyilvánvalóan tiszteletre méltó, becsületes férfi volt, ő nem igazán akarta az apjának hívni.

Néha nagyon vágyott Tam hangjára, bölcsességére. Tudta, hogy ilyenkor kell a legkeményebbnek lennie, mert elég egy pillanatnyi gyengeség – a pillanat, amikor az apjához szalad vigaszért –, és mindent tönkretesz, amiért olyan keményen dolgozott. És alighanem Tam sorsát is megpecsételi.

A falba égett lyukon át lépett be az udvarházba, és félrehajtotta az ajtó helyett odalógatott vastag vásznat. Hátat fordított a Ködhegységnek. Egyedül volt. Egyedül kellett lennie. Ha bárki másra támaszkodott, azt kockáztatta, hogy gyengévé válik, amikor Shayol Ghulba ér. Az Utolsó Csatában már nem támaszkodhat senkire, csak saját magára.

Kötelesség. Hány hegycsúcsot kell egyetlen embernek elbírnia?

Az udvarházban még mindig füstszag terjengett. Tellaen nagyúr habozva, de kitartóan panaszkodott a tűzesetre, míg csak Rand el nem rendelte, hogy kárpótolják, bár a gonosz buboréka igazán nem az ő hibája volt. Vagy az lett volna? A ta'verenségnek sok különös mellékhatása volt, onnan kezdve, hogy az emberek olyasmit is kimondtak, amit másképp elhallgattak volna, odáig, hogy az ingadozókat a szövetségesévé tette. Csak úgy vonzotta a bajt, a gonosz buborékjait is beleértve. Nem ő választotta ezt a sorsot, de ő döntött úgy, hogy az udvarházban marad.

Akárhogy is, Tellaent kárpótolták. Igazán semmiség volt az összeg ahhoz képest, amit Rand a seregei fenntartására költött, és még az is eltörpült amellett, amit arra szánt, hogy élelmet hozasson Arad Domanba és a többi, éhínség sújtotta vidékre. A helytartói komolyan tartottak tőle, hogy ha így folytatja, csődbe mennek illiani, teari és cairhieni érdekeltségei. Ő nem árulta el nekik, hogy nem érdekli a dolog.

Eljuttatja a világot az Utolsó Csatáig.

És semmi más nem marad utánad? – kérdezte egy hang az elméje mélyén. Nem Lews Therin, hanem a saját hangja, az a kis gondolatocska, ami rávette arra, hogy iskolákat alapítson Cairhienben és Andorban. Tovább akarsz élni a halálod után? És minden követődre háborút, éhínséget és káoszt hagysz? Csak a pusztításban élsz tovább?

Megrázta a fejét. Nem hozhatott rendbe mindent! Csak egy ember volt! Ostobaság lett volna az Utolsó Csatánál tovább terveznie. Nem aggódhatott azon, utána mi lesz a világgal. Nem. Ha ezt tette volna, le kellett volna vennie a tekintetét a célról!

És mi az a cél? – kérdezte a hang. Az életben maradás, vagy a virágzás? Egy újabb Világtörés alapját veted meg, vagy egy újabb legendák koráét?

Nem tudta a választ. Lews Therin kissé felélénkült, összefüggéstelenül gagyarászott. Ő felkapaszkodott az emeletre vezető lépcsőn. A Fényre, de fáradt volt!

Mit is mondott az az őrült? Amikor lezárta a Sötét Úr börtönébe vezető Vájatot, saidint használt. Ez azért lehetett, mert akkoriban annyi aes sedai ellene fordult, hogy csak a Száz Társ maradt meg mellette, a kor legerősebb férfi aes sedaiai. Nem volt velük egy nő sem. A női aes sedaiok túl kockázatosnak ítélték meg a tervet.

Különös módon úgy érezte, mintha szinte emlékezne az eseményekre – arra nem, hogy mi történt, de a haragra, a kétségbeesésre, a döntésre. Vajon hiba volt nem használni a Hatalom női felét is a férfi mellett? Talán emiatt tudott visszaütni a Sötét Úr, emiatt fertőzhette meg a saidint és kergette Lews Therint és a százból megmaradt maréknyi férfit az őrületbe?

Ennyire egyszerű volna az egész? Hány aes sedaira lesz szüksége? Egyáltalán, szüksége lesz rájuk? Épp elég tudós asszony tudott fókuszálni… Biztos volt itt még valami!

Létezett egy gyerekjáték, a Kígyók és rókák. Állítólag csak úgy lehetett nyerni benne, ha a játékos megszegte a szabályokat. Akkor mi a helyzet a másik tervével? Megszegheti a szabályokat úgy, hogy megöli a Sötét Urat? Fontolóra vehet ilyesmit akár ő, az Újjászületett Sárkány?

Átvágott a folyosó nyikorgós padlóján, és belökte a szobájába vezető ajtót. Min párnákkal feltámasztva ült az ágyon; hímzett, zöld nadrág volt rajta, és egy gyolcsing. A lámpafényben újabb könyvet lapozgatott át. Egy idősebb szolgálólány odabenn sürgölődött, Min vacsorájának a maradékát szedte le. Rand ledobta a kabátját, sóhajtott egyet, és kinyújtotta a kezét.

Leült az ágyra Min mellé. A lány letette a könyvét – Átfogó értekezés a Világtörés előtti relikviákról –, és kihúzta magát. Fél kézzel megdögönyözte a férfi nyakát. A tányérok összecsendültek, ahogy a szolgálólány leszedte őket, és bocsánatkérően meghajolt, majd még gyorsabban nekilátott eltüntetni őket a kosarában.

– Túl keményen hajtod magad, birkapásztor – mondta Min.

– Nincs más választásom!

A lány belecsípett a nyakába. Rand nyögött egyet, és elfintorodott.

– De, van – suttogta a lány a fülébe. – Figyelsz te rám egyáltalán? Mire jó az, ha teljesen kimeríted magad, mielőtt elérnél az Utolsó Csatába? A Fényre, Rand, már hónapok óta nem hallottalak nevetni!

– Tényleg most lenne itt a nevetés ideje? – kérdezte a férfi. – Azt akarod, legyek boldog, miközben gyermekek halnak éhen, és emberek mészárolják le egymást? Kacagnom kellene, hogy hallom, a trallokok még mindig használják az Átjárókat? Boldognak kellene lennem, hogy a Kitaszítottak többsége még mindig szabadon garázdálkodik, és azt tervezi, hogyan öljön meg?

– Nem, nem – felelte Min. – Persze, hogy nem! De nem hagyhatjuk, hogy tönkretegyen a világ nyomora! Cadsuane szerint…

– Várj csak! – vágott a szavába Rand, és megfordult, hogy a lány szemébe nézzen.

Min az ágyon térdelt, rövid, sötét haja az álla alá göndörödött. Mintha megdöbbent volna a szerelme felcsattanó hangján.

– Mi köze van ennek az egésznek Cadsuane-hez? – kérdezte a férfi.

Min összevonta a szemöldökét.

– Semmi.

– Megmondta neked, mit mondj! – förmedt rá Rand. – Téged használ, hogy hozzám férkőzhessen!

– Ne légy ostoba! – horkant Min.

– Mit mondott rólam?

– Aggasztja, hogy ilyen kemény lettél – vonta meg a lány a vállát. – Rand, mi a baj?

– Hozzám akar férkőzni, manipulálni próbál – folytatta Rand. – Téged használ rá. Mit mondtál neki, Min?

A lány megint megcsípte, ezúttal élesebben.

– Nem tetszik ez a hangnem, öcsi! Cadsuane a tanácsadód! Miért kellene figyelnem arra, mit mondok, ha vele beszélek?

A szolgálólány tovább csörömpölt az edényekkel. Miért nem tudott már kimenni? Ez igazán nem az a fajta beszélgetés volt, amit idegenek előtt akart lefolytatni!

Min nem dolgozhatott össze Cadsuane-nel, ugye? Ő egyáltalán nem bízott Cadsuane-ben. Ha közel férkőzött Minhez…

Rand érezte, ahogy elfacsarodik a szíve. Csak nem gyanakodott Minre? Mindig a lány volt az, akihez egy kis őszinteségért fordulhatott, aki nem játszmázott vele. Mitévő lesz, ha őt is elveszíti? A Fény égessen meg! – gondolta. Igaza van. Túl kemény lettem. Mi lesz velem, ha már azokra is gyanakodni kezdek, akikről tudom, hogy szeretnek? Rosszabb leszek, mint az az őrült Lews Therin!

– Min – mondta, és meglágyította a hangját –, talán igazad van. Talán túl messzire mentem.

A lány megnyugodva nézett rá, elernyedtek a vonásai. Aztán megdermedt, és a szeme döbbenten elkerekedett. Valami hideg kattant Rand nyaka köré.

Ő azonnal odakapta a kezét, és megpördült. A szolgálólány ott állt mögötte, de az alakja kezdett elmosódni. Eltűnt, és egy sötét bőrű, fekete hajú nő állt a helyén diadalittas mosollyal. Semirhage.

Rand keze fémet ért. Túl hideg volt, mintha csak jeget fogott volna. A bőrébe vájt. Dühödten próbálta kirántani a kardját a sárkányokkal festett fekete hüvelyéből, de azon kapta magát, hogy képtelen megtenni. A lábát mintha ólomsúly húzta volna le. A nyakörvet kaparászta – az ujja még szabadon mozgott –, de a fém mintha egyetlen, tömör pánt lett volna.

Ebben a pillanatban megismerte a rettegést. Ennek ellenére állta Semirhage tekintetét. A nő szélesen elmosolyodott.

– Hosszú ideje vágyom már rá, hogy egyszer a nyakadra tehessem az Uralmi Pántot, Lews Therin! Különös, hogy épp ilyen körülmények között, de…

Valami átvillant a levegőn, és Semirhage épp csak felkiáltott, mielőtt egy hajszálnyira eltéríthette volna a pengét… a Levegő egy parányi fonatával, tételezte fel Rand, bár nem láthatta a saidarból szőtt fonatokat. Min pengéje így is megvágta Semirhage arcát, mielőtt továbbrepült volna, hogy a faajtóba álljon.

– Őrök! – kiáltott fel Min. – Hajadonok! Fegyverbe! A car'a'carn veszélyben forog!

Semirhage átkozódott és intett egyet, mire a lány elhallgatott. Rand aggódva megfordult, és megpróbálta megragadni a saidint, de nem sikerült. Valami elzárta tőle. Mint a Levegő fonatai lelökték az ágyról, betömték a száját. Rand próbált odafutni hozzá, de megint csak nem sikerült neki. A lába egyszerűen nem engedelmeskedett.

Ebben a pillanatban kinyílt azt ajtó. Egy újabb nő sietett be. Kipislogott az ajtóból, mintha valamit ellenőrizne, aztán becsukta maga mögött. Elza! Randben felpislákolt a remény, de aztán az aprócska nő odalépett Semirhage mellé, és felvette a másik karperecet, amivel irányítani lehetett a Rand nyakára feszülő a'damet. Felnézett rá, a szeme vörös volt és kicsit ködös, mintha csak alaposan fejbe vágták volna valamivel. De amikor látta, hogy a férfi térdel, elmosolyodott.

– Lám, végre utolért a sorsod, Rand al'Thor! Szembenézhetsz a Sötétség Nagyurával! És veszíteni fogsz!

Elza. Elza Fekete volt, a Fény égesse meg! A férfi bőre megborzongott, érezte, ahogy a nő magához öleli a saidart, és az úrnője mellé lép. Mind a ketten ott álltak vele szemben, egy-egy karpereccel a csuklójukon, és Semirhage módfelett magabiztosnak tűnt.

Rand felmordult, és a Kitaszított felé fordult. Nem fog csak így csapdába esni! Semirhage megérintette arcán a vérző sebet, és halkan ciccegett. Durva, barna ruhát viselt. Hogyan sikerült megszöknie a fogságból? És honnan szerezte ezt az átkozott nyakörvet? Hisz ő Cadsuane-nek adta, hogy vigyázzon rá! A nő megesküdött neki, hogy biztonságban lesz!

– Nem jönnek az őrök, Lews Therin – mondta Semirhage oda sem figyelve, és feltartotta karpereces kezét; az ékszer illett a férfi nyakán csillogó pánthoz. – Levédtem ezt a szobát a hallgatózó fülek ellen. Hamar rájössz, hogy meg sem tudsz mozdulni, ha nem akarom. Már megpróbáltad; beláthatod, milyen hiábavaló!

Rand kétségbeesetten igyekezett újfent kinyúlni a saidin után, de semmit sem talált. A fejében Lews Therin sírni és hörögni kezdett, és Rand úgy érezte, ő is mindjárt csatlakozik hozzá. Min! Oda kellett hozzá mennie! Elég erősnek kellett hozzá lennie!

Semirhage és Elza felé kényszerítette magát, de mintha csak valaki más lábát akarta volna mozgatni. Bezárták a tulajdon fejébe, akárcsak Lews Therint. Kinyitotta a száját, hogy szitkozódjon, de csak rekedt nyögésre futotta.

– Igen – mondta Semirhage –, beszélni sem tudsz az engedélyem nélkül! És javasolnám, hogy ne próbálj meg még egyszer kinyúlni a saidin után! Meglehetősen kellemetlennek fogod találni a tapasztalatot! Amikor korábban kipróbáltam az Uralmi Pántot, úgy találtam, sokkal elegánsabb eszköz, mint azok a seanchan a'damek. Az ő a'damjük hagy egy kis szabadságot, és főleg a rosszullétet használja gátlószerként. Az Uralmi Pánt sokkal teljesebb odaadást követel. Pontosan úgy cselekszel, ahogy én akarom. Például…

Rand felkelt az ágyról, a lába az akarata ellenére mozgott. Aztán a saját keze felcsapott, és megragadta a tulajdon torkát a pánt fölött. Megtántorodott, levegő után kapkodott. Kétségbeesetten nyúlt ki a saidin után.

Csak kínt talált. Mintha egy lángoló olajjal teli kádba nyúlt volna, aztán a saját ereibe vonta volna a fájdalmat. Felkiáltott döbbenetében és kínjában, majd a fapadlóra zuhant. Tekergőzni kezdett fájdalmában. Elsötétedett előtte a világ.

– Látod? – mondta Semirhage. – Ó, el is felejtettem, milyen pompás érzés!

A fájdalom olyan volt, mintha milliónyi hangya mart volna a bőrébe, hogy lerágjon egész a csontjáig. Csapkodott, az izmai görcsöltek.

Megint a ládában vagyunk! – üvöltötte Lews Therin.

És hirtelen ott is voltak. Látta a fekete, zárt teret, látta, ahogy agyonnyomja. A teste sajgott a folyamatos veréstől, és kétségbeesetten próbálta nem elveszíteni a józan eszét. Lews Therin volt az egyetlen társa. Az első esetek egyike volt, hogy Rand beszélt az őrülttel; Lews Therin aznap nem sokkal korábban kezdett el először válaszolni neki.

Ő nem volt hajlandó a saját részének tekinteni Lews Therint. Az őrült részének, annak a részének, ami elviselte a kínzást is, ha másért nem, hát mert annyi kínt kiállt. Semmi értelme nem volt még több fájdalomnak és szenvedésnek. Nem lehetett teletölteni egy már túlcsordult kelyhet.

Abbahagyta az üvöltést. A fájdalom nem múlt el, még mindig könnybe lábadt tőle a szeme, de a kiáltások elhaltak. Csend ülte meg a szobát.

Semirhage a homlokát ráncolva nézett le rá. Vér csöpögött le az arcán. Újabb fájdalomhullám söpört végig a férfin. Bárki volt is.

Csendben nézett fel a nőre.

– Mi a fenét csinálsz? – csattant fel a Kitaszított, és válaszra kényszerítette. – Beszélj!

– Többet nem tehetsz velem – zihálta a férfi.

Újabb fájdalomhullám. Meglepte a férfit, és valami mélyen belül fel is vinnyogott, de kifelé semmit sem mutatott. Nem azért, mert visszafojtotta a kiáltásokat, hanem mert semmit sem érzett. A láda, a két seb az oldalán, ami megmérgezte a vérét is, a verések, a megaláztatások, a gyász, a tulajdon öngyilkossága. Megölte magát. Erre hirtelen nagyon élesen emlékezett. Ezek után mit tehetett volna még vele Semirhage?

– Magasságos úrnőm – fordult Elza Semirhage-hoz, és a szeme még mindig elég zavarosnak tűnt valamitől –, talán most már…

– Hallgass, féreg! – köpte oda Semirhage, és letörölte az álláról a vért. Lenézett rá. – Ezek a kések már kétszer kóstolták meg a véremet! – Megrázta a fejét, aztán megfordult, és Randre mosolygott.

– Azt mondod, többet már nem tehetek veled? Elfelejted, Lews Therin, hogy kivel beszélsz. A fájdalom a specialitásom, és te félig még mindig kisgyerek vagy! Tízszer olyan erős férfiakat is megtörtem már, mint te! Állj fel!

Felállt. A fájdalom nem múlt el. A nő alighanem addig akarta ellene használni, amíg ki nem csikart belőle valamiféle reakciót.

Megfordult, engedelmeskedett a szótlan parancsnak, és ott találta Mint a padló fölött lógva. A lány testét a Levegő láthatatlan fonatai tartották. A szeme elkerekedett félelmében, a kezét hátrakötözték, a száját Levegőből szőtt pecek feszítette ki.

Semirhage felnevetett.

– Azt mondod, többet már nem tehetek veled?

Rand megragadta a saidint – nem a saját akaratából, hanem a nőéből. A hatalom robaja belezúdult, és magával hozta azt a különös szédelgést, amit sosem tudott megmagyarázni. Négykézlábra esett, és nagyot nyögve kiadta a vacsoráját, miközben forgott és rázkódott vele a szoba.

– Ez aztán különös – hallotta Semirhage hangját. Mintha valahonnan messziről szűrődött volna oda hozzá.

Rand megrázta a fejét. Még mindig tartotta az Egyetlen Hatalmat, bár viaskodnia kellett vele, ahogy a saidinnel mindig; nehéz volt az akarata alá hajtani a hatalmas, tekergőző erőt. Mintha a szélvihart akarta volna láncra verni: akkor is nehezére esett, amikor még erős volt, és egészséges. Most szinte lehetetlennek tűnt.

Használd! – suttogta oda neki Lews Therin. Öld meg, amíg még lehet!

Nem ölök meg egy nőt sem, gondolta Rand makacsul, valahonnan egy elrejtett emlékszálból. Ezt a határt nem lépem át…

Lews Therin felordított, és megpróbálta elragadni a saidint tőle, de nem járt sikerrel. Rand azon kapta magát, hogy éppúgy nem tudna fókuszálni sem, ahogy lépni sem tudott Semirhage engedélye nélkül.

Kiegyenesedett a nő parancsára. A szoba kezdett megállapodni, a hányingere múlóban volt. Aztán fonatokat kezdett szőni, bonyolult Szellem és Tűz fonatokat.

– Igen – mormolta a Kitaszított szinte csak magának. – Most pedig, ha jól emlékszem… néha olyan különös, ahogy a férfiak használják!

Rand befejezte a fonatokat, és Min felé lökte őket.

– Nem! – kiáltott fel közben. – Ezt nem!

– Ó, most már te is belátod – mondta Semirhage –, hogy egyáltalán nem volt nehéz megtörni téged?

A fonatok megérintették Mint, aki kínjában rángatózni kezdett. A férfi tovább fókuszált, és a szemébe könnyek gyűltek, ahogy a bonyolult fonatokat átküldte a lány testén. Mindegyik csak fájdalmat okozott, nagyobb kárt nem tettek, de ebben nagyon jók voltak. Semirhage alighanem eloldhatta Min szájpeckét, mert a lány sírni és sikítani kezdett.

– Kérlek, Rand! – könyörgött. – Kérlek!

A férfi dühében ordított, próbálta abbahagyni, de nem ment. Érezte Min fájdalmát a kötésen át, érezte, miközben okozta.

– Hagyd abba! – bömbölte.

– Könyörögj! – mondta Semirhage.

– Kérlek! – sírta a férfi. – Könyörgök, kérlek!

Hirtelen abbamaradt minden, és a kínzó szálak szétfoszlottak. Min a levegőben függött, nyöszörgött, és a szeme homályos volt a fájdalom sokkjától. Rand megfordult, és szembenézett Semirhage-gal és mellette Elza kisebb alakjával. A Fekete nővér láthatóan halálra volt rémülve, mintha olyasmibe keveredett volna, amire nem volt felkészülve.

– Most már látod, hogy mindig is az volt a sorsod, hogy a Sötétség Nagyurát szolgáld – mondta a Kitaszított. – Kimegyünk ebből a szobából, és elbánunk azokkal az úgynevezett aes sedaiokkal, akik fogva tartottak! Aztán Shayol Ghulba utazunk, és átadlak a Nagyúrnak, hogy végezhessünk ezzel az egésszel.

Rand meghajtotta a fejét. Kellett lennie valamiféle kiútnak! Szinte látta, ahogy a nő felhasználja, és utat tép magának a saját emberei között. Látta, ahogy az emberek félnek visszatámadni, nehogy kárt tegyenek benne. Látta a vért, a halált, a pusztítást, amit maga mögött hagy. A gondolat megdermesztette. Jéggé fagyasztotta.

Ők győztek.

Semirhage az ajtóra nézett, aztán visszafordult hozzá, és elmosolyodott.

– De tartok tőle, előbb még végeznünk kell a lánnyal! Lássunk is neki!

Rand megfordult, és Min felé indult.

– Nem! – kiáltotta. – Megígérted, hogy ha könyörgök…

– Semmit sem ígértem – nevetett fel a Kitaszított. – Nagyon szépen könyörögtél, Lews Therin, ám végül úgy döntöttem, nem hallgatom meg a kérésedet. De a saidint elengedheted. Ennek valamivel személyesebbnek kell lennie!

A saidin a semmibe villant, és Rand szomorkásan fogadta a hatalom távozását. A világ sokkal színtelenebbnek tűnt körülötte. Megállt Min előtt, és a lány könyörgő szemébe nézett. Aztán a torkára fonta a kezét, megragadta, és elkezdte szorítani.

– Nem – suttogta megrettenve, ahogy a keze az akarata ellenére elakasztotta a lány torkában a levegőt. Min megbillent, és Rand akaratán kívül a földre kényszerítette. Könnyedén elbánt a kapálódzó lánnyal. Fölé hajolt, egyre mélyebben a torkába fúrta az ujjait, markolta, fojtogatta. A lány visszanézett rá. Kezdett kidülledni a szeme.

Ez nem történhet meg!

Semirhage felnevetett.

Ilyena! – ordított fel Lews Therin. Ó, a Fényre! Megöltem!

Rand egyre erősebben szorította Min nyakát. Lehajolt, hogy jobban ráfoghasson, az ujja a lágy bőrbe mélyedt, benyomta a torkát. Mintha a saját szívét ragadta volna meg. A világ elsötétedett, csak Mint látta. Érezte, ahogy a lány vére az ujja alatt lüktet.

Az a csodaszép, sötét szempár csak nézte, és még akkor is szerette, amikor megölte.

Ez nem történhet meg!

Megöltem!

Megőrültem!

Ilyena!

Kellett, hogy legyen kiút! Kellett! Rand le akarta hunyni a szemét, de nem tudta. Nem hagyta – nem Semirhage, hanem Min. Fogva tartotta a pillantásával az övét, könnyek patakzottak az arcán, sötét, göndör fürtjei kócosan kuszálódtak össze. Olyan szép volt.

Rand a saidin után kapkodott, de nem tudta magába rántani. Minden idegszálával próbálta ellazítani az ujjait, de tovább szorította a lány nyakát. Érezte Min rettegését, a fájdalmát. A lány arca ellilult, a szeme megrebbent.

Rand ordított. EZ NEM TÖRTÉNHET MEG! NEM TESZEM MEG MÉG EGYSZER!

Hirtelen valami elpattant benne. Jéghideg lett; aztán a hidegség is eltűnt, és többé semmit sem érzett. Sem érzelmeket, sem haragot.

Aztán érzékelt valami különös erőt. Mintha egy víztározót talált volna, ami épp csak a látómezején kívül fortyogott. Kinyúlt érte az elméjével.

Ködös arc villant át a szemei előtt, de nem tudta kivenni az elmosódott vonásokat. Majd egy pillantás alatt el is tűnt.

És őt eltöltötte az idegen erő. Nem saidin, nem saidar, hanem valami más. Valami, amit még sosem érzett.

Ó, a Fényre! – kiáltott fel hirtelen Lews Therin. Ez lehetetlen! Nem használhatjuk! Engedd el! Magát a halált tartod, a halált és az árulást! Ez Ő!

Rand lehunyta a szemét Min fölött térdelve, és fókuszálta az idegen, ismeretlen hatalmat. Élet és erő viharzott át rajta, olyan hatalmas áradat, akár a saidin, csak tízszerte édesebb és százszorta vadabb. Élettel töltötte el, és ráébresztette, hogy még sosem élt. Olyan erőt adott neki, amiről még csak nem is álmodott. Vetekedett még azzal a hatalommal is, amit a Choedan Kalt használva érzett.

Felordított gyönyörében és dühében, majd hatalmas Tűz és Levegő lándzsákat szőtt. A nyakára tapadó pántba verte a lándzsákat, és a szobában lángok és olvadt fémdarabok freccsentek szét. Rand minden egyes cseppet látott. Érezte, ahogy egyik fémszilánk a másik után rugaszkodik el a nyakáról, ahogy meghajlítja a levegőt forróságával, füstcsíkot húz maga után, majd a földre hull. Kinyitotta a szemét, és elengedte Mint. A lány felsírt és levegő után kapkodott.

Ő felállt és megfordult. Az ereiben fehéren izzó magma lüktetett, épp, mint amikor Semirhage kínozta, csak valahogy mégis az ellenkező módon. Bármilyen fájdalmat is okozott, maga volt a tiszta gyönyör.

A Kitaszított döbbenten állt.

– De… ez… lehetetlen… – motyogta. – Semmit sem éreztem. Nem szabad… – Felnézett, és elkerekedett szemmel bámult Randre.

– Az Igazi Hatalom. Miért árultál el, Sötétség Nagyura? Miért?

A férfi felemelte a kezét, és az idegen, érthetetlen hatalommal eltöltve egyetlen fonatot szőtt. Fehér fénycsík csapott ki az ujjai közül, tisztítótűz robbant elő, és egyenesen Semirhage mellkasába vágódott. A nő felvillant és eltűnt, csak halovány utókép maradt meg Rand retináján. A karperec a földre hullott.

Elza az ajtó felé rohant. Újabb fehér fénysugárban tűnt el, egy pillanatra az egész alakja fénnyé változott. Az ő karperece is a földre esett, ahogy a nő tökéletesen kiégett a Mintából.

Mit tettél? – kérdezte Lews Therin. Ó, a Fényre! Jobb lett volna, ha újra gyilkolunk, jobb, mint hogy… ó, a Fényre! Megpecsételődött a sorsunk.

Rand egy pillanatig még ízlelgette az ismeretlen hatalmat, aztán sajnálkozva elengedte. Tovább tartotta volna, de túlságosan is kimerült volt hozzá. Amikor eltűnt, mintha elzsibbadt volna körülötte minden.

Vagy… nem is. Ennek a zsibbadtságnak semmi köze nem volt az előbb még benne zubogó hatalomhoz. Megfordult, és lenézett Minre, aki halkan köhécselve dörzsölgette a nyakát. Felnézett rá, és mintha félelem csillant volna a szemében. Rand nem hitte volna, hogy valaha még egyszer úgy néz fel rá, mint régen.

Tévedett: valóban akadt még valami, amit Semirhage megtehetett vele. Érezte, milyen megölni valakit, akit a szíve mélyéből szeret. Egykor, amikor Lews Therinként tette ugyanezt, őrült volt, és nem tudott uralkodni magán. Szinte nem is emlékezett rá, hogyan ölte meg Ilyenát. Mintha csak az álom ködében tette volna. Csak akkor ébredt rá, mit is tett, amikor Ishamael felébresztette.

De most, most már pontosan tudta, milyen érzés volt végignézni, ahogy megöl mindenkit, akit szeret.

– Vége – suttogta.

– Minek? – kérdezte Min, és újra felköhögött.

– Ez volt az utolsó, amit még tenni lehetett velem – mondta a férfi, és megdöbbentette, milyen nyugodt. – Most már mindent elvettek tőlem.

– Miket beszélsz, Rand? – nézett fel rá a lány. Megint megdörzsölte a nyakát. Kezdtek kirajzolódni rajta az ujjnyomok.

Rand megrázta a fejét, ahogy – végre – hangok hallatszottak a folyosóról. Talán egy asha'man megérezte, hogy fókuszál, amikor kínozni kezdte Mint…

– Döntöttem – mondta, és az ajtó felé fordult. – Azt kérted tőlem, legyek rugalmas. Azt kérted, nevessek! De ezt már többé nem adhatom meg. Sajnálom.

Egykor, még hetekkel korábban eldöntötte, hogy még erősebbnek kell lennie – eddig csak vasból volt, de most acélból lesz. Úgy tűnt, még az acél is túl gyengének bizonyult. Még keményebbnek kell lennie. Most már értette. Ahol eddig acél volt, ott most valami más lett. Mostantól cuendillar volt. Belépett az űrbe, épp, ahogy annak idején Tam tanította. De ebben az űrben nem volt érzelem. Egy szikrányi sem.

Nem törhették meg. Nem hajlíthatták meg.

Vége volt.

Huszonharmadik fejezet

A levegő meggörbült

– És mi a helyzet a celláját őrző nővérekkel? – kérdezte Cadsuane, ahogy felsietett a lépcsőn Merise mellett.

– Corele és Nesune élnek, hála a Fénynek, bár nagyon gyengék – mondta Merise, aki felkapta a szoknyáját, úgy sietett. Narishma ott volt a nyomukban, a hajába font csengők halkan csilingeltek.

– Daigian halott. Nem vagyunk benne biztosak, a másik kettőt miért kímélték meg!

– Őrzők – mondta Cadsuane. – Ha megölsz egy aes sedait, az őrzője azonnal tudni fogja, mi pedig azonnal tudtuk volna, hogy valami nincs rendben.

Az őrzőknek amúgy is rá kellett volna jönniük, hogy valami nincs rendben – majd ki is kell faggatniuk őket, hogy kiderüljön, mit éreztek. De alighanem létezett valami összefüggés.

Daigiannak nem volt élő őrzője. Cadsuane sajnálta a kellemes kis nővért, de elfojtotta a gyászát. Nem volt most erre ideje.

– A másik kettő valamiféle transzba esett – mondta Merise.

– Nem láttam egy fonat maradványát sem, és Narishma sem talált semmit. Épp azelőtt találtuk meg őket, hogy riadót fújtak volna, aztán érted mentünk, amint megbizonyosodtunk róla, hogy al'Thor életben van, és az ellenségeinkkel elbántak.

Cadsuane idegesen biccentett. Hogy épp aznap éjjel ment ki a tudós asszonyok sátrába, hogy meglátogassa őket! Sorilea és egy kisebb csapat aiel nő is ott sietett Narishma mögött, de Cadsuane nem mert lassítani, nehogy letapossák a tudós asszonyok, akik úgy igyekeztek, hogy megnézzék al'Thort.

Felértek a lépcső tetejére, és elszaladtak a férfi szobája felé.

Hogyan sikerült annak a kölyöknek ekkora bajba kevernie magát? És hogyan szabadult ki az a fényverte Kitaszított a cellájából? Valakinek segítenie kellett neki, márpedig ez azt jelentette, hogy a táborban volt egy árnybarát. Ez nem volt olyan valószerűtlen; ha akadtak árnybarátok a Fehér Toronyban, akkor nyilván itt is kellett lenniük. De miféle árnybarát bánhat el három aes sedaijal? Ha valaki ilyen erősen fókuszál, azt meg kellett volna éreznie minden egyes nővérnek és asha'mannek a táborban!

– Tea lett volna a dologban? – kérdezte Cadsuane halkan Meriset.

– Egyelőre úgy tűnik, nem – válaszolta a Zöld. – De többet tudunk, ha azok ketten felébrednek. Amint kihoztuk őket a transzból, elvesztették az eszméletüket!

Cadsuane bólintott. Al'Thor szobája tárva-nyitva állt, és a Hajadonok úgy zsibongtak körülötte, mint egy darázscsapat, amely arra tér haza, hogy leverték a fészkét. Cadsuane igazán nem okolhatta érte őket. Úgy tűnt, al'Thor nem mesélt sokat arról, mi történt. Az a bolond kölyök örülhet, hogy még életben van! Micsoda fényverte felfordulás! – gondolta Cadsuane, és a Hajadonok között egyenesen bement a helyiségbe.

A szoba túloldalán kis csapat aes sedai beszélgetett halkan.

Sarene, Erian, Beldeine – mindenki más a táborban halott volt, vagy eszméletlen. Kivéve Elzát. Hol van Elza?

Mind a hárman biccentettek Cadsuane felé, amikor belépett, de az idős aes sedai épp csak rájuk nézett. Min az ágyon ült, a nyakát dörzsölgette, a szeme vörös volt, rövid haja kócos, az arca halálsápadt. Al'Thor a tágra nyitott ablak mellett állt, egészséges kezével a csonkát fogta a háta mögött. A kabátja gyűrötten hevert a földön, a férfi csak fehér ingujjat viselt. Az ablakon belibbenő szél lobogtatta aranyvörös haját.

Cadsuane végignézett a szobán. A háta mögött, a folyosón a tudós asszonyok a Hajadonokat kezdték kikérdezni.

– Nos? – tette fel a kérdést. – Mi történt?

Min felnézett. Vörös foltok sötétlettek a torkán, zúzódások nyomai. Rand nem fordult el az ablaktól. Szemtelen kölyök, gondolta Cadsuane, és beljebb lépett a szobába.

– Mondd már, fiam! – erősködött. – Tudnunk kell, hogy a tábor veszélyben van-e!

– A veszéllyel elbántunk – felelte a férfi halkan.

Volt valami a hangjában, amitől Cadsuane habozni kezdett. Dühöt várt tőle, talán elégedettséget. De legalábbis kimerültséget. Ehelyett higgadtnak hangzott.

– Elmagyaráznád, mindez mit jelent? – csattant fel az aes sedai. Al'Thor végül megfordult, és ránézett.

Cadsuane önkéntelenül is hátralépett, bár nem tudta volna megmondani, miért. A másik még mindig ugyanaz a buta kölyök volt. Túl magas, túl magabiztos, túl makacs. Bár ezúttal volt benne valami különös nyugalom, de nagyon sötét volt az éle. Ezt a fajta nyugalmat lehetett az elítéltek szemében is látni, mielőtt a bitó alá léptek volna.

– Narishma! – szólt át Rand az aes sedai feje fölött. – Van számodra egy fonatom! Jegyezd meg, mert csak egyszer mutatom meg!

Ezzel oldalra tartotta a kezét, és vakító fehér fénycsík tört elő az ujjai közül. Eltalálta a földön heverő kabátot. Az egy fényvillanásban eltűnt.

Cadsuane felszisszent.

– Mondtam, hogy ne használd többet ezt a fonatot, te gyerek! Soha többé meg ne tedd! Hallod? Ez nem…

– Ezzel a fonattal kell a Kitaszítottak ellen küzdeni, Narishma – folytatta al'Thor, és halk hangja keresztülhasított az aes sedai tiltakozásán. – Ha bármi mással öljük meg őket, újjászülethetnek. Veszélyes eszköz, de csak egy eszköz. Mint az összes többi.

– Tiltott! – csattant fel Cadsuane.

– Úgy döntöttem, mostantól nem az – mondta al'Thor nyugodtan.

– Fogalmad sincs róla, mire képes az a fonat! Csak egy kiskölyök vagy, aki…

– Láttam, ahogy öröktűz emészt el egész városokat – vágott a szavába a férfi, és a tekintete űzötté vált. – Láttam, ahogy ezreket éget ki a Mintából mindent megtisztító lángja. Ha gyermeknek tartasz engem, Cadsuane, akkor te mi vagy, nálam évezredekkel fiatalabban?

Állta a nő tekintetét. A Fényre! Mi történhetett vele? Az aes sedai csak nehezen szedte össze a gondolatait.

– Ezek szerint Semirhage halott?

– Rosszabb, mint halott – mondta al'Thor. – És azt hiszem, sok szempontból jobban járt, mintha csak meghalt volna.

– Akkor gondolom, folytathatjuk is…

– Felismered ezeket, Cadsuane? – kérdezte a férfi, és valami fémes felé biccentett, ami az ágyon hevert, és szinte elfedte a lepedő. Az aes sedai habozva lépett előre. Sorilea kiismerhetetlen arckifejezéssel nézett oda. Láthatóan nem akart belekeveredni a társalgásba, ha al'Thor ilyen hangulatban volt. Cadsuane igazán nem haragudott rá miatta.

Felemelte a lepedőt, és ismerős karpereceket pillantott meg. A nyakörv nem volt sehol.

– Lehetetlen! – suttogta.

– Én is azt hittem – mondta al'Thor azon a rettenetesen nyugodt hangon. – Azt mondogattam magamnak, hogy ez nyilván nem lehet az a ter'angreal, amit átadtam neked! Megígérted, hogy vigyázol rá, és elrejted!

– Akkor hát – szólt az aes sedai, és újra letakarta a holmikat. – Ezzel végeztünk is.

– Igen. Elküldtem pár emberemet a szobádba. Mondd csak, ez az a doboz, amiben a karpereceket tartottad? Nyitva hevert a padlón!

Egy Hajadon odavitte az ismerős tölgyfa dobozkát. Nyilván az volt az. Cadsuane dühösen fordult a férfi felé.

– Átkutattattad a szobámat!

– Nem tudtam róla, hogy épp most látogatod meg a tudós asszonyokat – mondta al'Thor. Tisztelettudóan odabiccentett Sorileának és Amysnak, amit azok habozva viszonoztak. – Elküldettem pár szolgát, nézzék meg, mi van veled, mert féltem tőle, hogy Semirhage megpróbált rajtad bosszút állni.

– Nem lett volna szabad hozzáérniük! – tiltakozott az aes sedai, és elvette a dobozt a Hajadontól. – Igen bonyolult védőfonatokkal védtem!

– Nem voltak elég bonyolultak – közölte a férfi, és elfordult tőle.

Még mindig a sötét ablak előtt állt, és a tábort nézte.

Csend borult a teremre. Narishma halkan Mint faggatta, hogy jól érzi-e magát, de mindenki elhallgatott, amikor Rand abbahagyta a beszédet. Cadsuane tudta: a férfi nyilván úgy érzi, hogy ő tehet róla, hogy ellopták az a'damet, de ez nevetséges volt! A lehető legjobb védelmet fonta köré, amit csak tudott, de ki tudhatta, a Kitaszítottak miféle ismeretekkel hatoltak át a védőhálókon is?

Hogyan élte túl ezt a támadást al'Thor? És mi lett a dobozban lévő többi holmival? Most már a férfinál volt a sa'angreal kulcsa is, vagy azt a szobrocskát is elvitte Semirhage? Meg merje kérdezni?

Tovább feszült a csend.

– Mire vársz? – kérdezte végül minden bátorságát összeszedve. – Azt várod, hogy bocsánatot kérjek?

– Te? – kérdezte al'Thor. Nem volt vidámság a hangjában, csak valamiféle hideg nyugalom. – Nem, szerintem egy követ is hamarabb bocsánatkérésre bírnék, mint téged!

– Akkor…

– Száműzlek a jelenlétemből, Cadsuane – mondta a férfi lágyan. – Ha ma éjszaka után még egyszer meglátom az arcodat, megöllek!

– Rand, ne! – kiáltott fel Min, és felpattant az ágy mellett. A férfi nem fordult oda hozzá.

Cadsuane érezte, hogy rászakad a rettegés, de hagyta, hogy a dühe elsodorja.

– Micsoda?! – csattant fel. – Ez ostobaság, te kölyök. Én…

A férfi megfordult, és ő ismét elhallgatott a tekintete súlya alatt.

Veszedelem volt benne, és valami árnyék a tekintetében, ami akkora félelmet csiholt öregedő szívében, hogy Cadsuane nem is hitte volna, hogy képes ennyire megrettenni. Ahogy nézte a férfit, mintha még a levegő is meggörbült volna körülötte, és szinte úgy érezte, hirtelen sötétebb lett a szobában.

– De… – Azon kapta magát, hogy dadog. – De te nem ölsz nőket! Mindenki tudja! Még a Hajadonokat is alig mered veszélyes helyre vinni, nehogy bajuk essen!

– Ezt a bizonyos hajlamomat kénytelen voltam felülvizsgálni – mondta al'Thor. – A mai estével.

– De…

– Cadsuane… – kezdte halkan a férfi. – Elhiszed, hogy meg tudnálak ölni? Itt és most, anélkül, hogy kardot vagy az Egyetlen Hatalmat kellene használnom? Elhiszed, hogy ha csak azt akarom, a Minta körém hajol, és megállítja a szívedet? Véletlen… egybeesésként?

A ta'verenség nem így működött. A Fényre! Nem így működött, ugye? Nem hajlíthatta a Mintát az akarata szerint, ugye?

De ahogy a férfi szemébe nézett, Cadsuane hitt neki. Minden logika dacára, ahogy belenézett a szemébe, tudta, hogy ha nem megy el onnan most azonnal, meghal.

Lassan biccentett. Gyűlölte magát. Furcsa gyengeség lepte meg. A férfi elfordult tőle, és újra kinézett az ablakon.

– Gondoskodj róla, hogy ne lássam többé az arcodat! Soha, Cadsuane. Most elmehetsz!

Az aes sedai szédelegve megfordult, és a szeme sarkából megpillantotta az al'Thorból áradó mélységes sötétséget. Az egyre tovább hajlította a levegőt. Amikor odanézett rá, eltűnt. Az aes sedai a fogát csikorgatva kiment.

– Készüljetek és készítsétek fel a seregeket is! – mondta al'Thor a szobában maradtaknak, és a szavai visszhangzottak a folyosón. – Hét végére el akarok menni innen!

Odakinn Cadsuane a fejéhez kapta a kezét, és nekidőlt a folyosó falának. A szíve a torkában dobogott, a keze izzadt. Eddig egy makacs, de jószívű kölyökkel kellett megküzdenie. Valaki elvitte azt a gyermeket, és itt hagyta helyette ezt az alakot, akinél veszélyesebbel még sosem találkozott. Napról napra távolabb került tőle.

És ebben a pillanatban fogalma sem volt, mit tehetne ellene.

II. KÖTET

Huszonnegyedik fejezet

Új hűség

Gawyn a kétnapos lovaglástól kimerülten ült lova nyergében egy alacsony dombon Tar Valontól délnyugatra. A vidéknek zöldellenie kellett volna így tavasszal, de az alatta elterülő domboldalon csak a téli hó alatt megfulladt nyurga, száraz gyom csörgött. Imitt-amott feketefa- és tiszafapamacsok szegték fel a fejüket az egyhangú, barna tájban. Gawyn jó néhány facsoportot látott, amelyek helyén már csak tönkök maradtak. A háború több fát emésztett fel, mint a világ összes szúja: kellett a nyílvesszőhöz, a tűzhöz, az épületekhez és az ostromgépekhez is.

A fiú egész éjszaka keményen lovagolt, és most ásított egyet. Bryne tábora igencsak jól be volt itt ásva, és csak úgy pezsgett a folyamatos sürgés-forgástól. Egy ekkora seregben legjobb esetben is szervezett zűrzavar uralkodott. Egy kis lovas csapat utazhatott könnyen, kísérők és málha nélkül, ahogy Gawyn csemetéi tették – egy efféle sereg akár több ezer fősre is duzzadhatott, és mégis sovány maradt. A gyakorlott lovasok, mint például a saldaeaiak állítólag akár hét-nyolcezres hadakban is ugyanolyan mozgékonyak maradtak.

De az alatta elterülő sereg egészen más kérdés volt. A hatalmas, kiterült bestia közepén óriási buborékként kerekedett a kisebbik tábor, ahol feltehetően az aes sedaiok szálltak meg. Bryne jókora csapatokat küldött az Erinin-folyó két oldalán lévő hídvárosokba is, és gyakorlatilag elvágta a sziget szárazföldi utánpótlását.

A sereg úgy kuporgott Tar Valon mellett, mint egy pók, ami a háló mellett libbenő pillangót lesi. Kisebb csapatok lovagoltak ki-be: őrjáratoztak, élelmet vásároltak, híreket hoztak-vittek. Egyik tucat egység a másik után: némelyik lovas, mások gyalogosok. Mint egy méhkas: egyes méhek kirepülnek, mások épp visszatérnek. A fő tábor keleti felén sátrak és kalyibák összevisszasága állt, a hadseregek köré elkerülhetetlenül összeverődő egyéb emberek, szolgák, segédek szokás szerint rendezetlen tömege. Nem sokkal arrébb, épp csak a fő táboron belül, egy fa mellvéd magas gyűrűje tört az égre – talán ötven hossz széles lehetett. Feltehetően egy parancsnoki állás.

Gawyn tudta, hogy Bryne emberei látták, amint a tábor felé tart, de senki sem állította meg. Valószínűleg nem is próbálnák, hacsak nem akarna ellovagolni. Egy magányos férfi, tisztességes szürke köpenyben és nadrágban, elöl fűzős, fehér ingben, nem volt valami érdekes. Lehetett zsoldos, aki a sereghez akart csatlakozni. Vagy egy hírnök valamelyik helyi uraságtól, aki a felderítők miatt jött panaszkodni. Még akár a sereg tagja is lehetett – bár Bryne katonáinak nagy része egyenruhát viselt, sokan csak egy sárga pántot kötöttek a kabátujjukra, mert nem volt még elég pénzük, hogy felhímeztethessék a címert.

Nem, egy magányos ember, aki a sereg felé közeledett, nem jelentett veszélyt. Egy magányos alak, aki elfelé lovagol, már sokkal aggasztóbb volt. A táborba érkezők egyaránt lehettek barátok, ellenségek vagy semlegesek. De aki megnézte magának a tábort, utána pedig ellovagolt, az szinte biztos, hogy kém volt. Úgyhogy ha ő nem megy el, mielőtt világossá tette volna jövetele célját, valószínű volt, hogy Bryne őrei nem zaklatják.

A Fényre, tudna mit kezdeni egy ággyal! Két nyugtalan éjszaka volt mögötte, alig egy-két órát alhatott a köpenyébe burkolódzva. Ingerlékeny volt, nyűgös, és részint saját magára haragudott, amiért nem volt hajlandó megszállni egy fogadóban, nehogy az emberei utolérjék. Fáradtan pislogott, és megsarkantyúzta a lovát. Leügetett a lejtőn. Most már tudta, mit akar.

Nem. Abban a pillanatban tudta, mit akar, amikor ott hagyta Sleete-et Dorlanban. Mostanra már a csemeték is tudják, hogy a vezérük elárulta őket. Sleete nem engedhette meg magának, hogy hátráltassa a kutatást. Elmondott nekik mindent, amit csak tudott. Gawyn nem bánta volna, ha meg tudja magát győzni róla, hogy meglepődtek a dolgon, de épp elég gyakran néztek rá a homlokukat ráncolva, zavartan, hogy hogyan mer így beszélni Elaidáról vagy az aes sedaiokról.

A Fehér Torony nem érdemelte meg a hűségét, de a csemeték… és soha többé nem térhet vissza hozzájuk. Zavarta: ez volt az első eset, hogy a bizonytalanságáról egy nagyobb csoport is tudomást szerzett. Senki sem tudta, hogy segített megszökni Siuannak, és az Egwene-nel való kapcsolata sem volt épp közismert tény. De mégis helyesen döntött, hogy otthagyta őket. Hónapok óta most először a cselekedetei és a szíve egy irányba húztak. Meg kell mentenie Egwene-t. Ebben tudott hinni.

Közelebb ért a tábor széléhez. Nyugodt arcot vágott. Ezek itt azok, akik amyrlinné emelték Egwene-t, akik célpontot csináltak belőle! Egy egyszerű beavatottból! Bábként használták! Ha netán nem sikerülne megszerezniük maguknak a Tornyot, őket talán meg sem büntetik. De Egwene-t kivégzik.

Én majd bejutok, gondolta. Megmentem valahogy! Aztán beleverek egy kis józan észt a fejébe, és elviszem az összes aes sedaitól minél messzebb! Talán még Bryne-t is jobb belátásra bírhatom. Mindannyian visszatérhetnénk Andorba, hogy segítsünk Elayne-nek.

Újult elszántsággal lovagolt előre, elfojtotta a kimerültségét is. A parancsnoki állást csak úgy érhette el, ha átvágott a tábori segítők tömegén. Többen voltak a katonáknál is. Szakácsok, hogy valaki gondoskodjon az élelemről. Nők, hogy legyen, aki felszolgálja az ételt és elmossa a koszos edényeket. Kocsisok, hogy valaki el is szállítsa az ennivalót. Bognárok, hogy legyen, aki megjavítja a szekereket. Kovácsok, hogy legyen elég patkó az élelemmel megrakott szekeret húzó lovakra; kereskedők, elvégre meg is kell venni azt az ételt, és gazdasági tisztek, akik az egészet megszervezik. A kevésbé megbecsült kereskedők egyenesen a katonák harcban megszerzett pénzére ácsingóztak, akárcsak a nők becstelenebbje. És ott voltak a táborban a küldöncfiúk is, akik egy nap talán maguk is kardot vesznek majd a kezükbe.

Hatalmas katyvasz volt az egész. A sátrak és a kunyhók félig nyomorteleppé álltak össze: mindegyiknek más volt a színe, a formája és a rozzantsága is. Még egy Bryne-hez hasonlóan tehetséges tábornok sem tudta teljesen rendbe szedni a táborral utazó népséget. Az emberei hellyel-közzel gondoskodtak a biztonságról, de nem kényszeríthették rá az ittenieket a katonai fegyelemre.

Gawyn a felfordulás sűrűjén vágott át. Nem törődött az utána kiabálókkal, hogy fényesíttesse ki a kardját, vagy vegyen egy kis fánkot. Olcsón megúszta volna – végtére is ez a gyülekezet zsoldos katonákon élt –, de csataménje és jó minőségű ruhája egyértelműen tisztnek mutatta. Ha valamelyiknél vásárol, a többi is megérzi a pénz illatát, és körülveszi mindenki, aki üzletet remél tőle.

Nem törődött a kiáltásokkal, előreszegezte a tekintetét, a kavargáson túl elterülő sereg felé. Ott többnyire takaros sorokban álltak a sátrak, századnak és zászlónak megfelelően, bár néha még kisebb csapatokra bomolva. Gawynnak látnia sem kellett, hogyan helyezkednek el, anélkül is tudta. Bryne szerette a rendet, és nagy híve volt a feladatmegosztásnak. Nyilván hagyta, hogy a tisztjei úgy építsék fel a saját táborrészüket, ahogy akarják. Így ugyan nem volt olyan egységes a tábor, de sokkal önműködőbb lett.

Egyenesen a mellvéd felé tartott, de nehéz volt figyelmen kívül hagynia a körülötte tolongó tábori söpredéket. A kiáltásaik megülték a levegőt, akárcsak a főtt étel, a latrinák, a lovak, az olcsó parfüm szaga. A tábor nem volt olyan zsúfolt, mint egy város, de nem volt olyan kiépített sem. Izzadságszag vegyült a szakácstüzek illatába, majd hozzákeveredett az állott víz és a mosdatlan testek bűze. A legszívesebben egy kendőt szorított volna az orrára, de nem tette. Úgy nézett volna ki, mint egy elkényeztetett nemes ficsúr, aki az orrát húzza az egyszerű népre.

A bűz, a tömeg, a kiabálás nem hangolta jobb kedvre. A fogát csikorgatva tudta csak megállni, hogy ne ordítson rá az árusokra.

Egy alak esett ki elé az útra – kénytelen volt visszarántani a lovát. Barna szoknyás, fehér blúzos, koszos kezű nő volt.

– El az utamból! – mordult rá Gawyn.

Az anyja fel lett volna háborodva, ha hallja, milyen dühösen beszél. De az anyja már halott volt. Al'Thor ölte meg.

Az előtte álló nő felnézett, és visszaugrott az útról. Világos hajába sárga kendőt kötött, alakra kicsit kövérkésnek tűnt. Gawyn épp csak megpillantotta az arcát, ahogy elfordult.

Megdermedt. Egy aes sedai arca! Képtelenség volt eltéveszteni! Döbbenten ült a nyergében; a nő lehúzta a sárga kendőt, és elszaladt.

– Várjon! – kiáltott utána, és megfordította a lovát. De a nő nem állt meg. Gawyn habozott, és leengedte a karját; látta, hogy a nő csatlakozik a közelben álló, hosszú favályúk mellett dolgozó mosónők sokaságához. Ha úgy tett, mintha egyszerű asszony lenne, nyilván megvolt rá a maga fény verte aes sedai oka, és nem örülne neki, ha felfednék a titkát. Rendben. Elfojtotta az ingerültségét. Egwene. Egwene-re kellett összpontosítania.

Amint elért a parancsnoki álláshoz, máris sokkal jobb lett a levegő. Négy alabárdos állt őrt, acélsisakjuk fényesen villogott, és tökéletesen illett Bryne három csillagával kivert mellvértjükhöz. A kapu mellett Tar Valon Lángjával hímzett zászló lobogott.

– Újonc? – kérdezte meg az egyik katona, amikor odaért. A zömök fickó bal vállán vörös csík fénylett: ő volt az őrvezető. Alabárd helyett kard volt nála. A mellvértje alig érte át a potrohát, és az állán vörös sörte borzolódott. – Aldan kapitányra lesz szükséged – mordult rá Gawynra. – Nagy kék sátor, úgy a tábort körbelovagolva az út negyedénél. Van saját kardod és lovad, jó zsoldot kapsz majd!

A fickó egy távoli pont felé mutatott valahol a hadsereg sűrűjében, a parancsnoki részen kívül. Ez nem tűnt biztatónak. Gawyn látta, hogy Bryne zászlója odabenn lobog.

– Nem újoncnak érkeztem – magyarázta, és megfordította a lovát, hogy jobban megnézhesse magának a katonákat. – Gawyn Trakand vagyok. Sürgős ügyben kell beszélnem Gareth Bryne-nel. Azonnal!

A fickó felvonta a szemöldökét. Aztán nevetgélt egyet.

– Nem hisz nekem – nyugtázta Gawyn szárazon.

– Aldan kapitánnyal kéne beszélned – mondta a fickó lustán, és újra a távoli sátor felé bökött.

Gawyn mély levegőt vett, hátha attól megnyugszik. Próbálta elfojtani az ingerültségét.

– Ha küldetne Bryne-ért, kiderülne, hogy…

– Gond lesz? – kérdezte a katona pöffeszkedve. Az emberei is készenlétbe billentették az alabárdot.

– Semmi gond – válaszolta ő kimérten. – De szükségem lenne rá…

– Ha csatlakozni akarsz a táborunkhoz – szakította félbe a katona, és előrelépett –, meg kell tanulnod, hogy azt teszed, amit mondanak neked!

Gawyn állta a fickó tekintetét.

– Rendben. Így is intézhetjük. Talán így még gyorsabb is lesz! – Az őrvezető a kardmarkolatára tette a kezét.

Gawyn kirúgta a lábát a kengyelből, és lelökte magát a nyeregből. Lóhátról nehéz lett volna elkerülnie, hogy megölje a fickót. Mire a lába a sáros földre dobbant, a pengéjét is kirántotta, a hüvely úgy szisszent, mint a bennakadt lélegzet. A „Tölgy rázza az ágait” állásba esett: ezt a formát nem halálos támadásokra használták, a tanítómesterek módfelett szerették, ha a tanítványaikkal kellett vívniuk. Ezen kívül akkor volt még nagyon hatásos, ha eltérő fegyverekkel harcoló, nagyobb csapatok ellen küzdött az ember.

Mielőtt az őrvezető kiszabadíthatta volna a kardját, Gawyn nekirontott, és könyökkel hasba vágta a rosszul illeszkedő mellvért alatt. A fickó felnyögött és kétrét görnyedt, aztán az ifjú a kardja markolatával odakoppintott oldalt a fejére – egy katonának több esze is lehetett volna, mint hogy ferdén tegye föl a sisakját. Majd Gawyn a „Selyemszaggatásba” csúszott, hogy elbánjon az első alabárdossal. Az egyik katona épp segítségért kiáltott, és Gawyn pengéje csengve kondult neki az első alabárdos mellvértjének. Hátrataszította a férfit. Végezetül kirúgta a fickó alól a lábát, és a „Szélcsavarásba” ugrott, hogy hárítsa a másik két katona csapásait.

Szerencsétlenül jött ki a dolog, de kénytelen volt megvágni a két állva maradt alabárdos combját. Jobban örült volna, ha nem kell megsebesítenie őket, de a harc – még az ilyen, sokkal képzetlenebb ellenfelek ellen vívott harc is – annál megjósolhatatlanabbá vált, minél tovább tartott. Az embernek hamar és határozottan uralnia kellett a csatateret, ami most azzal járt, hogy a két alabárdost a földre kellett küldenie. A katonák vérző combjukra szorították a kezüket. Az őrvezető elájult a fejére mért ütéstől, de az első alabárdos bizonytalanul épp talpra kecmergett. Gawyn félrerúgta a fickó alabárdját, aztán az arcába talpalt. A szerencsétlen véres orral hanyatlott hátra.

A lova halkan nyihogott mögötte, horkantgatva kapálta a földet. Harci mén volt, megérezte a küzdelmet, de jól idomított állatként tudta, hogy ha a kantárja le van ejtve, egy helyben kell állnia. Gawyn megtörölte a pengéjét a nadrágjában, aztán visszacsúsztatta a hüvelybe. A sebesült katonák nyöszörögve fetrengtek a földön. Megveregette a lova orrát, és újra kézbe vette a kantárt. Mögüle elhátráltak az eddig nézelődő tábori segítők, aztán elrohantak. A mellvéden belüli, elkerített részről felajzott íjakkal közeledett egy csapat katona. Ez nem volt valami jó jel. Szembefordult velük, leakasztotta még mindig hüvelyben lévő kardját az övéről, és a földre dobta a közelgők előtt.

– Fegyvertelen vagyok! – kiabálta túl a sebesültek nyögéseit. – És e közül a négy közül egy sem szenvedett halálos sebet! Menjetek, mondjátok meg a vezéreteknek, hogy egy magányos vívómester épp most verte le egy osztagát alig tíz szívdobbanásnyi idő alatt! Régi tanítványa vagyok! Látni akar majd!

Az egyik katona előreugrott, hogy elvegye Gawyn földre dobott kardját, egy másik pedig intett egy küldöncnek. A többiek továbbra is rá szegezték az íjukat. Az egyik elesett alabárdos elkezdett arrébb mászni. Gawyn megfordította kissé a lovát, hogy be tudjon mögé ugrani, ha a katonák lövésre feszítenék a húrt. Jobb szerette volna, ha nem fajulnak idáig a dolgok, de kettejük közül a ló viselte volna könnyebben, ha kap pár nyilat.

A katonák közül többen is előremerészkedtek, hogy segítsenek sebesült társaikon. A testes őrvezető is kezdett magához térni, felült, és az orra alatt káromkodni kezdett. Gawyn nem tett egyetlen fenyegető mozdulatot sem.

Talán hiba volt megverekednie ezekkel az emberekkel, de már így is túl sok időt vesztegetett el. Lehet, hogy Egwene már halott! Ha egy olyan alak próbálta fitogtatni a hatalmát, mint ez az őrvezető, az embernek két választása volt. Vagy végigjárta a bürokrácia összes lépcsőfokát, és minden egyes katonát külön-külön meggyőzött róla, hogy fontos személy, vagy zavart keltett. A második lehetőség gyorsabb volt, és a táborban láthatóan akadt épp elég aes sedai, hogy meggyógyítson pár sebesült katonát.

Végül egy kis csoport vonult ki a mellvéd mögül. Az egyenruhájuk tiszta volt, a tartásuk veszedelmes, az arcuk kimerült. Legelöl egy szögteles arcú, őszülő halántékú, erős, köpcös alak lépdelt. Gawyn elmosolyodott. Maga Bryne. Bejött a fogása.

A hadvezér végigmérte, aztán odalépett a sebesült katonákhoz, és gyorsan megvizsgálta őket. Végül megrázta a fejét.

– Fegyvert le! – parancsolta az embereinek. – Cords őrmester!

A nagydarab katona felállt.

– Uram!

Bryne Gawynra nézett.

– Ha legközelebb megjelenik valaki a kapunál, és azt mondja, nemesember, és velem beszélne, küldessen egy tisztért! Azonnal. Nem érdekel, ha a jövevénynek két hónapos szakálla van, és olcsó lőrétől bűzlik. Értette?

– Igen, uram – felelte a fickó elvörösödve. – Értettem, uram!

– Vitesse az embereit a gyengélkedőbe, őrmester! – folytatta Bryne, de még mindig Gawynt nézte. – Te meg velem jössz!

Az ifjú megfeszítette az állát. Azóta nem beszélt vele így Gareth Bryne, hogy elkezdett borotválkozni! De persze nem igazán várhatta el, hogy a férfi elégedett legyen. Amint beértek a mellvéd mögé, azonnal észrevett egy fiatal kölyköt, aki vagy lovászinas lehetett, vagy küldönc. Az elkerekedett szemű fiúcska kezébe nyomta a lova kantárját, és rászólt, hogy gondoskodjon rendesen az állatról. Aztán elvette a kardját a katonától, akinél volt, és Bryne után sietett.

– Gareth – kezdte, amikor beérte a másikat –, én…

– Hallgass, kölyök – szólt Bryne, és meg sem fordult –, még nem döntöttem el, mihez kezdjek veled!

Gawyn becsukta a száját. Ez igazán igazságtalan volt! Ő akkor is Andor jog szerinti királynőjének a bátyja volt, és ha Elayne-nek sikerül megszereznie és megtartania a trónját, ő lesz az első kardnagyherceg! Bryne-nek több tisztelettel kellene vele bánnia.

De a tábornok olyan makacs tudott lenni, mint egy szamár. Gawyn nem szólt egy szót sem. Magas, csúcsos sátorhoz értek: két őr állt előtte. Bryne lehajtotta a fejét, és bebújt a sátorba, ő pedig követte. Odabenn minden tiszta volt és rendezett, rendezettebb is, mint Gawyn várta. Az asztalon feltekert térképek és szépen egymásra tornyozott lapok álltak, a sarokban lévő tábori ágyak gondosan bevetve, a takarók élre hajtogatva. Bryne láthatóan nagyon alapos emberre bízta a takarítást.

Az idősebb férfi összekulcsolta a kezét a háta mögött, és ahogy megfordult, kifényesített mellvértje visszatükrözte Gawyn arcát.

– Rendben. Akkor most meséld el, mi hozott ide!

Az ifjú kihúzta magát.

– Tábornok – mondta –, azt hiszem, tévedésben él. Már nem a tanítómesterem!

– Tudom – vetette oda Bryne kurtán. – Az a fiú, akit én tanítottam, sosem alacsonyodott volna odáig, hogy ilyen gyerekes csínyekkel hívja fel magára a figyelmet!

– Az őrvezető ellenséges volt, nekem pedig nem volt türelmem végigvárni egy ostoba bolond hőzöngését. Ez tűnt a legjobb megoldásnak.

– A legjobb megoldásnak? Mire? – kérdezte Bryne. – Hogy felbőszíts?

– Figyeljen! – kezdte Gawyn –, lehet, hogy elhamarkodott voltam, de fontos ügyben jöttem. Meg kell hallgatnia!

– És ha nem teszem? – kérdezte Bryne. – Ha egyszerűen csak kidoblak a táboromból, mint egy elkényeztetett kis hercegecskét, aki túlságosan is gőgös, de nem elég eszes?

Gawyn összevonta a szemöldökét.

– Óvatosan, Gareth! Sokat tanultam, mióta utoljára találkoztunk. Tartok tőle, rá kell majd ébrednie, hogy a kardja nem győzi le olyan könnyedén az enyémet, mint egykor tette!

– Efelől nincs egy pillanatnyi kétségem sem – mondta Bryne. – A Fényre, kölyök! Mindig is tehetséges voltál! De komolyan azt hiszed, hogy csak azért, mert jól bánsz a karddal, többet ér a szavad? Meg kellene hallgatnom téged, mert ha nem teszem, megölsz? Azt hittem, ennél jobban neveltelek!

A tábornok megöregedett, mióta Gawyn nem látta. De a kor nem görnyesztette meg; kényelmesen ült a vállán. Kicsit őszesebb volt a férfi halántéka, több ránc sötétlett a szeme sarkában, de a teste még mindig kellően erős és szikár volt ahhoz, hogy jó pár évvel fiatalabbnak mutassa a valódi koránál. Nem lehetett úgy nézni Gareth Bryne-re, hogy az ember ne egy férfikora derekán – és nem alkonyán – járó személyt lásson.

Gawyn farkasszemet nézett a tábornokkal, és próbálta elfojtani fortyogó haragját. Bryne nyugodtan állta a tekintetét. Higgadtan. Ahogy azt egy hadvezérnek illett. Ahogy azt neki is illett volna.

Az ifjú elfordította a tekintetét. Hirtelen elszégyellte magát.

– A Fényre! – suttogta. Elengedte a kardját, és a fejéhez kapott. Hirtelen rettenetesen fáradtnak érezte magát. – Sajnálom, Gareth! Igaza van. Ostobán viselkedtem.

Bryne felmordult.

– Örülök, hogy ezt hallom. Már kezdtem azon gondolkozni, mi történhetett veled!

Gawyn nagyot sóhajtott, és egy pillanatra nem bánta volna, ha akad a közelben valami hideg innivaló. A haragja a semmibe olvadt, és rátört a kimerültség.

– Nehéz évem volt – mondta –, és túl keményen hajtottam magam, hogy ideérjek. A józanságom szélén táncolok.

– Nem vagy vele egyedül, fiam – vigasztalta Bryne. Mély levegőt vett, és egy kis tálalóasztalkához lépett. Töltött egy pohárka valamit Gawynnak. Csak meleg tea volt az, de a fiú így is hálásan vette el, és belekortyolt.

– Embert próbáló időket élünk – mondta Bryne, és töltött magának is egy csészével. Belekortyolt és elfintorodott.

– Mi a baj? – kérdezte Gawyn, és lenézett a teájára.

– Semmi. Csak utálom.

– Akkor miért issza? – kérdezte az ifjú.

– Állítólag jót tesz az egészségemnek – morogta Bryne. Mielőtt Gawyn tovább kérdezősködhetett volna, a nagy tábornok folytatta. – Akkor ezek szerint ragaszkodsz hozzá, hogy fogdába zárjalak, mielőtt elárulnád, miért is kellett fegyverrel utat törnöd magadnak a parancsnoki állásomhoz?

Az ifjú előrelépett.

– Gareth! Egwene-ről van szó. Elfogták!

– A Fehér Torony aes sedaiai?

Gawyn sürgetően biccentett.

– Tudom. – A tábornok újra belekortyolt a teába, és újra elfintorodott.

– Be kell mennünk érte! – csattant fel a fiú. – Azért jöttem, hogy a segítségét kérjem. Meg akarom menteni!

Bryne halkan felhorkant.

– Megmenteni? És egész pontosan hogyan tervezel bejutni a Fehér Toronyba? Még az aieleknek sem sikerült betörniük a városba!

– Nem is akartak – vetette oda Gawyn. – De nekem nem kell elfoglalnom a várost, csak egy kis csapattal behatolnom, és kihoznom egyetlenegy embert. Minden sziklán akad repedés. Megtalálom a módját.

Az idősebb férfi letette a csészéjét. Alaposan végigmérte az ifjút, határozott, viharvert arca maga volt a nemesség megtestesülése.

– De egyet árulj el nekem, kölyök! Hogyan győzöd meg róla, hogy veled menjen?

Gawyn összerezzent.

– Miért kellene meggyőznöm? Örül, hogy velem jöhet! Miért is ne örülne?

– Mert megtiltotta nekünk, hogy megmentsük – felelte Bryne, és újra a háta mögött kulcsolta össze a kezét. – Legalábbis én így tudom. Az aes sedaiok nem sok mindent árulnak el nekem. Azt hinné az ember, jobban megbíznak abban, aki helyettük levezényli ezt az ostromot. Akárhogy is, az amyrlin tud velük valahogy kommunikálni, és azt az utasítást hagyta nekik, hogy hagyják békében.

Micsoda? De hát ez nevetséges! A táborban lévő aes sedaiok nyilván meghamisítják valahogy a tényeket!

– Bryne, de hát fogoly! Az aes sedaiok, akiket hallottam beszélni a dologról, azt mondták, minden nap megverik, és ki fogják végezni!

– Nem tudom – mondta a tábornok. – Már hetek óta náluk van, és még nem ölték meg.

– Meg fogják ölni – mondta Gawyn sürgetően. – Ön is tudja! Az ember talán végigvezetteti az elfogott ellenfelet párszor az emberei előtt, de végül úgyis ki fogja tűzni a fejét egy lándzsára, hogy tudják, halott. Vége. Tudja, hogy igazam van.

Bryne végigmérte, aztán biccentett.

– Talán tudom. De akkor sem tehetek mást. Az esküm köt, Gawyn. Nem tehetek mást, hacsak nem a lány maga utasít rá!

– Hagyná meghalni?

– Ha ez kell ahhoz, hogy megtartsam az eskümet, igen!

Ha Bryne-t az esküje tartja vissza… nos, előbb kap hazugságon egy aes sedait, mint hogy Gareth Bryne megszegje az adott szavát. De Egwene! Csak tehetett érte valamit!

– Próbálok kihallgatást szerezni neked valamelyik aes sedainál, akit szolgálok – mondta Bryne. – Talán ők tehetnek valamit az ügy érdekében. Ha meg tudod róla győzni őket, hogy szükség van a mentőakcióra, és hogy az amyrlin is ezt akarná, akkor meglátjuk.

Gawyn biccentett. Ez legalább valami.

– Köszönöm!

A tábornok unottan legyintett.

– Bár persze fogdába kellene téged vitetnem. Ha másért nem is, mert megsebesítetted három emberemet!

– Gyógyíttassa meg őket egy aes sedaijal! – javasolta Gawyn. – Azok alapján, amit hallottam, épp elég nővér zargatja!

– Ugyan már! – válaszolta Bryne. – Általában csak akkor hajlandóak Gyógyítani, ha valamelyik katonám élete veszélyben forog! A múltkor lovaglás közben egy emberem csúnyán leesett a lóról, és azt vágták a fejemhez, hogy ha meggyógyítanák, csak rászoktatnák a vakmerőségre. „A fájdalom lecke – mondta az a nyomorult némber. – Talán majd legközelebb nem dönt úgy, hogy lovaglás közben nekiáll a barátainak pózolni.”

Gawyn elfintorodott.

– De most csak kivételt tesznek! Végtére is az ellenség sebesítette meg az embereit!

– Majd meglátjuk – felelte Bryne. – A nővérek ritkán látogatnak csak át a katonákhoz. Megvan a maguk dolga.

– Most is van egy a külső táborban – jegyezte meg Gawyn oda sem figyelve. Épp csak átnézett a válla fölött.

– Egy fiatal lány? Sötét hajú, nem kortalan arcú?

– Nem, ez egy aes sedai volt. Épp, hogy az arcáról tudtam megmondani! Kicsit kövérkés volt, világos hajjal.

– Talán csak őrzőt keresett – sóhajtott fel Bryne. – Azt szokták.

– Nem hinném – mondta Gawyn, és újra átnézett a válla fölött. – A mosónők közt bujkált! – Most, hogy belegondolt, hirtelen rájött, hogy akár a Fehér Toronyhoz hű nővérek kéme is lehetett.

Bryne még jobban összevonta a szemöldökét. Talán neki is pont ez jutott az eszébe.

– Mutasd meg nekem! – mondta, és elindult a sátorajtó felé. Félrevetette őket, és újra kivonult a reggeli fénybe. Az ifjú követte.

– Azt nem magyaráztad még el, Gawyn, hogy mit csinálsz errefelé – szólt Bryne, miközben átvágtak a takaros rendben lévő táboron. A tisztek szalutáltak a tábornoknak.

– Mondtam már – válaszolta az ifjú, a kezét kényelmesen a kardmarkolatra ejtve. – Ki fogom szabadítani valamiféleképp Egwene-t abból a halálcsapdából!

– Nem arra gondoltam, hogy mit csinálsz az én táboromban, hanem, hogy mit keresel egyáltalán a környéken? Miért nem tértél vissza Caemlynbe, hogy segíts a húgodnak?

– Ön tud valamit Elayne-ről! – torpant meg Gawyn döbbenten. A Fényre! Már rég rá kellett volna kérdeznie! Tényleg fáradt lehetett… – Úgy hallottam, korábban ő is a táborában volt. Visszament Caemlynbe? Biztonságban van?

– Jó ideje nincs már velünk – felelte Bryne. – De úgy tudom, jól megy a sora. – Most ő torpant meg, és Gawynra meredt. – Úgy érted, te nem is tudsz róla?

– Miről?

– Nos, a hírek nem valami megbízhatóak – mormolta a tábornok –, de ezt több aes sedaijal is megerősíttettem, akik Caemlynbe Utaztak, hogy megtudják, mi történt. A húgodé az Oroszlántrón. Úgy tűnik, sikerült eltakarítania a jelentős részét annak a mocsoknak, amit anyátok hagyott!

Gawyn mély levegőt vett. A Fénynek hála! – gondolta lehunyt szemmel. Elayne élt. Az övé volt a trón. Kinyitotta a szemét, és hirtelen mintha még a borús reggeli égbolt is kicsit világosabb lett volna. Továbbment. A tábornok mellette bandukolt.

– Tényleg nem tudtad – állapította meg Bryne. – Hol jártál, te gyerek? Te vagy az első kardnagyherceg, vagy legalábbis az leszel, amint visszaérsz Caemlynbe. A húgod mellett a helyed!

– Először Egwene.

– Esküt tettél – meredt rá Bryne szigorúan. – A színem előtt. Elfelejtetted?

– Nem – válaszolta ő. – De ha Elayne-é a trón, akkor egyelőre biztonságban van. Kiszabadítom Egwene-t, és visszacipelem magammal Caemlynbe, ahol rajta tudom tartani a szememet. Ahol rajta tudom tartani a szememet mind a kettőn!

Bryne felhorkant.

– Azt hiszem, kifejezetten szívesen végignézném az első felét – jegyezte meg. – De bárhogy is, miként lehet, hogy nem voltál ott Elayne mellett, amikor megpróbálta megszerezni a trónt? Mi a fenét csináltál, ami még nála is fontosabb lehetett?

– Csak… belekeveredtem dolgokba – felelte Gawyn mereven előreszegezett tekintettel.

– Belekeveredtél? – kérdezte Bryne. – A Fehér Toronyban voltál egész idő… – Hirtelen elhallgatott. Egy percig csendben ballagtak egymás mellett. – Hol is hallottad, hogy nővérek beszélgetnek Egwene elfogásáról? – kérdezte aztán a tábornok. – Honnan tudod, hogy megbüntetik?

Gawyn nem szólt egy szót sem.

– Vér és hamu! – csattant fel a tábornok, pedig ritkán szitkozódott. – Tudtam, hogy túl sokat tud az az alak, aki azokat a rajtaütéseket vezette ellenem! És már kezdtem arra gyanakodni, hogy valamelyik tisztem árult el!

– Most már nem számít.

– Ezt majd én döntöm el – vetette oda Bryne. – Megölted az embereimet! Rajtaütéseket vezettél ellenem!

– Rajtaütéseket vezettem a lázadók ellen – pontosított Gawyn, és keményen a tábornok szemébe nézett. – Azért hibáztathat, hogy erőszakkal jutottam be a táborába, de komolyan azt várja, hogy lelkiismeret-furdalásom legyen, amiért segítettem megvédeni a Fehér Tornyot az ostromló seregtől?

Bryne elhallgatott, aztán kurtán biccentett.

– Rendben. De akkor ellenséges parancsnok vagy.

– Már nem – felelte Gawyn. – Már otthagytam azt a posztot.

– De…

– Segítettem nekik – mondta az ifjú. – Most már nem segítek. Semmi, amit itt látok, nem jut vissza az ellenségeihez, Bryne! A Fényre esküszöm!

A korosabb férfi nem válaszolt azonnal. Sátrak mellett mentek el – alighanem a fontosabb tisztek sátrai előtt –, és közeledtek a karókból rakott falhoz.

– Rendben – szólt végül Bryne. – Bízom benne, hogy nem változtál meg annyira, hogy megszegd az adott szavad!

– Sosem fordulnék ez ellen az eskü ellen – vágott vissza Gawyn élesen. – Hogyan is gondolhat ilyet?

– Mostanában akadt némi tapasztalatom a váratlanul kiforgatott eskük terén – sóhajtott Bryne. – Azt mondtam, hogy hiszek neked, kölyök! És tényleg hiszek. De még mindig nem magyaráztad meg, miért nem tértél vissza Caemlynbe!

– Egwene az aes sedaiokkal volt – magyarázta Gawyn –, és legjobb tudomásom szerint Elayne is. Úgy tűnt, akkor én is jó helyen vagyok, bár nem voltam róla meggyőződve, hogy szeretem Elaida fennhatóságát.

– És mid neked Egwene? – kérdezte Bryne halkan.

Az ifjú állta a tekintetét.

– Nem tudom – vallotta be. – De bárcsak tudnám!

Meglepő módon a tábornok erre felnevetett.

– Értem! És megértem. Gyere, keressük meg ezt az aes sedait, akit látni véltél!

– Valóban láttam – mondta Gawyn, és odabiccentett az őröknek, ahogy kimentek a kapun. A katonák tisztelegtek Bryne-nek, de őt úgy méregették, mint egy viperát. Megvolt rá minden okuk.

– Majd meglátjuk, mit találunk – mondta Bryne. – Akárhogy is, azt akarom, hogy a szavadat add rá, hogy miután megszerveztem neked egy találkozót az aes sedaiok vezetőivel, visszamész Caemlynbe! Hagyd ránk Egwene-t! Neked Elayne-nek kell segítened. Andorban van a helyed!

– Ezt önről is elmondhatnám – nézett végig Gawyn a külső tábor kavarodásán. Hol is látta azt a nőt?

– Elmondhatnád – mordult fel Bryne rosszkedvűen –, de nem lenne igazad. Erről anyád gondoskodott.

Az ifjú ránézett.

– Kicsapott a legelőre, Gawyn. Kitiltott az udvarból, és kivégzéssel fenyegetett.

– Lehetetlen!

Bryne komoran nézett maga elé.

– Én is úgy éreztem. De ennek ellenére ez az igazság. Amiket a fejemhez vágott… fájtak, Gawyn. Nagyon is fájtak.

Csak ennyit mondott, de tőle ez is épp elég volt. Gawyn még sosem hallotta, hogy akárcsak egy szóval is panaszkodott volna a helyzete vagy a parancsai ellen. Hű volt Morgase-hez – olyan kitartóan hű, amilyenről csak egy uralkodó álmodhatott. Sosem ismert nála megbízhatóbb embert, de panaszkodásra kevésbé hajlamosat sem.

– Biztos valami cselszövés része volt – mormolta. – Ismerte anyámat! Ha megbántotta, nyilván okkal tette!

Bryne megrázta a fejét.

– Nem volt rá más oka, mint hogy olyan ostoba módon beleszeretett abba a ficsúr Gaebrilbe. Kis híján hagyta, hogy az elködösödött elméje romlásba döntse egész Andort!

– Azt sosem tette volna! – csattant fel Gawyn. – Gareth, ha valakinek, hát önnek tudnia kellene!

– Kellene – halkította le Bryne a hangját. – És bárcsak tényleg tudnám!

– Valami más oka volt rá – morogta Gawyn makacsul. Érezte, hogy újra kezdi elönteni a harag. A körülöttük tolakodó árusok rájuk néztek, de nem szólították meg őket. Talán tudták, hogy Bryne-t nem szabad zaklatniuk. – De most már sosem tudhatjuk meg. Most már halott. A Fény verje meg al'Thort! Nem jöhet el elég hamar az a nap, amikor végre ledöföm!

Bryne élesen ránézett.

– Al'Thor megmentette Andort, fiam. Vagy legalábbis senki sem tehetett volna nála többet.

– Hogy mondhat ilyet? – rántotta el a kezét Gawyn. – Hogyan mondhat bármi jót is arról a szörnyetegről? Megölte az anyámat!

– Nem tudom, hogy higgyek-e ezeknek a híreszteléseknek – dörzsölte meg Bryne az állát. – De még ha hiszek is, fiam, akkor is lehet, hogy ezzel használt a legtöbbet Andornak. Fogalmad sincs róla, a végén milyen rossz lett a helyzet!

– El sem hiszem, hogy miket hallok! – lehelte Gawyn, és a kardja markolatára eresztette a kezét. – Nem tűröm, hogy bárki is így beszennyezze a nevét, Bryne! És ezt komolyan mondom!

A tábornok egyenesen a szemébe nézett. Olyan szilárd volt a tekintete… Mintha gránitból faragták volna.

– Mindig igazat mondok, Gawyn. Bárki is hívjon ki érte. Nehezedre esik ezt hallani? Nohát, hidd el, hogy átélni még nehezebb volt! A panaszkodásnak nincs semmi haszna, de Morgase fiának mégis tudnia kell az igazat! A végén, Gawyn, anyád teljesen elfordult Andortól, hogy még jobban magához ölelhesse ezt a Gaebrilt. El kellett távolítani. Ha ezt al'Thor tette meg nekünk, akkor köszönet jár neki érte.

Gawyn megrázta a fejét, és a döbbenet viaskodott benne a haraggal. Ez az ember Gareth Bryne lenne?

– Ezt nem az eldobott szerető mondatja velem – folytatta Bryne merev arccal, mintha csak erővel küzdené le az érzelmeit. Halkan beszélt, de a tábor lakói így is széles ívben elkerülték őket. – El tudom fogadni, ha egy asszony elveszíti az érdeklődését egy férfi iránt, és másnak adja a szívét. Morgase-nek, a nőnek meg tudok bocsátani. De Morgase-nek, a királynőnek? Az egész országot odaadta annak a kígyónak. A szövetségeseit börtönbe záratta és megverette. Nem volt az eszénél. Néha, ha elfertőződik egy katona sebe, le kell vágni a karját, hogy megmentsd az életét. Örülök Elayne sikerének, és nekem is fáj, hogy ezt kell mondanom. De el kell ásnod ezt az al'Thor iránti gyűlöletet! Nem vele volt a baj. Az anyáddal volt a baj.

Gawyn összeszorította a fogát. Soha! – gondolta magában. Soha nem bocsátok meg al'Thornak! Ezért nem.

– Látom az elszántságot a tekintetedben – folytatta Bryne –, és ez is csak újabb ok arra, hogy visszazavarjalak Andorba. Majd meglátod. Ha bennem nem bízol, kérdezd meg a húgodat! Hallgasd meg, ő mit mond!

Gawyn élesen biccentett. Ebből elég. Észrevette, hogy közel járnak már ahhoz a helyhez, ahol a nőt látta. A mosónők távoli sorára nézett, aztán megfordult, és odavonult hozzájuk, bár ehhez át kellett furakodnia két tojásárus csirkékkel teli, bűzös ketrecei között.

– Erre – mondta, talán a kelleténél kicsit élesebben.

Nem nézett hátra, hogy Bryne követi-e. A tábornok nemsokára utolérte, és bár elégedetlennek tűnt, nem szólt egy szót sem. Átvágtak a keskeny, kanyargós pallón, a tompabarna és -szürke ruhákba burkolódzó emberek között, és rövidesen elértek a lassan folyó vízzel teli két hosszú favályú előtt térdelő nőkhöz. A túlsó végén férfiak öntötték a vizet vödörből, és a nők először a koszosabb vízben kimosták a ruhákat, aztán a tisztább vályúban kiöblítették őket. Nem csoda, hogy ekkora sár volt! De legalább itt csak szappan- és tisztaságillat lengett a levegőben.

A nők könyökük fölé feltűrték a ruhájuk ujját, és a többség ráérősen fecserészett, miközben a ruhát súrolta a vályúba támasztott súrolófákon. Mindannyian ugyanolyan barna szoknyát hordtak, mint az aes sedai, akit látott. Gawyn oda sem figyelve a kardja markolatára ejtette a kezét, és hátulról méregette a nőket.

– Melyik az? – kérdezte Bryne.

– Egy pillanat – mondta az ifjú. Több tucat nő volt ott. Vajon tényleg látta, amit látni vélt? Miért is lenne épp itt egy aes sedai? Biztos, hogy még Elaida sem küldene ki kémkedni egy nővért; az arcuk azonnal felismerhetővé tette őket!

De persze ha olyan felismerhetőek, most miért nem veszi észre?

És aztán megpillantotta. Ő volt az egyetlen, aki nem beszélgetett a mellette robotoló asszonyokkal. Lehajtott fejjel térdelt, a sárga kendőt a fejébe húzta, elárnyékolta vele az arcát, épp csak pár világos hajtincs kandikált ki az anyag alól. Olyan szolgálatkész tartásban dolgozott, hogy Gawyn egy pillanatra észre sem vette, de a teste elárulta. Kövérkés volt, és az egész sorban csak ő viselt sárga kendőt.

Az ifjú végigsietett a dolgozó nők mellett. Többen is felálltak, és csípőre tett kézzel tették világossá, mit gondolnak a dologról.

– A katonák azzal a mocskos nagy lábukkal és esetlen könyökükkel igazán ne álljanak a munka és a nők útjába!

Gawyn mit sem törődött velük, tovább ment, míg a sárga kendőhöz nem ért.

Ez őrület! – gondolta. A világon nem volt még soha olyan aes sedai, aki rá tudta volna magát venni erre a testtartásra!

Bryne megállt mellette. Az ifjú lehajolt, és próbálta meglesni a nő arcát. Az asszony még jobban előregörnyedt, és még vadabbul súrolta az inget az előtte lévő vályúban.

– Asszony! – szólította meg Gawyn. – Megnézhetném az arcod?

A nő nem válaszolt. Az ifjú felnézett Bryne-re. A tábornok habozva lenyúlt, és hátratolta a kövérkés nő kendőjét. Eltéveszthetetlenül aes sedai arc bukkant ki alóla, nem lehetett félreérteni jellegzetesen kortalan vonásait. De a nő nem nézett fel, csak dolgozott tovább.

– Mondtam, hogy nem fog menni – jegyezte meg a közelben egy tekintélyes asszonyság. Felkelt, és végigtotyogott a soron, zöld és barna ruhája akkora volt, akár egy sátor. – „Úrnőm, mondtam neki, azt tesz, amit akar, igazán nem mondok ellent az ön fajtájának, de valaki akkor is észre fogja venni.”

– Ön felel a mosónőkért – állapította meg Bryne.

A nagydarab nő határozottan bólintott, vörös tincse meglendültek.

– Valóban, tábornok úr. – Az aes sedaihoz fordult, és pukedlizett egyet. – Tagren úrnő, figyelmeztettem! A Fény égessen meg, de figyelmeztettem! Sajnálom!

A Tagrennek nevezett nő csak lehajtotta a fejét. Tényleg könnyek csillogtak volna az arcán? Lehetséges az egyáltalán? Mi folyik itt?

– Úrnőm! – szólt Bryne, és leguggolt a nő mellé. – Aes sedai? Ha aes sedai, és azt parancsolja, hagyjam magára, szó nélkül megteszem!

Ez jó megközelítés volt. Ha a nő valóban aes sedai, nem hazudhat.

– Nem vagyok aes sedai – suttogta az asszony.

Bryne a homlokát ráncolva nézett fel Gawynra. Az mit jelenthet, ha ezt mondta? Az aes sedaiok nem hazudhatnak. Akkor hát…

A nő halkan folytatta.

– Shemerin a nevem. Aes sedai voltam egykor. De már nem vagyok az. Mióta… – Megint lenézett. – Kérem! Csak hagyja, hadd dolgozzak szégyenemben!

– Hagyom – felelte Bryne. Aztán habozott. – De először beszélnie kell néhány nővérrel a táborból. Letépnék a fülemet, ha nem vinném el önt hozzájuk, hogy beszélhessenek önnel!

A Shemerin nevű nő nagyot sóhajtott, de felállt.

– Gyerünk! – mondta Bryne Gawynnak. – Biztos vagyok benne, hogy veled is beszélni akarnak. Essünk túl rajta minél hamarabb!

Huszonötödik fejezet

Sötétségben

Sheriam habozva kukucskált be sötét sátrába, de nem látott odabenn semmit sem. Megengedett magának egy elégedett kis mosolyt, belépett, és hagyta a helyére libbenni a sátorajtót. Végre egyszer jól mentek a dolgok.

Persze még mindig ellenőrizte a sátrát, mielőtt bement volna, kereste azt, aki régebben néha odabenn settenkedett. Azt, akit sosem sikerült megéreznie, de mégis mindig volt egy olyan sejtése, mintha éreznie kellene. Igen, még mindig ellenőrizte, ott van-e, és alighanem még hónapokig ellenőrizte volna – de most már nem kellett. Nem várt rá odabenn egy rejtélyes árny sem, hogy megbüntesse.

A szögletes kis sátor elég nagy volt ahhoz, hogy felállhasson benne. Az egyik oldalon egy kis tábori ágy állt, a másokon az utazóládája. Épp csak lett volna helye egy kis íróasztalnak is, de akkor olyan zsúfolt lett volna a sátor, hogy meg sem tudott volna mozdulni benne. Ráadásul a közelben amúgy is volt egy tökéletesen alkalmas íróasztal, Egwene használaton kívüli sátrában.

Volt róla szó, hogy átadják azt a sátrat is valaki másnak – a legtöbb nővérnek osztoznia kellett a szálláson, bár minden héten hoztak újabb sátrakat. De az amyrlin sátra jelkép volt. Amíg még reménykedhettek Egwene visszatértében, a sátra is várt rá. A vigasztalhatatlan Chesa tökéletes rendben tartotta: Sheriam még mindig rajtakapta néha a nőt, hogy úrnője fogsága miatt zokog. De Egwene távolléte alatt a sátor gyakorlatilag Sheriamé volt, épp csak nem alhatott ott. Végtére is egy amyrlin krónikaőrétől elvárták, hogy tartsa szemmel az ügyeit.

Sheriam ismét elmosolyodott, és leült az ágyára. Nem is olyan rég még az élete a tehetetlenség és a fájdalom végtelen körforgása volt. Most már ennek vége. Áldassék érte Romanda neve! Bármit gondolt is amúgy arról a kiállhatatlan némberről, Romanda kergette el Halimát – és Sheriam büntetéseit – a táborból.

A fájdalom persze majd visszatér. Mindig is sok kínnal és büntetéssel járt az általa vállalt szolgálat. De megtanulta, hogyan élvezze ki a békés időszakokat.

Néha azt kívánta, bár tudta volna tartani a száját, bár ne kérdezősködött volna. De megtette, és ide jutott. A szövetségesei hatalomhoz juttatták, ígéretük szerint. De a fájdalomra senki sem figyelmeztette. Gyakorta azt kívánta, bárcsak a Barnát választotta volna, és elbújt volna valahol egy könyvtárban, hogy ne kelljen senkit se látnia. De most már ott volt, ahol. Nem volt túl sok értelme azon merengeni, mi lehetett volna másképp.

Sóhajtott egyet, levetette a ruháját, és alsóneműt váltott. Sötétben tette: a gyertyákat és az olajat is szigorúan adagolták, és most, hogy kezdett kiürülni a lázadók pénzes ládája, el kellett dugnia a saját részét, hogy később tudjon mivel gazdálkodni.

Bemászott az ágyba, és felhúzta a takaróját. Nem volt olyan naiv, hogy bűntudata legyen mindazért, amit tett. A Fehér Toronyban minden egyes nővér csak hatalmat akart, erről szólt az élet! Nem volt egyetlen aes sedai sem, aki ne szúrta volna hátba a többi nővért, ha úgy vélte, ezzel előnyhöz juthat… Az ő barátai csak kissé… gyakorlottabbak voltak a dologban.

De miért épp most kellett eljönnie az idők végezetének? Az ismerősei közül sokan akadtak, akik azt szajkózták, micsoda dicsőség és megtiszteltetés, hogy épp most élhetnek, de ő nem értett velük egyet. Ő csak azért csatlakozott hozzájuk, hogy több hatalomra tegyen szert a Fehér Torony politikai szervezetében, hogy megbüntethesse azokat, akik megvetették. Soha nem akart volna részt venni valami végső leszámolásban az Újjászületett Sárkánnyal, és egészen biztos volt benne, hogy soha nem akarta, hogy bármi köze is legyen a Kiválasztottakhoz!

De mit volt mit tenni… Az lesz a legjobb, ha kiélvezi, hogy megszabadult a verésektől és Egwene igazságoskodó fecsegésétől is. Ó, igen…

Hatalmas erőkkel bíró nő állt meg a sátra előtt.

Sheriam szeme felpattant. Ő is megérezte a fókuszálni képes nőket, akár csak az összes többi nővér. Vér és hamu! – gondolta idegesen, és erősen összeszorította a szemét. Ne már megint!

A sátorajtó fodrozódni kezdett. Sheriam kinyitotta a szemét. Egy éjfekete alak állt az ágya mellett. A libegő sátorajtón át betűző holdfény sugarai épp csak a körvonalait világították meg. Természetellenes sötétségbe burkolódzott, fekete szalagok lebbentek mögötte, és még az arcát is mélységes feketeség rejtette. Sheriam levegő után kapkodva vetette le magát az ágyról, és térdre borult a sátor durva vászonpadlóján. Alig volt annyi hely, hogy letérdeljen. Remegett, és várta, mikor vág rajta végig a fájdalom.

– Ó! – szólalt meg egy reszelős hang. – Nagyszerű! Engedelmes vagy! Örömmel látom!

Nem Halima volt az. Sheriam sosem érezte meg Halimát, aki úgy tűnt, végig saidint fókuszált. Ráadásul Halima sosem jelent meg ilyen… drámai külsőségek közepette.

Micsoda hatalom! Valószínűnek tűnt, hogy a Kiválasztottak egyikével van dolga. Vagy a nagyúr egy igen hatalmas szolgájával; valakivel, aki sokkal, sokkal magasabban állhatott fölötte. Aggasztotta a dolog, és remegve hajolt meg.

– Azért élek, hogy szolgáljam, magasságos úrnő! – hadarta gyorsan. – Áldott vagyok, hogy meghajolhatok színe előtt, hogy ilyen időkben élhetek, hogy…

– Ne gagyarássz már! – mordult rá a hang. – Ha jól értettem, jó helyed van itt a táborban?

– Igen, magasságos úrnőm – válaszolta Sheriam. – Én vagyok a krónikák őre.

Az alak szipákolt egyet.

– A krónikaőr egy rakás rongyos lázadó között, akik aes sedainak képzelik magukat. De ez most lényegtelen. Szükségem van rád!

– Azért élek, hogy szolgáljak, magasságos úrnő – ismételte meg Sheriam. Egyre jobban aggódott. Mit akarhatott tőle ez a lény?

– Egwene al'Vere. Le kell taszítani!

– Micsoda? – kérdezte Sheriam döbbenten. Levegőostor vágott végig a hátán égetően. Hogy lehetett ilyen ostoba? Meg akarta öletni magát? – Bocsásson meg, magasságos úrnő! – folytatta sietve. – Bocsássa meg a kitörésemet! De annak idején a Kiválasztottak egyike adta parancsba, hogy őt tegyük amyrlinné!

– Igen, de ez meglehetősen… rossz választásnak bizonyult. Egy gyermekre volt szükségünk, nem egy nőre, akinek gyermekképe van. Le kell taszítani. Gondoskodsz róla, hogy ez az ostoba lázadócsapat ne támogassa tovább! És azok az átkozott gyűlések Tel'aran'rhiodban! Hogyan tudtok annyian odajutni?

– Vannak ter'angrealjaink – kezdte Sheriam habozva. – Jó néhányuk borostyánlapocskának tűnik, másik vaskorongnak. És akad pár gyűrűnk is.

– Ó, álomszövők – nyugtázta az alak. – Igen, az hasznos lehet. Hány van?

Sheriam habozott. Ösztönösen hazudott volna, vagy megpróbálja elkenni az igazságot; ez olyan információnak tűnt, amivel élhetett ez ellen az alak ellen. De hogy hazudjon egy Kiválasztottnak? Nagyon rossz ötlet lett volna…

– Húsz darabunk volt – vallotta be az igazat. – De az egyik a Leane nevű nőnél volt, akit elfogtak. Most tizenkilenc maradt.

Épp csak annyi, hogy eljuthassanak az Egwene-nel való találkozókra az Álmok Világában – egy jutott minden ülnöknek, és egy magának Sheriamnak.

– Igen – sziszegte a sötétségbe burkolódzó alak. – Ez valóban hasznos lenne! Lopd el az álomszövőket, és add át nekem! Ennek a csürhének nincs helye ott, ahol a Kiválasztottak járnak!

– Én… – Lopja el a ter'angrealokat! Ezt meg hogyan tudná megoldani? – Azért élek, hogy szolgáljak, magasságos úrnőm.

– Azért bizony. Tedd meg ezt nekem, és bőkezűen megjutalmazlak! De ha kudarcot vallasz… – Az alak egy pillanatra elgondolkozott. – Három napot kapsz. Minden egyes álomszövőért, amit ez idő alatt nem sikerül megszerezned, egy ujjaddal vagy lábujjaddal fizetsz.

A Kiválasztott ezzel Kaput nyitott ott, a sátor kellős közepén, és eltűnt a túloldalán. Sheriam épp csak megpillantotta odaát a Fehér Torony folyosóinak ismerős, színes csempés padlózatát.

Lopjam el az álomszövőket! Mind a tizenkilencet? Három nap alatt? A magasságos sötétségre! – gondolta. Mégis hazudnom kellett volna arról, hogy hány van! Miért is nem hazudtam?

Továbbra is térdelt, és mély levegőt vett. Sokáig gondolkozott a helyzeten. Úgy tűnt, vége a békés időszaknak.

Nagyon rövidnek bizonyult.

A Pirosak vonakodva bár, de beengedték a látogatóit, ha már a Torony törvénye megkövetelte. Egwene-t meglepte, hogy egyáltalán akadnak látogatói, de nem Seaine volt az egyetlen, aki lejött hozzá. Jó néhány ülnök is járt nála. Érdekes. Akárhogy is, ki volt éhezve a hírekre. Vajon hogyan reagált a Torony a börtönbe vetésére? Vajon még mindig széles és mély szakadékok tátongtak az ajahok között, vagy eddigi munkája kezdte begyógyítani őket?

– Elaida meglehetősen egyértelműen megszegte a Torony törvényét – magyarázta Seaine. – És ráadásul mindezt öt különböző ajah ülnökének a szeme láttára tette. Megpróbálta megakadályozni, hogy tárgyalásra kerüljön a dolog, de nem sikerült neki. Ám ennek ellenére páran hallgattak az érveire.

– Mégpedig? – kérdezte Egwene.

– Hogy árnybarát vagy – felelte a Fehér. – És hogy emiatt kitaszított a Toronyból, és csak utána vert meg.

Egwene-t kirázta a hideg. Ha Elaida bárkit is meg tudott győzni ezzel az érvvel…

– Nem állhat meg a vád – próbálta vigasztalni Seaine. – Ez nem valamiféle Fény háta mögötti kis falu, ahol elég felmázolni valakinek az ajtajára a sárkányagyarat, és már bűnösnek is találtatik!

Egwene felvonta a szemöldökét. Őt is valami „Fény háta mögötti kis faluban” nevelték fel, de mindig volt annyi eszük, hogy puszta pletykák alapján ne ítéljenek el senki sem, a legkisebb bűn esetén sem. De nem mondott semmit.

– A Torony alapelvei szerint igen nehéz bebizonyítani ezt a vádat – folytatta a Fehér ülnök. – Ezért feltételezem, hogy ezt nem próbálja bebizonyítani a tárgyaláson, különösen, mivel ehhez hagynia kellene, hogy felszólalhass a saját védelmedben, és azt hiszem, jobb szeretné, ha minél mélyebbre elrejthetne téged.

– Igen – méregette Egwene a közelben ülő Pirosakat. – Azt hiszem, igazad van. De ha nem tudja bebizonyítani, hogy árnybarát vagyok, és ha nem tudta megakadályozni, hogy tárgyalás legyen belőle…

– Ez nem olyan súlyos vétség, amiért megfosztanák a tisztségétől – mondta Seaine. – A legsúlyosabb büntetés a Csarnok nyilvános feddése és egy hónapos vezeklés. Megtarthatná a kendőt.

De épp elég sokat veszítene a hiteléből, gondolta Egwene. Biztató volt. De hogyan oldhatná meg, hogy Elaida ne tudja csak úgy eldugni? Továbbra is nyomás alatt kellett tartania azt a némbert… de ez fényverte mód nehéz volt, úgy, hogy minden nap visszazárták ebbe a pirinyó kis cellába! Még csak rövid ideje tartózkodott itt, de máris kínozta a tudat, hogy mennyi lehetőséget elvesztegetett.

– Te elmész a tárgyalásra? – tette fel a kérdést.

– Természetesen – felelte Seaine higgadtan, ahogy azt Egwene egy Fehértől várta. A Fehérek egy része maga volt a hűvös logika megtestesülése. Seaine ennél sokkal melegebb természet volt, de ezzel együtt is távolságtartó. – Ülnök vagyok, Egwene!

– Feltételezem, hogy még mindig látni a Sötét Úr ébredezésének a jeleit? – A lány megborzongott, és a cella padlójára nézett. Eszébe jutott, mi történt Leanével. A saját kis cellája sokkal kopárabb volt, mint Leanéé, talán azért, mert azzal vádolták, hogy árnybarát.

– Igen – válaszolta Seaine halkabban. – És egyre rosszabbnak tűnik a helyzet. Szolgák halnak meg. Az étel megromlik. A Torony egész nagy részei cserélnek helyet véletlenszerűen. Tegnap éjjel a második konyha váratlanul felköltözött a hatodik emeletre, ahol a Barnák lakrésze volt. A Barnák igencsak vonakodva mind leköltöztek az oldalsó szárnyba. Vajon ez már örökre így marad? Eddig mindig az volt, hogy a nővérek laktak magában a Toronyban, a novíciák és a beavatottak pedig a szárnyban.

– Ezt fel kell vetned mások előtt is, Seaine – javasolta Egwene lágyan. – Emlékeztesd a nővéreket arra, hogy a Sötét Úr ébredezik, és az Utolsó Csata közeleg! Ne hagyd, hogy elkalandozzon a figyelmük arról, hogy együtt kell dolgoznunk, nem külön!

Seaine háta mögött az egyik Piros ellenőrizte az asztalon álló gyertyát. Lassan a végéhez közeledett az idő, amíg Egwene látogatókat fogadhatott. Nemsokára újra elzárják; érezte a háta mögött a poros, ki nem cserélt szalma szagát.

– Keményen kell dolgoznod, Seaine – sürgette, és felkelt, mielőtt a Pirosak odaérhettek volna. – Tedd meg, amire én nem vagyok most képes! És kérd meg ugyanerre a többieket is!

– Igyekszem – felelte a Fehér. Felállt, és nézte, ahogy a Pirosak elveszik Egwene zsámolyát, majd visszahessegetik a lányt a cellába. A mennyezet olyan alacsony volt, hogy nem tudott felegyenesedni odabenn.

Egwene vonakodva hátralépett, és lehajtotta a fejét.

– Az Utolsó Csata közeleg, Seaine. Ne feledd!

A Fehér biccentett, aztán az ajtó becsukódott, és a sötétség magába zárta Egwene-t. A lány leült. Olyan vaknak érezte magát! Mi lesz majd a tárgyaláson? Még ha meg is büntetik Elaidát, akkor is… mit tesznek majd vele?

Elaida megpróbálja majd kivégeztetni. És még mindig megvolt rá a lehetősége, hiszen ő – a Fehér Torony meghatározása szerint – Amyrlin-trónnak adta ki magát.

Erősnek kell maradnom! – mondta magának a sötétben. Én tettem fel a lábost a tűzre, most aztán főhetek benne, ha máshogy nem tudom megvédeni a Fehér Tornyot! Tudták, hogy továbbra is ellenáll. Ennél többet nem adhatott nekik.

Huszonhatodik fejezet

Repedés a kövön

Aviendha végignézett az udvarház előtti területen. Mindenhol az induláshoz készülő emberek nyüzsögtek. Bashere férfiai és asszonyai egész fegyelmezettek voltak vízföldi mércével mérve; hatékonyan hajtogatták össze a sátrakat és csomagolták össze a holmijukat. De az aielekhez képest a többi vízföldi – azok, akik nem katonák voltak – rendetlen csürhének tűnt. A tábori nők ide-oda szaladgáltak, és biztos, hogy a feladataik nagy részét nem végezték el, és egy halom fontos holmit nem csomagoltak be. A küldöncfiúk a barátaikkal futkorásztak, és próbáltak minél elfoglaltabbnak tűnni, hátha úgy megússzák a munkát. A civilek sátrait és holmiját lassan szedték össze és pakolták fel, és egy rakás lóra, szekérre meg kocsihajtóra volt szükség, hogy eljuttassák őket oda, ahová menni szeretnének.

Aviendha megrázta a fejét. Az aielek csak azt hozták magukkal, amit a saját hátukon el tudtak vinni, és a hadi csapatban csupán harcosok és tudós asszonyok voltak. És ha egy-egy hosszabb hadjáratra nem volt elég, hogy csak a lándzsák vonuljanak ki, akkor is minden munkás és mesterember tudta, hogyan készüljön fel gyorsan és hatékonyan az útra. Ebben volt becsület. A becsület megkívánta, hogy mindenki képes legyen önállóan gondoskodni magáról, és ne lassítsa le a törzs egészét.

Megrázta a fejét, és visszafordult a feladatához. Az ilyen napokon csak azoknak nem volt egy csepp becsülete sem, akik nem dolgoztak. Belemártotta az ujját az előtte álló vödör vízbe, aztán felemelte a kezét, és hagyta, hogy a másik vödör fölött lógjon egy darabig. Az ujjáról lecsusszant egy vízcsepp. Újra az első vödörbe dugta az ujját, és megismételte a dolgot.

Ez az a fajta büntetés volt, aminek egyetlen vízföldi sem érthette a jelentőségét. Alighanem könnyű munkának vélték volna, hogy ott ülhet a földön, a hátát az udvarház farönkjeinek támasztva, és csak ide-oda kell emelgetnie a kezét, hogy az egyik vödröt megtöltse, a másikat kiürítse. Cseppenként. Számukra ez nem is lenne büntetés.

De ez azért lehetett, mert a vízföldiek nagy része lusta volt. Inkább csöpögtettek volna vizet egy vödörbe, mint hogy követ hordjanak. De a kőhordás mégis csak aktív munka volt – és az aktív tevékenység egyaránt jót tett a testnek és a léleknek. A vízmeregetés viszont értelmetlen. Haszontalan. Még csak a lábát sem nyújthatta ki, az izmait sem mozgathatta át közben. És mindezt aközben, hogy a tábor többi tagja a sátrakat szedte le a hosszú menetelésre készülőben. Ettől vagy tízszer olyan fájó volt a büntetése! Minden egyes pillanattal, amiben nem segített, csak a tohja nőtt, és semmit sem tehetett ellene!

Csak a vizet merhette. Cseppről cseppre, cseppről cseppre. Dühítette a dolog. És szégyellte magát, hogy dühös. A tudós asszonyok sosem hagyták, hogy így eluralkodjanak rajtuk az érzelmek. Türelmesnek kellett maradnia, és meg kellett próbálnia megérteni, miért büntetik meg.

De ha csak a problémára gondolt, már attól is sikíthatnékja támadt. Hányszor jut még újra és újra ugyanarra a következtetésre? Talán túl ostoba volt ahhoz, hogy megérthesse. Talán nem érdemelte meg, hogy tudós asszony legyen belőle.

Visszadugta a kezét a vödörbe, és újabb vízcseppet mert át. Nagyon nem tetszett neki, amit ezek a körülmények kihoztak belőle. Harcos volt, még ha már nem is viselhetett lándzsát. Nem félt a büntetéstől, nem félt a fájdalomtól. De egyre inkább félt attól, hogy végképp elveszíti a bátorságát, és ugyanolyan hasznavehetetlen lesz, mint a homokbámulók.

Tudós asszony akart lenni. Kétségbeesetten vágyott rá. Meglepte a dolog, mert sosem hitte volna, hogy még egyszer olyan elszántan vágyhat bármire is, mint ahogy annak idején a lándzsákat akarta. De az elmúlt hónapokban sokat tanulmányozta a tudós asszonyokat, és egyre jobban tisztelte őket. Egyenlőnek fogadta el őket, és tudta, hogy segíteni akar azoknak, akik az aieleket ezen a legveszedelmesebb módon irányítják.

Az Utolsó Csata olyan próba lesz, amihez hasonlót még sosem látott a népe. Amys és a többiek azon dolgoztak, hogy megvédjék az aiel népet, ő pedig itt ült, és vízcseppeket meregetett!

– Minden rendben? – kérdezte valaki. Aviendha összerezzent és felnézett. Olyan hirtelen kapott a kése után, hogy kis híján kiborította a vödröt. Rövid, sötét hajú nő állt az épület árnyékában, tőle nem messze. Min Farshaw összefonta a karját. Kobaltkék kabátot viselt dús ezüsthímzéssel. A nyakába egy kendőt kötött.

Aviendha visszadőlt, és elengedte a kését. Most már a vízföldiek is csak úgy odaosonhattak mellé?

– Jól vagyok – felelte, és igyekezett nem elvörösödni.

A hangja és a testtartása elég kellett volna legyen ahhoz, hogy a másik tudja, nem akar beszélgetéssel megszégyenülni, de Min mintha nem vette volna észre. A nő megfordult, és végignézett a táboron.

– Nincs valami… más dolgod?

Aviendha ezúttal nem tudta megállni, hogy ne vörösödjön el.

– A dolgomat végzem.

Min biccentett, és Aviendha erővel csillapította le a zihálását. Nem hagyhatta, hogy felbőszítse ez a nőszemély. Az anyavére arra kérte, legyen kedves vele. Úgy döntött, nem sértődik meg. Min nem tudhatta, mit is beszél.

– Azt hittem, veled beszélhetek – szólt a nő, de még mindig a tábort nézte. – Nem vagyok benne biztos, ki máshoz fordulhatnék! Nem bízom az aes sedaiokban, és ő sem bízik bennük. Nem vagyok benne biztos, hogy bízik még egyáltalán bárkiben. Talán bennem sem.

Aviendha oldalra nézett, és látta, hogy Min a táboron átvágó Rand al'Thort figyeli. A férfi fekete kabátot viselt, aranyvörös haja csak úgy lángolt a délutáni fényben. A körülötte sürgölődő saldaeaiak fölé tornyosult.

Aviendha hallott már az előző éjszaka történtekről; tudta, hogy megtámadta őket Semirhage. Maga az egyik Árnylelkű; bánta, hogy egyszer sem látta a teremtményt, mielőtt végeztek volna vele. Megborzongott.

Rand al'Thor harcolt és győzedelmeskedett. Bár gyakran ostobán viselkedett, képzett – és szerencsés – harcos volt. Ki más dicsekedhetett volna vele, hogy annyi Árnylelkűvel végzett, mint ő? Nagy becsülete volt, az egyszer biztos.

De a harc sok olyan sebet ejtett rajta, amit Aviendha még nem értett. Érezte a fájdalmát. Érezte Semirhage támadása alatt is, bár először azt hitte, csak egy rémálom. Hamar rájött, hogy tévedett. Egyetlen rémálom sem lehetett ilyen rettenetes. Még mindig érezte annak az iszonyatos kínnak a visszhangját, a hullámokban rátörő fájdalmat, a belsejében tomboló kétségbeesést.

Riasztotta a többieket, de nem volt elég gyors. Tohhal tartozott ezért a hibáért a férfinak, és el is rendezi majd, ha végzett a büntetésével. Ha valaha is végez majd vele.

– Rand al'Thor megbirkózik a gondjaival – mondta, és tovább csöpögtette a vizet.

– Hogy mondhatsz ilyet? – meredt rá Min. – Nem érzed a fájdalmát?

– Minden egyes pillanatát érzem – morogta Aviendha összeszorított fogakkal –, de ki kell állnia a maga próbáit, ahogy nekem is ki kell állnom a magamét! Talán eljön majd a napja, hogy együtt nézhetünk szembe a gondjainkkal, de még nincs itt az ideje!

Először egyenlőnek kell vele lennem, tette hozzá magában. Nem állok oda mellé alárendeltként!

Min alaposan végigmérte, és Aviendhát kirázta a hideg. Egyre az járt a fejében, vajon miféle látomásokat láthat körülötte a nő. Azt mondták, mindig valóra válik, amit lát.

– Nem olyan vagy, mint amire számítottam – mondta végül Min.

– Félrevezettelek? – kérdezte Aviendha a homlokát ráncolva.

– Nem, szó sincs róla – nevetett fel Min kurtán. – Úgy értem, azt hiszem, félreismertelek. Nem tudtam, mit is gondoljak az után a caemlyni este után, amikor… nos, az után az este után, amikor együtt megkötöttük Randet. Úgy érzem, közel állsz hozzám, de ugyanakkor nagyon távoli vagy. – Megvonta a vállát. – Azt hiszem, vártam, hogy megkeress, amint a táborba értetek. Annyi mindent meg kellett volna beszélnünk. Amikor nem jöttél, aggódni kezdtem. Azt hittem, talán megbántottalak.

– Nem tartozol nekem tohhal – morogta Aviendha.

– Helyes – mondta Min. – Néha még mindig tartok tőle, hogy egyszer… összeütközésbe kerülünk.

– És mi haszna lenne annak az összeütközésnek?

– Azt nem tudom – vonta meg a vállát Min újfent. – Gondoltam, az aielek így szokták. Kihívsz, hogy vívjunk meg a becsületünkért. Érte.

Aviendha felhorkant.

– Harcoljunk egy férfi miatt? Ki tenne ilyet? Ha tohhal tartoznál nekem, talán követelhetném, hogy járd el velem a lándzsák táncát, de csak ha te is Hajadon lennél. És csak ha én is még Hajadon lennék. Gondolom, megvívhatnánk késsel is, de nem lenne kiegyenlített küzdelem. Mi becsület lenne abban, ha megküzdenék egy képzetlen vízföldivel?

Min elvörösödött, mintha csak Aviendha megsértette volna. Igazán különös reakció.

– Ebben nem lennék biztos – villantott ki aztán Min a ruhaujjából egy kést, és végigtáncoltatta a bütykein.

Miért ragaszkodtak hozzá a vízföldiek, hogy mindig összevissza pörgessék a pengéiket? Thom Merrilin is egyfolytában ezt csinálta. Min tényleg nem értette: ő háromszor is átvághatta volna a férfi torkát az idő alatt, amíg a késével játszadozott, mint valami utcai mutatványos. Aviendha ennek ellenére nem szólt egy szót sem.

– Nem harcolnék veled, hacsak nem sértenél meg nagyon komolyan. Az anyavérem a barátjának tart, és szeretnélek én is annak tartani!

– Rendben – szólt Min. Összefonta a karját, és visszanézett Randre. – Rendben. Gondolom, ez jó hír. De be kell vallanom, nem tetszik az ötlet, hogy osztozzunk rajta.

Aviendha habozott, aztán újra belemártotta az ujját a vízbe.

– Nekem sem. – Legalábbis az az ötlet nem tetszett neki, hogy egy olyan nővel osztozzon a férfin, akit nem igazán ismer.

– Akkor mitévők legyünk?

– Folytassuk, amit eddig csináltunk – mondta Aviendha. – A tiéd, ha kell, engem most úgyis más dolgok kötnek le. Majd ha változik a helyzet, tájékoztatlak róla.

– Ez meglehetősen… egyenes beszéd – ismerte el Min, és zavartan nézett rá. – Más dolgok kötnek le? Például, hogy egy vödör vízbe mártogasd az ujjad?

Aviendha újra elvörösödött.

– Igen! – csattant fel. – Pontosan! Most pedig, ha megbocsátasz!

Felállt, és elvonult. Otthagyta a vödröket is. Tudta, hogy nem lett volna szabad elveszítenie a türelmét, de nem tehetett róla. Min. Hogy egyfolytában csak a büntetését feszegette. Saját maga. Hogy képtelen rájönni, mit akarnak tőle a tudós asszonyok. Rand al'Thor. Hogy a férfi mindig veszélybe sodorja magát, és ő egyáltalán nem tud segíteni rajta!

Nem bírta tovább. Átvágott az udvarház gyepéből maradt barna pusztaságon. Hol ökölbe szorította a kezét, hol kiengedte: próbált minél messzebb maradni Randtől. Amilyen napja eddig volt, még észrevenné az a gazember, hogy ráncos az ujja, és megkérdezné, hogy miért áztatta vízbe! Ha rájönne, hogy a tudós asszonyok egyfolytában büntetik, talán valami ostobaságot tenne, és megint bolondot csinálna magából! A férfiak már csak ilyenek voltak, Rand al'Thor pedig még a legtöbbjüknél is ilyenebb.

Átvágott a ruganyos talajon. A barna fű szögletes mintában préselődött le, ahol eddig a sátrak álltak. Átfurakodott az ide-oda rohangáló vízföldiek között. Elment a csatárláncban gabonával teli zsákokat dobáló katonák mellett. Két vaskos patájú igásló vontatta a szekereket, amire épp felpakoltak.

De ő csak ment tovább. Próbált nem felrobbanni. Igazság szerint úgy érezte, közel áll hozzá, hogy ő is olyan „ostobaságot” tegyen, mint Rand al'Thor tenne. Miért? Miért nem tud rájönni, mit csinál rosszul? A többi aiel a táborban láthatóan ugyanúgy nem értette a helyzetet, mint ő maga, bár persze nem beszéltek vele a büntetéseiről. Emlékezett még rá, hogy Hajadon korában látott hasonló büntetéseket, és mindig is tisztában volt vele, hogy a legokosabb kimaradni a tudós asszonyok dolgaiból.

Megkerülte a szekeret, és azon kapta magát, hogy újra Rand al'Thor felé tart. A férfi Davram Bashere három ellátmányosával beszélgetett; jó egy fejjel magasabb volt mindegyiküknél. Az egyikük, egy hosszú, fekete bajszú emberke a lovak felé mutatva mondott épp valamit. Rand meglátta Aviendhát, és intett felé, de a lány sietve elfordult, és egyenesen a gyep északi részén elterülő aiel tábor felé vette az útját.

A fogát csikorgatva próbálta elfojtani a haragját, de nem járt sok sikerrel. Nem volt talán joga haragudni, ha csak magára is? Mindjárt vége a világnak, ő pedig büntetésben tölti a napjait! Valamivel arrébb észrevette a tudós asszonyok egy kisebb csoportját – Amys, Bair és Melaine ácsorogtak egy halom összecsomagolt, barna sátor mellett. A szoros, hosszúkás csomagok mindegyikén volt egy pánt, hogy vállra vetve cipelhessék.

Aviendhának vissza kellett volna mennie a vödreihez, és kettőzött erőfeszítéssel kellett volna dolgoznia a büntetésén. De nem tette. Mint egy kisgyerek, aki bottal támad meg egy veszedelmes fenevadat, füstölögve odavonult a tudós asszonyok elé.

– Aviendha? – kérdezte Bair. – Már végeztél is a büntetéseddel?

– Nem – válaszolta ő. Megállt előttük, a kezét ökölbe szorítva engedte le. A szél belekapott a szoknyájába, de hagyta, hadd csapkodjon. A körülöttük siető tábori munkások – az aielek és a saldaeaiak egyaránt – széles ívben elkerülték őket.

– Akkor hát? – kérdezte Bair.

– Nem tanulsz elég gyorsan – tette hozzá Amys, és megrázta hófehér üstökét.

– Nem tanulok elég gyorsan? – csattant fel Aviendha. – Mindent megtanultam, amit csak kértetek tőlem! Megjegyeztem minden egyes órát, visszamondtam minden adatot, teljesítettem minden kötelességemet! Megválaszoltam minden kérdéseteket, és láttam, hogy minden válasznál elismerően biccentetek!

Felháborodottan végigmérte őket, mielőtt folytatta volna.

– Jobban fókuszálok, mint bármelyik ma élő aiel asszony – mondta. – Hátrahagytam a lándzsáimat, és örömmel csatlakozom hozzátok. Megtettem a kötelességemet, és minden egyes alkalommal a becsületet kerestem. De mégis egyre csak büntettek! Nem csinálom tovább! Vagy mondjátok meg, hogy mi akartok tőlem, vagy küldjetek el!

Azt várta, hogy dühösek lesznek. Csalódottak. Azt várta, hogy nekiállnak megmagyarázni neki, hogy egy egyszerű tanítvány nem kérdőjelezheti meg a tudós asszonyok szavát. De legalábbis azt várta, hogy sokkal nagyobb büntetést szabnak ki rá az arcátlansága miatt.

Amys odapillantott Melaine-re és Bairre.

– Nem mi büntetünk téged, gyermek – szólt, láthatóan óvatosan megválogatva a szavait. – A saját kezedből nyered a büntetésed!

– Bármit tettem is – szólt Aviendha – nem hiszem, hogy annyira súlyos lehetett, hogy da'tsanggá tegyetek! Szégyent hoztok magatokra, hogy így bántok velem!

– Gyermek – nézett a szemébe Amys –, megtagadod a büntetésünket?

– Igen – válaszolta a lány lüktető fejjel. – Megtagadom.

– Azt hiszed, az érveid vannak olyan erősek, mint a mieink? – kérdezte Bair, és a tenyerével árnyékolta el ráncos arcát. – Azt hiszed, egyenrangú vagy velünk?

Egyenrangú? – gondolta Aviendha, és eluralkodott rajta a pánik. Nem vagyok egyenrangú! Még évekig kell tanulnom! Mit csinálok?

De vajon meghátrálhatott még? Könyöröghetett a bocsánatukért, megfizethette valamiféleképp a tohot, amivel ezután tartozott nekik? Vissza kellene szaladnia a büntetéséhez, meregetnie kellene tovább a vizet! Az volna a helyes. Mennie kellene, és…

– Nem látom több okát a tanulásnak! – Azon kapta magát, hogy futás helyett válaszol: – Ha már csak ezeket a büntetéseket akarjátok megtanítani nekem, akkor feltételezem, hogy minden mást megtanultam. Kész vagyok közétek lépni.

A fogát csikorgatva állt, és várta, hogy kirobban a többiek hitetlenkedő dühe. Mi a fene volt vele? Nem lett volna szabad hagynia, hogy Min ostoba fecsegése így felbőszítse!

Aztán Bair nevetni kezdett.

Erőteljes hang volt, nehéz volt elhinni, hogy egy ilyen apró nőtől származik. Melaine is csatlakozott hozzá; a naphajú tudós asszony áldott állapottól kicsit már gömbölyödő hasát fogta, úgy hahotázott.

– Még nálad is tovább húzta, Amys! – jelentette ki Melaine. – Nem láttam még ennél makacsabb lányt!

Amys arckifejezése szokatlanul lágy volt.

– A Fény hozott, húgom! – mondta Aviendhának.

Ő pislogott.

– Mi van?

– Most már közénk tartozol, te lány! – magyarázta Bair. – Legalábbis nemsokára.

– De ellentmondtam nektek!

– Egy tudós asszony nem hagyhatja, hogy mások tapossanak rajta – magyarázta Amys. – Ha úgy lép be a testvériségünk árnyékába, hogy még mindig tanítványként gondolkozik, sosem látja magát közénk valónak!

Bair odanézett Rand al'Thorra, aki valamivel arrébb épp Sarenenel beszélgetett.

– Sosem jöttem rá, mennyire fontosak a szokásaink, amíg nem tanulmányoztam ezeket az aes sedaiokat. A legalul lévők úgy hízelegnek és kunyerálnak, mint a kutyák, akik meg jobbnak hiszik magukat náluk, tudomást sem vesznek róluk. Kész csoda, hogy bármit is elértek!

– De a tudós asszonyok között is létezik rangsor – nézett rá Aviendha. – Vagy nincs?

– Rangsor? – meredt rá Amys értetlenkedve. – Némelyikünknek több a becsülete, de ezt bölcsességgel, tettekkel, tapasztalattal érdemelte ki!

Melaine feltartotta egy ujját.

– De fontos, sőt mi több, létfontosságú, hogy minden egyes tudós asszony hajlandó legyen megvédeni a saját kútját. Ha hisz a saját igazában, nem hagyhatja, hogy félrelökjék, még egy másik tudós asszonynak sem, bármilyen öreg vagy bölcs is legyen az!

– Egyetlen nő sem kész arra, hogy közénk lépjen, amíg nem jelenti ki ezt ő maga – folytatta Amys. – Egyenlőként kell elénk állnia!

– Egy büntetés sem valós büntetés, ha nem fogadod el, Aviendha – folytatta Bair még mindig mosolyogva. – Azt hittük, már hetek óta készen állsz, de te makacsul tovább engedelmeskedtél!

– Már-már szinte azt hittem, túl büszke vagy, lányom! – tette hozzá Melaine szeretetteljesen mosolyogva.

– Már nem a lányunk – javította ki Amys.

– Ó, még mindig a lányunk – vetette oda Bair –, egyvalami még hátravan!

Aviendha szédelgett. Azt mondták, nem tanul elég gyorsan. Azt kellett megtanulnia, hogy kiálljon magáért! Sosem hagyta, hogy mások ugráltassák, de ezek a nők nem egyszerűen csak „mások” voltak, hanem a tudós asszonyok, ő meg a tanítványuk! Vajon mi történt volna, ha Min nem bosszantja fel? Meg kell majd köszönnie a lánynak, bár Min nyilván nem fogta fel, mit tett.

Egyvalami még hátravan…

– Mit kell még megtennem? – kérdezte.

– Rhuidean – válaszolta Bair.

Hát persze. Egy tudós asszony életében kétszer látogatott el a legszentebb városba. Egyszer, amikor tanítvány lett, és egyszer, amikor teljes jogú tudós asszony.

– Most persze más lesz – szólt Melaine. – Rhuidean már nem az, ami volt.

– De ez még nem ok arra, hogy elhagyjuk a régi szokásokat! – vágott vissza Bair. – A város talán nyitott, de senki sem olyan ostoba, hogy csak úgy besétáljon az oszlopok közé. Aviendha, kénytelen leszel…

– Bair – szakította félbe Amys –, ha nem bánod, szeretném én elmondani neki!

Bair habozott, aztán biccentett.

– Persze, persze. Úgy a helyes. Most mindnyájan hátat kell, hogy fordítsunk neked, Aviendha. Nem láthatunk, amíg nem jössz vissza hosszú utazásból megtért nővérünkként.

– Nővérként, akiről el is felejtettük, hogy ismerjük – folytatta Melaine mosolyogva. Ők ketten elfordultak tőle, aztán Amys megindult az Utazótérig. Aviendha sietve próbálta utolérni.

– Ezúttal viselhetsz ruhát – mondta neki Amys –, ez jelöli a rangodat. Alapesetben azt javasolnám, hogy gyalog menj el a városba, bár most már ismerjük az Utazást, de azt hiszem, ebben az esetben kicsit mégis igazíthatunk a hagyományokon. De nem lenne helyes egyenesen a városba Utaznod. Azt javaslom, nyiss Kaput a Hideg Szikla-erődbe, és onnan menj gyalog! El kell töltened némi időt a Háromszoros Földön, hogy átgondolhasd az utadat.

Aviendha bólintott.

– Szükségem lesz egy vizestömlőre és készletekre is.

– Már vár rád az erődben – mondta Amys. – Számítottunk rá, hogy most már hamar átugrod ezt a szakadékot. Napokkal ezelőtt meg kellett volna tenned, ha csak arra gondolok, mennyit célozgattunk… – Végigmérte Aviendhát.

A lány a földre meredt.

– Nincs okod szégyenkezni – folytatta Amys. – Ez a mi terhünk. Bair tréfálkozása dacára is nagyon ügyes voltál. Vannak, akiket hosszú hónapokon át büntethetünk, mire végül megelégelik a dolgot. Nagyon keményen kellett bánnunk veled, lányom; keményebben, mint bármelyik tanítvánnyal, akivel eddig dolgoztam. Olyan kevés időnk maradt!

– Megértem – mondta Aviendha. – És… köszönöm!

Amys felhorkant.

– Rákényszerítettél minket, hogy nagyon találékonyak legyünk. Emlékezz erre az időre és a csontjaidban égő szégyenre, mert ezt éli át minden egyes da'tsang, ha erre a sorsra kényszeríted őket! És az ő nyomoruk nem ér véget attól, hogy tiltakoznak az ítélet ellen.

– És mi történik, ha egy tanítvány a képzése első pár hónapjában kijelenti, hogy készen áll arra, hogy tudós asszony legyen?

– Kicsit megkorbácsoljuk, és lyukakat ásatunk vele, azt hiszem – mondta Amys. – De nem tudok róla, hogy ez valaha megtörtént volna. Talán Sevanna esete áll hozzá a legközelebb.

Aviendha sosem értette, hogy a tudós asszonyok miért fogadták maguk közé a shaidó némbert különösebb tiltakozás nélkül. De a kijelentése elég volt: így hát Amys és a többiek kénytelenek voltak elfogadni.

Amys szorosabban összefogta a kendőjét.

– Az Utazóteret őrző Hajadonoknál van egy kis csomag a számodra. Ha megérkeztél Rhuideanba, menj a város közepére! Ott rátalálsz az üvegoszlopokra. Menj át a közepükön, aztán térj vissza ide! Jól töltsd az időt, amíg odafutsz a városba. Azért hajtottunk ilyen keményen, hogy legyen legalább ennyi kis időd elmélkedni. Alighanem utána jó ideig nem lesz már rá alkalmad.

Aviendha biccentett.

– A csata közeleg.

– Igen. Gyorsan gyere vissza, miután megjártad az oszloperdőt! Meg kell vitatnunk, hogyan bánjunk a car'a'carnnal. Sokat… változott tegnap éjjel óta.

– Értettem – felelte ő, és mély levegőt vett.

– Menj! – sürgette Amys. – És térj vissza!

Külön kihangsúlyozta a második mondatot. Akadtak olyan nők is, akik nem élték túl Rhuideant.

Aviendha állta Amys tekintetét, és biccentett. A tudós asszony sok szempontból olyan volt számára, mint a második anyja. Most is megjutalmazta ritka mosolyai egyikével. Aztán hátat fordított neki, akárcsak előtte a két másik asszony.

Aviendha még egy mély levegőt vett, majd hátranézett az udvarház előtti, letaposott gyepre. Rand ott állt, a saldaeaiakkal beszélgetett. Komor arcot vágott, csonka kezét a háta mögé dugta, a másikkal pedig hevesen gesztikulált. A lány rámosolygott, bár a férfi nem nézett felé.

Visszajövök érted! – gondolta.

Aztán elügetett az Utazótérre, összeszedte a csomagját, és Kaput font, hogy biztonságos távolba érkezzen a Hideg Szikla-erőd mellé, a Hajadon Lándzsája néven ismert sziklaképződmény tövébe. Onnan majd elfut az erődbe, és felkészül az útra. A Kapu a puszta ismerős, száraz levegőjébe nyílt.

Átbukott rajta, és végre diadalittasan gondolta végig, mi is történt.

Visszatért a becsülete.

– Egy kis vízi kapun jöttem ki, aes sedai – mondta Shemerin, és fejet hajtott a sátorban lévők előtt. – Igazság szerint miután elhagytam a Tornyot, és kiértem a városba, már nem volt nehéz dolgom. Nem mertem megkockáztatni, hogy átkeljek valamelyik hídon. Nem hagyhattam, hogy az amyrlin rájöjjön, mit csinálok!

Romanda keresztbe font karral nézte. A sátrában két rézlámpás égett, a lángok sárgán táncoltak a hegyükön. Hat nő hallgatta a szökevény történetét. Lelaine is ott volt, bár Romanda megpróbálta megakadályozni, hogy tudomást szerezzen a találkozóról. Romanda azt remélte, a karcsú Kéket túlságosan is leköti, hogy a táborban elért népszerűségében sütkérezzen, és nem vacakol egy ilyen látszólag jelentéktelen üggyel.

Siuan ült mellette. Az egykori amyrlin piócaként tapadt Lelainere. Romanda meglehetősen örült annak az újdonsült felfedezésnek, hogy az elcsendesítés Gyógyítható – végtére is Sárga volt –, de valahol a szíve mélyén azt kívánta, bárcsak Siuan ne részesült volna benne. Mintha Lelaine-nel önmagában nem lett volna elég gond! Romanda nem felejtette el Siuan fondorlatos természetét, bár a táborban mintha a legtöbbeknek rég kiment volna már a fejéből. Az, hogy a Hatalomban nem volt már olyan erős, nem jelentette azt, hogy Siuan a cselszövésben is meggyengült volna.

Persze Sheriam is ott volt. A vörös hajú krónikaőr Lelaine mellett ült. Sheriam meglehetősen visszavonult volt mostanában, és aligha viselkedett olyan méltóságteljesen, ahogy az egy aes sedaitól elvárható lett volna. Ostoba némber. Bárki láthatta, hogy el kell mozdítani a posztjáról! Ha Egwene valaha is visszatér – és Romanda imádkozott, hogy térjen vissza mihamarabb, ha másért nem is, csak hogy felborítsa Lelaine terveit –, nyílik ott egy lehetőség. Egy új krónikaőr számára.

A sátorban ezen kívül Magla volt még jelen. Romanda és Lelaine összevitatkoztak rajta – persze csak visszafogottan –, hogy ki hallgathatja ki elsőnek Shemerint. Végül arra jutottak, hogy úgy helyes, ha együtt teszik. Minthogy Shemerin Sárga volt, Romanda elérte, hogy az ő sátrában üljenek össze. Megrázó élménynek bizonyult, hogy a bevonuló Lelaine-t nemcsak Siuan, de Sheriam is követte. De azt nem beszélték meg, ki hány embert hozhat magával. És most Romanda mögött nem állt más, csak Magla. A vaskos vállú nő ott ült mellette, és csendben hallgatta a vallomást. Vajon el kellett volna küldetnie még valakiért? Túlságosan is átlátszó lett volna, ha csak ezért megváratja a többieket.

Amúgy sem vallatás volt az egész. Shemerin nyíltan beszélt, nem szegült ellen a kérdéseknek. Egy kis zsámolyon ült előttük. Nem volt hajlandó elfogadni rá a párnát. Romanda ritkán látott bárkit is, aki ennyire meg akarta volna büntetni magát, mint ez a szegény gyermek.

Nem gyermek, helyesbített gondolatban. Teljes jogú aes sedai, bármit mondjon is! A Fény égesse meg Elaidát, hogy ezt tette az egyikünkkel!

Shemerin egykor Sárga volt. A Fény égesse meg, még mindig Sárga! Már közel egy órája beszélt velük, válaszolgatott a Fehér Toronyban uralkodó állapotokat firtató kérdésekre. Siuan volt az első, aki megkérdezte, hogyan szökött meg.

– Kérem, bocsássák meg nekem, hogy munkát kerestem a táborban anélkül, hogy önökhöz fordultam volna, aes sedaiok! – mormolta Shemerin lehajtott fejjel. – De a törvény ellenében menekültem el a Toronyból. Minthogy beavatott vagyok, és engedély nélkül hagytam el a Tornyot, szökevénynek számítok. Tudom, hogy megbüntetnének, ha felfedeznének. Azért maradtam a környéken, mert errefelé vagyok ismerős, és nem tudok elszakadni innen. Amikor megérkezett a seregük, esélyt láttam rá, hogy dolgozhassak, és megragadtam. De kérem, ne kényszerítsenek rá, hogy visszamenjek! Nem jelentek senkire sem veszedelmet! Megpróbálok közönséges asszonyként élni, és gondoskodom róla, hogy ne használjam a képességeimet!

– Aes sedai vagy – figyelmeztette Romanda, és igyekezett nem élesen felcsattanni. A nő viselkedése alátámasztotta mindazt, amit Egwene Elaida hatalomőrült uralmáról mesélt. – Nem számít, Elaida mit mond!

– Én… – Shemerin csak megrázta a fejét.

A Fényre! Sosem volt a leghatározottabb aes sedai, de megdöbbentő volt látni, milyen mélyre süllyedt.

– Mesélj nekem erről a vízi kapuról! – mondta Siuan, és előrehajolt a székén. – Hol találhatjuk?

– A város délnyugati részén, aes sedai – válaszolta Shemerin. – Úgy ötpercnyi sétára keletre Eleyan al'Landerin és az őrzői ősi szobrától. – Habozni kezdett, és hirtelen idegesnek tűnt. – De csak egy kis kapu. Nem tudják bevinni rajta a sereget. Én is csak azért tudok róla, mert az én feladatom volt gondoskodni az ott élő koldusokról.

– Ennek ellenére kell nekem róla egy térkép – szólt Siuan, aztán Lelaine-re pillantott. – Legalábbis azt hiszem, nem ártana, ha lenne róla térképünk.

– Bölcs gondolat – vetette oda Lelaine, émelyítően nagylelkű hangon.

– Többet szeretnék tudni erről a te… helyzetedről – szólalt meg Magla. – Mégis, hogyan gondolhatta Elaida, hogy bölcs ötlet lefokozni egy nővért? Egwene mesélt már az esetről, és akkor is hihetetlennek tartottam. Mi járhatott Elaida fejében?

– Én… igazán nem ismerhetem az amyrlin gondolatait – nyögte Sheriam, aztán összehúzta magát, mert a sátorban lévő mindegyik nő meglehetősen látványosan rámeredt, hogy amyrlinnek meri nevezni Elaidát. Csak Romanda nem követte a példájukat. Valami apró mászott a sátor vászonpadlója alatt, az egyik sarokból kúszott be a sátor közepe felé. A Fényre! Egy egér lenne? Nem, ahhoz túl kicsi volt. Talán egy tücsök. Kényelmetlenül csúszott arrébb a székén.

– De csak tettél valamit, amivel kiérdemelted a haragját – mondta Magla. – Valamit, ami ekkora büntetéssel járna?

– Én… – mondta Shemerin. Valamiért egyre csak Siuanra nézett.

Ostoba nőszemély! Romanda már-már azt hitte, Elaida jól döntött: Shemerinnek sosem lett volna szabad megkapnia a vállkendőt. Persze erre nem az volt a megfelelő válasz, hogy akkor visszaminősíti beavatottá. Egy amyrlin nem bírhat ekkora hatalommal! Igen, igen, határozottan volt ott valami a vászon alatt, és egyértelműen a sátor közepe felé furakodott. A kis halmocska meg-megrándulva, hirtelen iramodásokkal közeledett.

– Gyengének mutatkoztam előtte – nyögte ki végül Shemerin. – A világ… dolgairól beszélgettünk. Nem volt hozzájuk gyomrom. Nem mutattam aes sedaihoz méltó nyugalmat.

– Ennyi? – kérdezte Lelaine. – Nem szőttél ellene összeesküvést? Nem mondtál neki ellent?

Shemerin megrázta a fejét.

– Hű voltam hozzá.

– Ezt aligha tartom hihetőnek – mondta Lelaine.

– Én hiszek neki – szólt Siuan szárazon. – Shemerin jó néhányszor épp elég látványosan megmutatta, hogy Elaida a zsebében tartja!

– Ez aztán a veszedelmes precedens – jegyezte meg Magla. – A Fény égesse meg a lelkem, bizony, veszedelmes!

– Igen – helyeselt Romanda is, és nézte, ahogy a vászon borította kis akármicsoda elaraszol előtte. – Gyanítom, szegény Shemerint csak példának használta, hogy hozzászoktassa a Fehér Tornyot a lefokozás gondolatához. Így aztán azok ellen is élhet vele, akik valóban az ellenségei.

A társalgás elhalkult. Az Egwene-t támogató ülnökök alighanem a lefokozandók listájának legtetején lennének, ha Elaida megtartaná a hatalmát, és az aes sedaiok kibékülnének.

– Az ott egy egér? – kérdezte Siuan, és lenézett.

– Ahhoz túl kicsi – mondta Romanda. – És különben sem érdekes!

– Kicsi? – hajolt le Lelaine is.

Romanda összevonta a szemöldökét, és újra a kis göbre nézett. Mintha tényleg megnőtt volna. Sőt…

A kis csomó megugrott, és felfelé nyomakodott. A vászonpadló kettéhasadt, és egy vaskos potrohú csótány – akkora volt, mint egy füge – furakodott át rajta. Romanda undorodva húzódott hátra.

A csótány rángó csáppal futott végig a vásznon. Siuan lekapta a cipőjét, hogy agyoncsapja. De a sátor alja felpuffadt a repedés mentén, és egy második csótány is kimászott alóla. Aztán egy harmadik. Aztán egy egész csótányhullám fröccsent be a lyukon, ahogy a túl forró tea habzik szét. Egymás hegyén-hátán tolakodó, furakodó, futkosó lények barnásfekete szőnyege próbált kiözönleni a vászon alól.

A nők undorodva sikoltottak fel, és széküket, zsámolyukat hátrarúgva pattantak fel. Az őrzők egy pillanattal később már a sátorban is voltak: Magla széles vállú Rorikja, és Burin Shaeren, a rézbőrű sziklaember, Lelaine őrzője. Kivont karddal rontottak be a sikolyok hallatán, de a csótányok láttára nem tudták, mihez kezdjenek. Csak álltak, és döbbenten bámulták a mocskos bogáráradatot.

Sheriam felugrott a székére. Siuan fókuszálni kezdett, és szétnyomta a hozzá legközelebb eső csótányokat. Romanda utálta ölésre használni az Egyetlen Hatalmat, még ilyen ocsmány teremtmények ellen is, de ő is azon kapta magát, hogy Levegőt fókuszál, és hosszú sávokban agyoncsapja a bogarakat, ám azok túl gyorsan özönlöttek be. Nemsokára már az egész padlót ellepték, és az aes sedaiok kénytelenek voltak kirohanni a sátorból a tábor csendes sötétjébe. Rorik behúzta a sátor ajtaját; nem mintha ez megakadályozhatta volna a csótányokat, hogy kiáramoljanak.

Romanda odakinn nem bírta abbahagyni, hogy a hajába túrjon újra és újra: meg kellett győződnie róla, hogy egy förtelmes dög sem kapaszkodott bele. Reszketve képzelte el, ahogy a lények végigmásznak a testén.

– Van bármi is abban a sátorban, ami drága neked? – kérdezte Lelaine, és visszanézett a sátorra. A bentről kiszűrődő lámpafényben látták, hogy a bogarak már felmásztak a vászonfalakra is.

Romanda a naplójára gondolt, de tudta, hogy soha többé nem lenne képes hozzáérni a lapjaihoz, miután ez a rontás ellepte a sátrát.

– Semmi olyasmi, amit ezután is szívesen megtartanék – mondta, és Tüzet fókuszált. – Semmi pótolhatatlan.

A többiek is csatlakoztak hozzá, és a sátor olyan hirtelen lobbant lángra, hogy Rorik hátraugrott. Romanda hallani vélte az odabenn szétpattanó, felsistergő bogarakat. Az aes sedaiok hátrább léptek a hirtelen hőhullám hatására. Pár pillanat alatt az egész sátrat elborították a lángok. A közeli sátrakból kirohantak a nők, hogy megnézzék, mi történt.

– Szerintem ez nem volt természetes – jegyezte meg Magla halkan. – Ezek négyszarvú csótányok voltak. A Sharából visszatérő hajókon látnak ilyet a tengerészek.

– Láttunk már rosszabbat is a Sötét Úrtól – fonta össze Siuan a karját –, és higgyétek el nekem, fogunk is még látni! – Shemerint méregette. – Gyere velem, kell nekem az a térkép tőled!

Rorikkal és a többiekkel együtt elindultak, hogy tájékoztassák róla a tábort: a Sötét Úr újra megérintette őket ezen az éjszakán. Romanda csak állt, és nézte, hogyan ég el a sátra. Nemsokára már csak füstölgő parázs maradt belőle.

A Fényre, gondolta. Egwene-nek igaza van. Közeleg. Gyorsan. És a lány most már tényleg fogoly volt: előző éjjel találkozott a Csarnokkal az Álmok Világában, és beszámolt Elaida katasztrófába torkollott vacsorájáról, és a hamis amyrlin megsértésének következményeiről. És még mindig visszautasította, hogy megmentsék.

Fáklyákat gyújtottak, felkeltették az őrzőket, hogy felkészülten várják a gonosz újabb támadását. Füstszag csapott az orrába. Ennyi maradt minden földi tulajdonából.

A Toronynak egységesnek kellett lennie. Bármibe kerüljön is. Vajon hajlandó lenne érte meghajolni Elaida előtt? Hajlandó lenne újra felvenni a beavatottak ruháját, ha ezzel lehetne csak egységet teremteni az Utolsó Csatára?

Nem tudta eldönteni. És ez majdnem annyira zavarta, mint a kiözönlő csótányok.

Huszonhetedik fejezet

A Spicces Ló

Mat természetesen nem szökhetett ki a táborból az aes sedaiok nélkül. Fényverte némberek! Végiglovagolt az ősöreg kőúton, és végre nem követte az egész Banda. De ott volt vele három aes sedai, két őrző, öt katona, Talmanes, egy málhás állat és Thom. Legalább Aludra, Amathera és Egeanin nem ragaszkodtak hozzá, hogy vele tartsanak. Már így is túl nagy volt ez a csapat.

Három tűlevelű fenyő őrizte az utat, gyantaillat áradt felőlük, és a levegőben hegyi pintyek dala szállt. Még mindig volt jó néhány órájuk napnyugtáig; dél körül állította meg a Bandát. Valamivel az egy csapatba verődött aes sedaiok és őrzők előtt lovagolt. Miután megtagadta Joline-tól a lovakat és a pénzt, nem hagyhatták, hogy még egy kérdésben az ő akarata diadalmaskodjon. Különösen nem, ha arról volt szó, hogy rákényszeríthetik, vigye le őket magával a faluba, és egy éjszakát végre egy rendes fogadóban töltsenek. Forró fürdő, utána jó puha ágy…

Mat nem veszekedett velük igazán hangosan. Csak nem akarta, hogy még többen fecsegjenek a Bandáról, és a nők mind pletykásak voltak, még az aes sedaiok is. De amúgy is kevés esélyt látott rá, hogy a Banda érkezte ne keltene feltűnést a faluban. Ha akár csak egyetlen seanchan is átverekedte magát ezen a tekervényes hegyi úton… Nem, neki csak annyi volt a dolga, hogy a Banda meneteljen észak felé. Fölösleges volt ezen nyavalyognia.

Ráadásul kezdte megint rendben érezni magát, így Pipi hátán, a harapós tavaszi levegőben. Visszavette az egyik régi kabátját, a barna szegélyű vöröset, és kigombolta, hogy kilátsszon alóla a régi, kedves, homokszín inge.

Ez az élet. Faluról falura vándorolni, a fogadókban kockázni, megcsipkedni a felszolgálólányokat. Nem gondolni Tuonra. Nyamvadt seanchanok! Nem lesz semmi baja, ugye?

Nem. Szinte viszketett a tenyere, hogy újra kockázhasson. Olyan hosszú ideje nem volt már alkalma beülni valahová a sarokba, és rendes emberekkel játszani! Kicsit talán koszosabb az arcuk és durvább a nyelvük, de a szívük a helyén van. Sokkal inkább, mint a legtöbb nemesúrnak.

Talmanes előtte lovagolt. Talán takarosabb fogadóra vágyott, mint ő, olyan helyre, ahol inkább kártyázni ül le az ember, mint kockázni. De nem biztos, hogy nagy választék lesz… A falu egész nagynak látszott, talán már a városka nevet is kiérdemelte volna, de valószínűtlennek tűnt, hogy három-négy fogadónál több megélne benne. Korlátozott választási lehetőségek elé néznek.

Egész nagy, nyugtázta Mat, és magában vigyorogva lekapta a kalapját, aztán megvakarta a fejét. Hátrándon csak három-négy fogadó lesz, úgyhogy „kis” városnak számítana. De azért még emlékezett rá, milyen volt, amikor Baerlont nagyvárosnak hitte, pedig valószínűleg nem volt sokkal nagyobb ennél a Hátrándnál!

Egy lovas léptetett oda mellé. Thom már megint azt a nyomorult levelet bújta. A nyurga mutatványos elgondolkozva olvasta a lapon sorakozó szavakat, fehér haját összeborzolta a szél. Mintha nem olvasta volna már el vagy ezerszer.

– Miért nem teszed már el? – mordult rá Mat.

Thom felnézett rá. Matnek beletelt némi időbe, hogy rávegye a mutatványost, jöjjön le a faluba, de Thomnak tényleg szüksége volt rá, hogy valami elterelje a figyelmét a saját bajáról.

– De komolyan, Thom! – folytatta. – Tudom, hogy alig várod, hogy elinduljunk Moiraine-ért. De hetekig nem szabadulunk még a többiektől, és attól, hogy újra meg újra azt a levelet bújod, csak egyre nyugtalanabb leszel.

A mutatványos biccentett, és áhítatosan összehajtogatta a levelet.

– Igazad van, Mat. De már hónapok óta hordom magamnál. Most, hogy megosztottam veled, úgy érzem, mintha… egyszerűen csak haladni akarok.

– Tudom – felelte Mat, és elnézett a látóhatár felé. Moiraine. A Ghenjei-torony. Szinte mintha látta volna a messzeségben magasló építményt. Oda vezetett az útja, és Caemlyn sem lehetett több, csak egy megálló valahol útközben. Ha Moiraine még életben van… A Fényre, az vajon mit jelenthet? Rand hogyan reagálna rá?

Ez a szöktetés volt a másik, amiért igencsak szükségét érezte egy jó kockázásnak.

De miért is egyezett bele, hogy elmegy Thommal a toronyba? Azok a rohadt kígyók és rókák – nem volt sok kedve újra összefutni velük!

De… azt sem hagyhatta, hogy Thom egyedül menjen. Úgyhogy neki is menni kellett. És ő a szíve mélyén mindig is tudta, hogy egyszer vissza kell mennie, és újra szembe kell néznie azokkal a lényekkel. Kétszer már csőbe húzták, és az eelfinnek beleakasztották a horgaikat az agyába is azokkal az emlékekkel. Rendeznie kellett velük a tartozást, ebben az egyben biztos lehetett.

Moiraine-t sosem kedvelte, de nem hagyhatta ott nekik akkor sem, ha aes sedai volt. Vér és hamu! Talán még akkor is kísértést érezne rá, hogy belovagoljon és kimentse a rohadékok foglyát, ha egy Kitaszított esett volna csapdába odabenn!

És… és lehet, hogy csapdába is esett odabenn egy Kitaszított. Lanfear ugyanazon az ajtókereten esett át. A Fény égesse meg, mitévő legyen, ha őt is odabenn találja? Tényleg megmentené?

Bolond vagy, Mat Cauthon. Nem hős. Csak egy bolond.

– Eljutunk Moiraine-hez, Thom – mondta hangosan. – A szavamat adtam rá, hogy a Fény égessen meg! De először biztonságba kell vezetnünk a Bandát, és több információra van szükségünk. Bayle Domon azt mondja, tudja, hol a torony, de én jobb szeretném, ha először eljutnánk valami nagyvárosba, és körbeszaglásznánk kicsit, hogy mit mesélnek erről a toronyról. Valaki csak tud valamit! Ráadásul felszerelésre is szükségünk lesz, és nem hinném, hogy mindent megtalálunk ezekben a kis hegyi falvakban. Ha lehet, egész Caemlynig el kell jutnunk, bár talán megállunk út közben Négykirályban.

Thom biccentett. Mat látta rajta, hogy nyugtalan, amiért Moiraine még mindig fogoly, és kínozzák, vagy ki tudja, mit tesznek vele. A férfi ragyogó kék szeme a semmibe révedt. Miért aggasztotta ennyire? Mi volt neki Moiraine? Csak egy újabb aes sedai, tagja annak a szervezetnek, akik a halálba kergették Thom unokaöccsét.

– A Fény égessen meg – mordult fel Mat –, nem ilyen komor dolgokon kéne, hogy járjon az eszünk, Thom! Ma este kockázunk és mulatunk! Talán még pár dal is belefér!

A mutatványos biccentett, és kicsit felderült a képe. A hárfatokját felszíjazta a lova hátára: jó lesz látni, ahogy újra kinyitja!

– Tervezed, hogy megint zsonglőrködj a vacsorádért, tanítvány? – kérdezte csillogó szemmel.

– Jobb, mintha azt a nyamvadt furulyát kéne megint megpróbálnom fújni – morogta Mat. – Azzal sosem sikerült megbarátkoznom. Rand viszont rögtön hogy ráérzett, nem?

Felörvénylettek fejében a színek, és végül Rand képében állapodtak meg. Egyedül volt egy szobában. Szétvetett lábbal, dúsan hímzett ingben ült, vörös-fekete kabátját félredobta, gyűrötten hevert mellette a rönkfal tövében. Az egyik kezét a fejére szorította, mintha csak próbálná kiszorítani a koponyájából a fejfájást. A másik keze…

Az a kar csonkban végződött. Amikor Mat először látta, úgy pár hete, iszonyatosan megdöbbent. Hogyan veszíthette el Rand a kezét? Szegény fickó mintha alig élt volna, mozdulatlanul ült, feltámasztva. De a szája mozgott, motyogott vagy mormolt magában valamit. A Fényre! – gondolta Mat. A Fény égessen meg, mit csinálsz magaddal?

De legalább ő nem volt a közelében. Ugye, hogy van minek örülnöd? – morogta magának. Az élet mostanában nem volt valami könnyű, de megeshetett volna, hogy Rand mellett ragad. Persze, persze, Rand a barátja volt. De ő nem akart a közelében lenni, amikor megőrül, és végez minden ismerősével. A barátság egy dolog, a hülyeség egy másik. Az Utolsó Csatában persze majd együtt harcolnak, ez ellen semmit sem tehetett. De remélte, a csatamező legtávolabbi csücskén lesz minden saidin fókuszáló őrülthöz képest.

– Ó, Rand! – mondta Thom. – Az a kölyök megélhetett volna mutatványosként is, az egyszer szent! Talán még rendes bárd is lehetett volna belőle, ha korábban belevág a képzésbe!

Mat megrázta a fejét, és megtörte a látomást. A Fény égessen meg, Rand! Hagyj már békén!

– Azok szebb idők voltak, nem, Mat? – mosolygott rá Thom. – Hármasban utaztunk le az Arinell-folyón…

– És myrddraalok kergettek, magunk se tudtuk, miért – tette hozzá az ifjú komoran. Azok sem voltak épp könnyű idők. – Árnybarátok próbáltak hátba szúrni, ahányszor csak fordultunk egyet!

– Jobb, mint ha gholamok és Kitaszítottak törnek az ember életére!

– Ez úgy hangzott, mintha hálás lennél, hogy már a nyakadba vetették a hurkot, holott gyomron is szúrhattak volna!

– A hurokból ki tudod húzni a fejed, Mat – dörzsölte meg Thom hosszú, fehér bajszát. – De ha egyszer már beléd vágták a kardot, az ellen nem sok mindent tehetsz!

Az ifjú habozott, aztán azon kapta magát, hogy nevet. Megrángatta a nyakán a kendőt.

– Azt hiszem, ebben igazad lehet! De mi lenne, ha ma elfeledkeznénk minderről? Visszamegyünk, és úgy teszünk, mintha mi sem változott volna azóta!

– Nem tudom, hogy ez lehetséges-e, fiam!

– Hát persze, hogy lehetséges – kötötte az ebet a karóhoz Mat.

– Igen? – kérdezett vissza a mutatványos vidáman. – Képes lennél megint azt hinni, hogy a vén Thom Merrilin a legbölcsebb, legutazottabb ember, akivel valaha összehozott a sors? Eljátszanád a szájtáti parasztot, és a kabátomba kapaszkodnál, ahányszor csak betérünk egy faluba, ahol egynél több fogadó akad?

– Hé! Ennyire azért nem volt rossz a helyzet!

– Sietve ellenkeznék, Mat – kuncogott magában Thom.

– Nem emlékszem túl sok mindenre – vakarta meg újfent a fejét az ifjú. – De úgy rémlik, egész jól boldogultunk Randdel kettesben, miután elszakadtunk tőled. Legalábbis eljutottunk Caemlynbe. És sértetlenül visszahoztuk a nyamvadt hárfádat is, nem?

– Én úgy néztem, itt-ott megkarcolódott a kerete…

– A Fény égessen meg, ezt még egyszer meg ne halljam! – bökött rá Mat. – Rand gyakorlatilag a hárfáddal aludt! Eszébe sem jutott, hogy eladja, akkor sem, amikor olyan éhesek voltunk, hogy a saját csizmánkat is megettük volna, ha nincs rájuk akkora szükségünk, hogy elgyalogolhassunk a legközelebbi városba! – Az az időszak meglehetősen lyukacsos volt az emlékezetében, akár egy rozsdás vödör. De pár dolgot azért összerakott belőle.

Thom felnevetett.

– Nem mehetünk vissza, Mat. A Kerék tovább fordult, akár jobb ez így, akár nem. És még tovább fordul majd, ahogy a fények elhalnak és az erdők megsötétednek, vihar támad és leszakad az ég. Akkor is forog. A Kerék meg maga a remény, a Kerék nem törődik semmivel sem, a Kerék csak létezik. De amíg forog, az emberek remélhetnek. Az emberek törődhetnek. Mert a halódó fény után idővel úgyis új ragyogás születik, és előbb vagy utóbb minden viharnak el kell csitulnia. Amíg a Kerék forog. Amíg még forog…

Mat kikerült Pipivel egy különösen mély repedést a töredezett, ősi úton. Talmanes valamivel előttük az őrökkel fecsegett.

– Ez úgy hangzott, mint valami dal, Thom!

– Úgy bizony – mormolta a mutatványos szinte sóhajtva. – Egy régi dal. A legtöbben már elfeledték. Három változatát sikerült felfedeznem, mindnek ugyanaz a szövege, de más a dallama. Azt hiszem, a környék juttathatta az eszembe; állítólag maga Doreille írta a szöveget.

– A környék? – kérdezte Mat döbbenten, és a három tűlevelű fenyőre nézett.

Thom elgondolkozva biccentett.

– Ez egy régi út. Ősi. Talán megvolt már a Világtörés előtt is. Az efféle jellegzetes földdarabok mindig bekerülnek a dalokba és a mesékbe is. Azt hiszem, egykor ezt a környéket Szilánkoshegységnek hívták. Ha jól gondolom, akkor az egykori Coremanda területén járhatunk, egész közel a Sasgyepűhöz. Fogadni mernék, hogy ha megmásznánk némelyik magasabb hegyet, ősi erődítményromokat találnánk rajtuk!

– És mi köze ennek Doreille-hez? – kérdezte Mat feszengve. Doreille Aridhol királynője volt.

– Ellátogatott ide – mondta Thom. – A legszebb versei egy részét a Sasgyepűn írta!

A Fény égessen meg! – gondolta Mat. Emlékezett rá, ahogy a magas erőd falán áll, hideg van a hegytetőn, és lenéz a hosszú, tekergőző, szilánkosra tört, szaggatott útra, és a nyílzáporban a hegyoldalon rohamozó, lila zászlós kis emberkékre. A Szilánkoshegység. Egy asszony az erkélyen. A királynő maga.

Kirázta a hideg, és gyorsan félresöpörte az emléket. Aridhol egyike volt a réges-rég létezett ősi országoknak. Akkoriban virágzott, amikor még Manetheren is nagyhatalom volt. Aridhol fővárosának volt még egy neve: Shadar Logoth.

Jó ideje nem érezte már a rubinos tőr vonzását. Kis híján el is felejtette, milyen volt, már ha egyáltalán el lehetett az ilyesmit felejteni. De néha még eszébe jutott a rubin: vörös, akár a tulajdon vére. És a régi vágy, a régi kívánás újra fellobbant benne.

Megrázta a fejét, és leküzdötte ezeket az emlékeket. A Fény égesse meg, most jól akarta magát érezni!

– Milyen szép idők voltak – jegyezte meg Thom oda sem figyelve. – Olyan öregnek érzem magam manapság, Mat, mint egy kifakult szőnyeg, amit kitettek száradni a szélbe, és csak alig mutatja egykor élénk színeit. Néha már azt sem tudom, neked mi hasznodra volnék! Alig van rám szükséged!

– Micsoda? Még szép, hogy szükségem van rád, Thom!

Az idősödő mutatványos végigmérte.

– Az a baj veled, Mat, hogy te meggyőzően hazudsz. A másik két kölyökkel ellentétben.

– De komolyan mondtam! A Fény égessen meg, komolyan mondtam! Gondolom, elszökhetnél, hogy csak úgy utazgass és mesélgess, ahogy régen szoktad. De itt semmi sem menne olyan simán, és nagyon hiányozna nekem a bölcsességed. A Fény égessen meg, hiányozna! Mindenkinek szüksége van megbízható barátokra, és én bármikor rád bíznám az életem!

– Nocsak, Matrim – nézett fel Thom, és vidámság csillogott a szemében –, tartod a csüggedtekben a lelket? Győzködöd az elkeseredettet, hogy maradjon, és tegye a dolgát, ahelyett hogy puszta kalandvágyból világgá menne? Ez kifejezetten felelősségteljesen hangzik. Mi ütött beléd?

Mat elfintorodott.

– Gondolom, a házasság. A Fény égessen meg, akkor sem adom fel az ivást és a kockázást!

Az előttük lovagló Talmanes hátrafordult, és a szemét forgatva végigmérte őt.

Thom Talmanest nézte, és felnevetett.

– Ugyan, fiam, nem akartam letörni a lelkesedésedet! Csak úgy fecsegtem összevissza! Még mindig tudok újat mutatni a világnak. És ha tényleg ki tudnám szabadítani Moiraine-t… meglátjuk. De valakinek azért ott kell lennie, hogy végignézze ezt az egészet, és egy nap dalt írjon belőle. Ebből jó néhány ballada kitelne!

Megfordult, és a nyeregtáskájába túrt.

– Ó! – sóhajtott fel aztán, és kirángatta csupa folt mutatványos köpenyét. Majd széles libbentéssel a vállára vetette.

– Nohát – mordult fel Mat. – Majd ha dalokat írsz rólunk, lenne rá pár aranymárkám, hogy Talmanesről is rakj bele pár strófát. Tudod, valami olyasmit, hogy keresztbe áll a szeme, és gyakorta lengi körbe a kecskeólak jellegzetes illata…

– Ezt hallottam! – kiáltott hátra Talmanes.

– Az volt a cél! – ordított vissza Mat.

Thom csak nevetett, és a köpenyét rendezgette, hogy minél jobban álljon.

– Semmit sem ígérhetek – nevetgélt még egy keveset. – De ha nem bánod, azt hiszem, elválok tőletek, amint a faluba értünk. Egy mutatványos füle olyat is meghallhat, amit senki sem hozna fel a katonák előtt!

– Minden információnak örülök – dörzsölte meg Mat az állát. Az út felfelé kanyarodott: Vanin azt állította, a forduló mögött már ott a falu. – Úgy érzem magam, mint aki már hónapok óta egy alagútban verekszi magát előre, és se nem látta, se nem hallotta a külvilágot. A Fény égessen meg, de jó lenne már tudni, Rand hol lehet, ha másért nem is, hát hogy véletlenül se menjek oda! – A színek felörvénylettek, és megint kirajzolták neki a barátját, de a fickó egy ablaktalan szobában állt, és neki fogalma sem volt róla, az merre lehet.

– Tartok tőle, hogy az élet többnyire ilyen alagút – sóhajtott fel Thom. – Az emberek azt várják, hogy a mutatványos híreket hozzon, úgyhogy előszedjük, amink van, és leporolgatjuk, de a legtöbb hír csak újabb köteg mese, és gyakran annyi igazság sincs bennük, mint egy ezeréves balladában.

Mat biccentett.

– És – tette hozzá a mutatványos – meglátom, hogy elő tudok-e ásni valamit a kis kirándulásunkkal kapcsolatban!

A Ghenjei-toronyról. Mat megvonta a vállát.

– Valószínűbbnek tartom, hogy majd Négykirályban vagy Caemlynben akadunk használható mesékre.

– Igen, tudom. De Olver a lelkemre kötötte, hogy kérdezzek csak utána. Ha nem bíztad volna rá Noalre, hogy kösse le a kölyköt, szerintem kinyitnám a nyeregtáskámat, és ott lapulna benne! Nagyon velünk akart jönni.

– Egy tánccal és kockával töltött éjszaka nem kisfiúknak való – mormolta Mat. – Csak remélem, hogy a táborban nem rontják meg jobban az emberek, mint a fogadóban látottak tennék!

– Egész csendben ott maradt, amikor Noal előszedte a játékot!

Olvernek meggyőződése volt, hogy ha eleget játszik a Kígyók és rókákkal, valahogy rájön, milyen titkos stratégiával lehet leküzdeni az aelfinneket és az eelfinneket.

– A kölyök még most is azt hiszi, hogy velünk jöhet a toronyba – jegyezte meg Thom halkabban. – Tudja, hogy nem lehet hármunk közt, de azt tervezi, hogy odakinn vár ránk. Talán be is ront, hogy megmentsen minket, ha nem jönnénk ki elég hamar. Nem akarok ott lenni, amikor rájön az igazságra!

– Én sem tervezem, hogy ott leszek – mondta Mat. Kis völgy nyílt meg előttük a fák között, a zöld legelők hosszan felhúzódtak a domboldalakon. Több száz házból álló városka fészkelt a lejtők között, és középen egy hegyi patak csobogott. A házak sötétszürke kőből épültek, és jókora kémény magaslott mindegyik fölé. A legtöbbjük fölött most is füst kunkorodott. A meredek tetőket alighanem nagyon havas telekre tervezték, bár jelenleg már csak a távoli csúcsokon csillant bármiféle hó. Jó néhány tetőn már sürgölődtek is a munkások, hogy kicseréljék a télen megrongálódott cserepeket. A domboldalban kecskék és birkák legeltek, pásztorfiúk vigyáztak rájuk.

Hátravolt még pár óra napszálltáig. A boltok kirakatán, a kerítéseken is emberek dolgozgattak. Mások a falu utcácskáin sétálgattak, mindenki ráérősen andalgott. A városkát összességében a különféle tevékenységek és a lusta elégedettség hangulata lengte be.

Mat előrelovagolt Talmanes és a katonák mellé.

– Micsoda kellemes látvány! – mondta a cairhieni. – Már kezdtem azt hinni, hogy a világon minden város vagy szétesett, vagy tele van menekültekkel, vagy hódítók igáját nyögi. Ez legalább nem fog eltűnni a szemünk láttára…

– A Fény adja! – mormolta Mat, és megborzongott, ahogy eszébe jutott az a város Altarában, ami csak úgy eltűnt. – És reménykedjünk benne, hogy szívesen üzletelnek idegenekkel! – A katonákat méregette; mind a Banda tagjai voltak, a legjobb emberei közé tartoztak. – Hárman az ötből az aes sedaiokkal mentek. Gondolom, nem ugyanabban a fogadóban akarnak megszállni, mint jómagam! Reggel majd találkozunk!

A katonák tisztelegtek. Joline szipákolt egyet, ahogy ellovagolt mellettük, és szándékosan nem nézett Matre. Az aes sedaiok kis csoportban lovagoltak le a lejtőn. Mat katonái közül hárman utánuk eredtek.

– Az ott fogadónak tűnik – bökött Thom a falu keleti felében egy nagyobb épületre. – Ott találsz meg! – Intett egyet, aztán ügetésre nógatta a lovát, és előre lovagolt. Folton folt mutatványosköpenye csak úgy úszott utána. Ha elsőnek érkezik, nagyobb esélye van egy drámai belépőre.

Mat ránézett Talmanesre, aki csak megvonta a vállát. Ők ketten ráérősen ereszkedtek le a meredeken két katona kíséretében. A kanyar miatt délnyugatról érkeztek a városkába. A településtől északnyugatra tovább haladt az ősi út. Furcsa látvány volt egy ilyen széles út egy ilyen kis falu mellett, még akkor is, ha az út régi volt, és leromlott. Roidelle mester azt állította, hogy egyenesen felviszi őket Andorba. Túlságosan is egyenetlen volt ahhoz, hogy főútként használhassák, és nem haladt át egyetlen jelentősebb városon sem, úgyhogy mindenki elfeledte. Mat mégis áldotta a szerencséjüket, hogy rábukkantak. A Murandybe vezető főbb útvonalakon csak úgy hemzsegtek a seanchanok.

Roidelle térképe szerint Hátránd arra specializálódott, hogy kecskesajttal és birkahússal lássa el a környék városait. A falusiak alighanem hozzá voltak szokva az idegenekhez. Valóban jó néhány fiúcska indult meg futva, amint meglátták Thomot abban a színes mutatványosköpenyben. Izgalmas volt az érkezése, de megszokott. Az aes sedaiokra viszont sokáig emlékezni fognak.

Jól van, hát ez van, gondolta Mat, miközben Talmanesszel végiglovagolt a fű lepte úton. Ezúttal megőrzi a jókedvét, és nem hagyja, hogy az aes sedaiok elrontsák!

Mire az ő csapatuk is leért a faluba, Thom körül már kis tömeg verődött össze. A mutatványos felállt a nyergére, és három színes labdával zsonglőrködött, miközben déli utazásairól mesélt. A falusiak zekét és sötét, bársonyos anyagból szőtt zöld köpenyt viseltek. Jó melegnek tűnt a ruhájuk, de ahogy Mat alaposabban megnézte, látta, hogy nagy részük – zekék, köpenyek, nadrágok egyaránt – többször is elszakadt, aztán gondosan megfoltozták őket.

Egy másik, főképp nőkből álló csoportosulás az aes sedaiok köré gyűlt. Helyes: Mat félig azt várta, hogy a falusiak megijednek a nővérektől. A Thom csoportja mellett álldogáló egyik férfi egy ideig méricskélte őt és Talmanest. Zömök fickó volt, gyolcsinge ujját könyékig felgyűrte vaskos karján, bár harapós volt még a tavaszi levegő. Sűrű, göndör, fekete szőr fedte az alkarját, illett dús szakállához és gyapjas hajához.

– Maga valamiféle uraságnak néz ki – lépett oda Mathez.

– Igazi her… – kezdte Talmanes, de az ifjú sietve félbeszakította.

– Lehet, hogy úgy nézek ki – mondta, és Talmanesen tartotta a szemét.

– Barlden vagyok, az itteni polgármester – fonta keresztbe a karját a fickó. – Örömmel kereskedünk magukkal. De jobb, ha tudják, hogy nincs sok minden, amit adni tudnánk!

– De legalább egy kis sajt biztos akad – jegyezte meg Talmanes. – Vagy nem azt készítenek errefelé?

– Ami nem penészedett meg vagy rohadt ránk, az kell a szokásos vevőinknek – mondta a polgármester. – Manapság már csak így van ez! – Habozott. – De ha van fölösleges ruhájuk vagy vásznuk, talán össze tudunk szedni valamit, hogy ma legyen mit enniük!

Hogy ma legyen mit ennünk? – gondolta Mat. Mind a tizenegyünknek? Legalább egy szekérnyi élelemre szüksége lett volna, az embereinek ígért sörről nem is beszélve!

– De a kijárási tilalomról is tudniuk kell. Üzleteljenek, melegedjenek meg kicsit a tüzünknél, de minden idegennek el kell hagynia a várost még napszállta előtt!

Mat felnézett a felhős égboltra.

– De addig alig van hátra három óra!

– Ezek a szabályaink – vetette oda Barlden kurtán.

– Ez nevetséges – mondta Joline, és elfordult a falusi nőktől. Kicsit közelebb nógatta a lovát Mathez és Talmaneshez, és az őrzői szokás szerint árnyékként követték. – Barlden mester, nem egyezhetünk bele ebbe az ostoba megkötésbe! Megértem, hogy ilyen vészterhes időkben habozik, de nyilván belátja, hogy ebben az esetben tarthatatlanok a szabályai!

A fickó továbbra is összefont karral állt, és egy szót sem szólt.

Joline lebiggyesztette az ajkát, és fogást váltott a kantáron, hogy nagykígyós gyűrűje még láthatóbbá váljon.

– Manapság ilyen keveset jelent a Fehér Torony jelképe?

– Tiszteljük a Fehér Tornyot – nézett fel Barlden Matre. Bölcs ember volt. Egy aes sedai szemébe nézni mindig megingatta az ember határozottságát. – De a szabályaink szigorúak. Sajnálom, úrnőm!

Joline szipákolt egyet.

– Gondolom, a fogadósok nem túl elégedettek ezzel a megkötéssel. Miből élnek meg, ha nem adhatják ki a szobáikat?

– A fogadókat kárpótoljuk – morogta a polgármester rosszkedvűen. – Három óra. Intézzék el, amiért jöttek, aztán menjenek! Barátságosak akarunk lenni minden erre járóval, de nem hagyhatjuk, hogy megszegjék a szabályainkat! – Ezzel elfordult, és elment. Menet közben jó néhány nagydarab fickó csatlakozott hozzá. Többüknél fejsze volt. Nem viselkedtek fenyegetően. Teljesen köznapian ballagtak, mintha csak fát vágtak volna, és utána épp erre vezetett volna haza az útjuk. Mindegyiküknek. Ugyanarra, amerre a polgármesternek.

– Mit ne mondjak, ez aztán a szívélyes vendéglátás – mormolta Talmanes.

Mat biccentett. Ebben a pillanatban felcsörögtek a kockák a fejében. A Fény égesse meg! Úgy döntött, nem vesz róluk tudomást. Úgysem segítettek.

– Menjünk, kerítsünk egy fogadót! – morogta, és megsarkantyúzta Pipit.

– Még mindig nem adtad fel, hogy ma este kirúgjunk a hámból? – kérdezte Talmanes, és mosolyogva mellé ugratott.

– Majd meglátjuk – felelte ő, és önkéntelenül is a fejében dübörgő kockákat hallgatta. – Majd meglátjuk!

Három fogadót látott, amikor átvágtak a falun. Az egyik a főutca mellett állt, és két fényes lámpás lobogott előtte, bár messze volt még az éjszaka. A fehérre meszelt falak és a makulátlan üvegablakok úgy vonzzák majd az aes sedaiokat, mint gyertyafény a molylepkét. Alighanem itt szálltak meg az utazó kereskedők és azok a balszerencsés méltóságok, akiket valamiért a világ ezen eldugott sarkába vetett a balsors.

De az idegenek most már nem maradhattak itt éjszakára. Mennyi ideje tarthatott ez a tilalom? És hogyan maradtak fenn a fogadók? Még így is kínálhattak fürdőt és ételt, de ha nem adták ki a szobáikat…

Nem hitte el a polgármester megjegyzését, hogy „kárpótolják” őket. Ha nem voltak a falu hasznára, miért fizettek volna nekik? Ez az egész nagyon furcsa volt.

Akárhogy is, nem a flancos fogadó felé tartott, és nem is abba, amelyikbe Thom ment. Az nem a főutcán volt, hanem egy másik út mellett, északkeleti irányban. Ez inkább az átlagos utazóknak, tisztes asszonyoknak és férfiaknak való helynek tűnt, akik alaposan megfogták a pénzüket. Az épületet rendben tartották, alighanem az ágyak is tiszták voltak, az étkek pedig kielégítőek. A helyiek néha betértek egy-egy italra, főleg olyankor, ha úgy érezték, hogy a feleségük árgus szemmel lesi minden léptüket.

Az utolsó fogadót lett volna a legnehezebb megtalálni, ha Mat nem tudta volna, merre keresse. A település központjától vagy háromutcányira lehetett, Hátránd nyugati csücskében. Nem lógott előtte cégér sem, csak egy részeg lónak tűnő állatot ábrázoló fatábla volt betámasztva az egyik ablakba. Az ablakok nem voltak beüvegezve.

Odabentről fény és nevetés áradt. A legtöbb idegent elbátorította volna, hogy nincs odakinn hívogató cégér, és a fogadó környékén egyetlen utcai lámpa sem áll. Inkább kocsma volt, mint fogadó; Mat biztosra vette, hogy mindig is csak pár tábori ágy lehetett valahol hátul, amit egy rézért kibérelhetett az ember. Ez a dolgos helyiek lazítóhelye volt. Ahogy lassan leszáll az este, egyre többen erre veszik majd az útjukat. Közösség vár rájuk, kikapcsolódás: itt aztán nyugodtan elszívhatnak egy jó pipát a barátaikkal. És kockázhatnak is egy keveset.

Elmosolyodott, és lekászálódott a nyeregből, aztán kikötötte Pipit a kocsma előtti oszlophoz.

Talmanes sóhajtott egyet.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy alighanem vizezik az italukat?

– Akkor majd kétszer annyit rendelünk – válaszolta Mat, és leoldott a nyergéről pár kisebb pénzes zacskót, majd a belső kabátzsebébe tömködte őket. Intett a katonáknak, hogy maradjanak, és vigyázzanak a lovakra. A málhás állaton ott volt a pénzes láda. Mat személyes vagyona volt benne: a Banda zsoldját nem tette volna kockára sosem.

– Ám legyen – mondta Talmanes. – De ugye tisztában vagy vele, hogy amint elérünk Négykirályba, gondoskodom róla, hogy elmenjünk egy tisztességes fogadóba is? Ki kell kupálnom téged valahogy, Mat! Végtére is már herceg vagy! Kénytelen leszel…

Az ifjú felemelte a kezét, és elhallgattatta a cairhienit. Aztán az oszlopra bökött. Talmanes még egyet sóhajtott, és lecsusszant a lováról, majd kikötötte az állatot. Mat fellépett a kocsmaajtóhoz, mély levegőt vett, és benyitott.

Emberek tolongtak az asztalok körül, a köpenyüket a széktámlára terítették, vagy szögre akasztották, szakadt és ezerszer megfoltozott mellényüket kigombolták, az ingujjukat feltűrték. Miért hordott errefelé mindenki egykor szép, de most már tépett és foltozott ruhát? Rengeteg birkájuk volt, kellett volna, hogy legyen bőven gyapjújuk is!

Mat pillanatnyilag nem törődött ezzel a furcsasággal. A bent üldögélők kockáztak, ragacsos asztalokról emelgették a teli söröskorsót, és rá-rácsaptak a körülöttük sürgölődő felszolgálólányok fenekére. Kimerültnek tűntek, jó néhányuknak lecsukódott a szeme a fáradtságtól. De ez rendben is volt egy átdolgozott nap után. A fáradt tekintetek ellenére szinte tapintható volt a beszélgetés, a hangok mély, morajló hullámokban csaptak egymásnak. Néhányan felnéztek Mat érkezésére, és páran a homlokukat ráncolva méregették, milyen szép a ruhája, de a legtöbben nem is törődtek vele.

Talmanes vonakodva követte, de nem az a fajta nemesember volt ő sem, akit zavart volna, ha alacsonyabb rangúakkal kell egy asztalhoz ülnie. Annak idején ő is épp elég lecsúszott kocsmában járt, hiába tiltakozott Mat választása ellen. Éppolyan gyorsan odahúzta most is a székét az egyik asztalhoz, mint az ifjú. Ültek már ott páran. Mat szélesen elvigyorodott, és megvillantott egy aranykoronát. Odadobta egy arra járó felszolgálólánynak, és italt kért. Erre már felkapták a fejüket az asztal mellett ülők, de Talmanes is.

– Mi a fenét csinálsz? – sziszegte a cairhieni, felé hajolva. – Azt akarod, hogy kiraboljanak, amint kiléptünk innen?

Mat csak mosolygott. Az egyik közeli asztalnál kockáztak. Macskamancsnak nézte – vagy legalábbis úgy hívták a játékot, amikor megtanulta egy este. Ebou Darban úgy ismerték, a Harmadik Ékkő, és hallotta, hogy Cairhienben Szálló Tollak a neve. Tökéletesen megfelelt a terveinek. Csak egy játékos dobott, a többiek az ő kockajárására vagy ellene fogadtak.

Mat mély levegőt vett, aztán odahúzta a székét az asztalhoz, és lecsapott egy aranykoronát egyenesen a söröskorsó alja hagyta, nedves kör közepére. A korsó épp egy erősen kopaszodó, de maradék, seszínű fürtjeit vállig megnövesztő kis emberke szájánál volt, aki most majdnem bele is fulladt a kortyba.

– Nem baj, ha én is dobok egyet? – kérdezte Mat az asztal körül csoportosulóktól.

– Nem… nem hinném, hogy fel tudunk tenni ennyit – dadogta egy rövid, fekete szakállú ember. – Nagyuram – tette hozzá megkésve.

– Én aranyban játszom, ti meg ezüstben – vetette oda Mat könnyedén. – Ezer éve nem kockáztam már egy jót!

Talmanes érdeklődve húzta oda a székét. Máskor is látott már ilyesmit Mattől, aranyat tett le, és ezüstöt nyert. De az ifjú szerencséje kiegyenlítette a különbséget, és így is mindig nyert. Néha úgy is jól jött ki a játékból, ha aranyat tett fel réz ellen! Nem mintha azzal sok pénzt keresett volna. Az ellene játszók általában hamar kifogytak a pénzből, vagy megunták, hogy vele játsszanak. És akkor Mat ott ült egy marék ezüsttel, és senki nem volt hajlandó kockázni vele.

De ennek nem lett volna semmi haszna. A seregnek épp elég pénze volt. Élelemre volt szükségük, úgyhogy ideje volt valami új stratégiával próbálkoznia. Jó néhányan letettek egy-egy ezüstöt az asztalra. Mat megrázta a kockát a kezében, aztán dobott. Szerencsére az egyiken csak egy pötty virított, a másikon pedig kettő. Azonnal vesztett.

Talmanes pislogott egyet, és az asztal körül állók Matre néztek. Zavartnak tűntek, mintha szégyellnék, hogy egy olyan uraság ellen fogadtak, aki láthatóan nem számított rá, hogy veszíthet. Könnyen bajba kerülhetett így az ember.

– Nézzünk csak oda – morogta Mat. – Úgy nézem, ti nyertetek! A tiétek! – Átgurította az aranykoronát az asztal közepére, hogy az ellene fogadók a szabályoknak megfelelően megosztozzanak rajta. – Még egy menet? – kérdezte aztán, és ezúttal két koronát csapott le az asztalra. Ekkor már többen fogadtak ellene. Megint dobott és veszített, és Talmanes kis híján köhögőrohamot kapott. Mat máskor is dobott már rosszat – néha még vele is megesett. De kétszer egymás után?

Az ifjú elgurította a két koronát, és ezúttal négyet vett elő helyette az erszényéből. Talmanes megfogta a karját.

– Nem akarlak megbántani – mondta halkan –, de talán abba kellene hagynod. Mindenkinek lehet rossz estéje! Igyuk meg, amit rendeltünk, aztán vegyünk annyi élelmet a seregnek, amennyit csak napszállta előtt lehet!

Mat csak elmosolyodott, és nézte, ahogy felhalmozódnak a négy arany ellen tett tétek. Le kellett tennie egy ötödik koronát is, annyian akartak fogadni ellene. Nem is törődött Talmanes megjegyzésével, csak dobott, és megint vesztett. A cairhieni nyögött egyet, aztán elvette a söröskorsót a felszolgálólánytól, aki végre meghozta az italaikat.

– Ne légy ilyen mogorva! – súgta Mat halkan, és megemelgette a pénzes zacskót, majd felkapta a saját korsóját. – Ezt akartam!

Talmanes felvonta a szemöldökét és leeresztette a korsóját.

– Tudok veszíteni is, ha akarok – jegyezte meg az ifjú –, főleg, ha úgy áll érdekünkben!

– Hogy állhat a vesztés az érdekünkben? – kérdezte Talmanes, és nézte, ahogy a helyiek azon vitatkoznak, hogyan osztozzanak meg az aranyon.

– Várd csak ki a végét! – kortyolt bele Mat a sörébe. Erősen fel volt vizezve, ahogy azt Talmanes megjósolta. Visszafordult az asztalhoz, és kiszámolt pár újabb aranyérmét.

Az idő múlásával egyre többen gyűltek az asztaluk köré. Mat odafigyelt rá, hogy pár dobást azért megnyerjen – épp, ahogy akkor is mindig gondosan veszített egy keveset, amikor nyerni ült le; nem akarta, hogy gyanús legyen a szerencséje. De az érmék szép lassan átvándoroltak a zacskóiból az ellene fogadók kezébe. Nem telt sok időbe, és csend ülte meg az egész fogadót. Mindenki Mat körül tolongott, és arra várt, hogy fogadhasson ellene. A fiúk és a barátok elrohantak, hogy fogják apjukat és unokatestvéreiket, és elrángassák őket a Spicces Lóba, mert ez volt a hely neve.

Egyszer Talmanes félre vonta, amikor épp kis szünetet tartott a kockázásban, és egy újabb korsó sörre várt.

– Nem tetszik ez nekem, Mat – mormolta a szikár fickó közel hajolva. Az izzadság már rég csíkokat vájt bepúderezett homlokába, és ahogy letörölte, előfénylett alóla a bőre.

– Mondtam már – húzta meg Mat a vizes sört. – Tudom, mit csinálok!

Oldalt ujjongva kiabáltak az emberek, ahogy az egyikük egymás után három korsó sört húzott le. A levegőt izzadság és olcsó sör bűze ülte meg. Az ital kilöttyent, és a legelőkről frissen érkezett parasztok csizmája alatt hamar sárrá dagadt.

– Nem is ez a baj – mormolta Talmanes, és a mulatozókra nézett. – Arra szórod el a pénzed, amire csak akarod, feltéve, hogy annyid azért marad, hogy néha meghívj egy-egy italra. Már nem ez zavar.

– Hát akkor mi? – vonta össze a szemöldökét Mat.

– Valami nincs rendben ezekkel az emberekkel – kezdte Talmanes rettentően fojtott hangon, a válla mögött átpislogva. – Amíg te játszottál, én beszélgettem velük. Nem érdekli őket a világ folyása. Az Újjászületett Sárkány, a seanchanok, semmi sem. Egyáltalán nem érdekli őket!

– Akkor tökéletesek – mondta Mat.

– Nemsokára besötétedik – pillantott Talmanes az ablakra. – Egy órát elfecséreltünk, lehet, hogy többet is! Talán ideje lenne…

Ebben a pillanatban kivágódott a fogadó ajtaja, és belépett a zömök polgármester, mögötte a korábban a nyomába szegődött alakokkal, bár most már nem volt egyiküknél sem fejsze. Láthatóan nem örültek, hogy a fél falu idebenn tolong, és Mattel játszik.

– Mat – kezdte Talmanes újra.

Az ifjú felemelte a kezét, és elhallgattatta.

– Erre vártam!

– Tényleg? – kérdezte Talmanes.

Mat visszafordult a kockaasztalhoz, és elmosolyodott. Már a pénzes zacskói nagyobb részét kiürítette, de még így is volt nála pár dobásra való – és akkor még azt nem számolta bele, amit amúgy magával hozott. Felkapta a kockákat, kiszámolt pár pénzérmét, és a tömeg is elkezdte leszurkolni a saját tétjeit. Sokuknál mostanra már a Mattől nyert aranyak csillogtak.

Dobott és vesztett, és a nézők izgatottan felkiáltottak. Barlden úgy méregette, mintha a legszívesebben a saját kezével dobná ki – későre járt már, és nem lehetett sok hátra napszálltáig –, de amikor látta, hogy Mat újabb marék aranyat kotor elő, habozni kezdett. A kapzsiság mindenkiben munkált, és a legszigorúbb „szabályokat” is meg lehetett hajlítani, ha a megfelelő lehetőség kacsingatott cserébe.

Mat megint dobott és vesztett. Újabb üdvrivalgás tört ki. A polgármester keresztbe fonta a karját.

Az ifjú a zsebébe nyúlt, de már nem talált benne semmit. Az emberek szomorúan néztek össze körülötte, és valaki felkiáltott, hogy egy kör italt mindenkinek, „hadd segítsenek elfelejteni a fiatal uraságnak, milyen balszerencséje volt ma”.

Azt te csak hiszed, gondolta Mat, titokban mosolyogva felállt, és feltartotta a kezét.

– Későre jár – jelentette ki az egybegyűlteknek.

– Nagyon is későre – vetette közbe Barlden, és félrelökött pár prémszegélyes köpenybe burkolódzó, kecskebűzös pásztort. – Mennie is kéne, idegen! És azt ne higgye, hogy ráveszem ezeket az embereket, hogy visszaadják, amit tisztességgel nyertek el magától az előbb!

– Eszembe sem jutna – felelte Mat, és épp csak egy kicsit mosta össze a szavakat. – Harnan és Delarn! – bődült el. – Hozzátok be a ládát!

A két kinn hagyott katona már benn is volt egy pillanat múlva, és hozták a málhás lóról leszedett kis ládikát. A fogadó teljesen elcsendesedett, ahogy a két katona fellódította azt az asztal tetejére, és letette. Mat előhalászta a kulcsot, és kicsit imbolyogva kinyitotta a zárat, aztán felcsapta a láda tetejét.

Arany. Rengeteg arany. Gyakorlatilag a teljes személyes vagyona.

– Még egy dobásra van időnk – jelentette ki a döbbent helyieknek. – Ki fogad?

Az emberek elkezdték letenni a pénzüket, míg szinte már az összes ott hevert az asztalon, amit tőle nyertek. De ez a közelében sem járt a ládában fénylő vagyonnak. Végignézte azért, és az állát ütögette.

– Ez nem lesz elég, barátaim! Benne vagyok az aránytalan fogadásban is, de ha csak egyetlenegy dobásom maradt már hátra, azt akarom, legalább legyen esélyem valamit elvinni innen!

– Nincs többünk – mondta az egyik hátrándi, és mások bekiabáltak, hogy Mat azért csak dobjon nyugodtan.

Ő sóhajtott egyet, és lecsukta a láda tetejét.

– Nem – mondta. Még Barlden is lázas tekintettel méregette. – Hacsak… – tartott kis szünetet. – Élelemért jöttem. Azt hiszem, elfogadom azt is, ha természetben fizettek. Megtarthatjátok az eddig nyert aranyakat, de ezt a ládát felteszem a megfelelő ellátmányért cserébe. Élelem kell az embereimnek. Pár hordó sör. És egy kocsi, hogy legyen min elvinnem.

– Nincs elég időnk – pillantott ki Barlden az ablakon.

– Ennyi még biztos van – hajolt előre Mat. – Ez után a dobás után elmegyek! A szavamat adom rá!

– Nem engedünk a szabályainkból – felelte a polgármester. – Túl sokba kerül.

Mat azt várta, hogy a fogadók heves tiltakozásba kezdenek, vitatkoznak a polgármesterrel, kérik, hogy most az egyszer tegyen kivételt. De senki nem szólt egy szót sem. Hirtelen fellángolt benne a félelem. Azok után, hogy ennyit vesztett… ha úgyis kidobják…

Kétségbeesésében megint felnyitotta a ládát, hadd lássák a benne csillogó aranyakat.

– Én állom a sört – szólt hirtelen a fogadós. – És Mardry, neked van szekered meg hozzá lovad. Itt, a szomszéd utcában!

– Igaz – mondta Mardry, egy durva vonású, rövid, fekete hajú fickó. – Azt feltehetem!

Az emberek elkezdték bekiabálni, mennyi ételt tudnak feltenni – gabonát a kamrából, krumplit a pincéből. Mat a polgármesterre nézett.

– Még mindig van… mennyi is? Egy jó félóra napszálltáig? Miért is nem nézzük meg, mit szednek össze? A falu készleteibe is jut ebből a pénzből, ha vesztek. Fogadni mernék, hogy az idei tél után hasznát vennék pár aranynak!

Barlden habozott, aztán biccentett. Még mindig a ládát nézte.

Az emberek kurjongatva szaladtak szét, a kocsma elé vezették a szekeret, kigörgették a söröshordót. Jó néhányan hazaszaladtak, vagy a falu raktárába. Mat nézte, ahogy elrohannak, és csak várt a gyorsan kiürült ivóban.

– Látom ám, mire megy ki a játék – vetette oda a polgármester neki. Ő láthatóan nem sietett, hogy bármit is összeszedjen.

Mat kérdően fordult oda hozzá.

– Nem hagyom, hogy a végén egy csodaszámba menő dobással megnyerjen mindent – fonta keresztbe Barlden a karját. – Az én kockámmal játszik! És szépen, lassan dob majd. Tudom, hogy sokat vesztett ma este, mondták az emberek, de gyanítom, hogy ha átkutatnánk, találnánk magánál pár rejtett kockakészletet!

– Nyugodtan átkutathatnak – emelte fel Mat a karját.

Barlden habozott.

– Mostanra persze már biztos eldobta a kockákat – mondta végül. – Szép kis terv… felöltözik úri ruhába, és úgy súlyozza a kockát, hogy veszítsen, ne nyerjen! Sosem hallottam még róla, hogy bárki elég bátor lett volna így szórni a pénzt hamis kockán!

– Ha annyira biztos benne, hogy csaltam – nézett rá Mat –, akkor miért ment bele még egy dobásba?

– Mert tudom, hogyan állíthatom meg – válaszolta a polgármester. – Mint mondtam, az én kockámmal dob majd!

Habozott, aztán elmosolyodott, és felkapta az asztalról azt a két kockát, amivel Mat eddig játszott. Dobott egyet. Egy és kettő. Még egyet dobott, ugyanazzal az eredménnyel.

– Jobb ötletem van – mosolyodott el szélesen a polgármester. – Ezekkel dob. Sőt, tulajdonképp… majd én dobok maga helyett! – Barlden arca határozottan kegyetlennek tűnt a gyenge, alkonyi fényben.

Mat egy pillanatra megrettent. Talmanes megfogta a karját.

– Rendben van, Mat – mondta határozottan –, ideje mennünk!

Az ifjú feltartotta a kezét. Vajon máson keresztül is működne a szerencséje? Csatában néha segített, hogy ne sérüljön meg. Ebben biztos volt. Vagy mégsem?

– Rendben – felelte Barldennek.

A férfi döbbenten nézett rá.

– Dobhat helyettem – mondta Mat –, de úgy számít, mintha én dobtam volna. Ha nyer, megyek, és mindent elviszek. Ha veszít, csak a kalapomat és a lovamat viszem, a falu meg megtarthatja a nyamvadt ládát. Rendben?

– Rendben!

Mat kinyújtotta a kezét, hogy kézfogással pecsételjék meg az alkut, de a polgármester elfordult, kockával a kezében.

– Nem – morogta. – Nem hagyom, hogy kicserélje a kockákat, utazó! Menjünk csak ki a fogadó elé, és várjunk! És tartson tőlem tisztességes távolságot!

Úgy lett, ahogy mondta, és a fogadó sáros, söráztatta bűzéből kiléptek a friss utcai levegőre. Mat katonái kihozták a ládát. Barlden ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is nyitva maradjon, nehogy kicseréljék. Az egyik erőembere belekotort, félresöpörte az érméket, hogy megbizonyosodjanak róla, tényleg teli van, és tényleg igazi arany van benne. Mat nekitámaszkodott az ajtófélfának és várt. Begördült a szekér, és a fogadóból kigörgették a sört, fel a kocsira.

A nap épp csak haloványan derengő pára volt már a látóhatáron, a nyamvadt felhők mögött. Miközben Mat várt, látta, hogy a polgármester egyre idegesebbé válik. Vér és hamu, ez a fickó aztán mereven ragaszkodott a szabályaihoz! Na de majd ő megmutatja neki, megmutatja az egész társaságnak…

Mit mutat meg? Hogy nem győzhetik le? És azzal mit bizonyítana? Várt, és ahogy a szekéren egyre magasabbra halmozódott az étel-ital, szokatlan bűntudat ébredt benne.

Semmi rosszat nem teszek, gondolta. Etetnem kell a sereget, nem? Az itteniek tisztességesen játszanak. Én is tisztességesen játszom. Nem hamis a kockám. Nem csalok.

Csak a szerencséje. De a szerencséje a saját szerencséje – mindenki maga felelős érte. Volt, aki zenei tehetséggel született, és bárdnak állt vagy mutatványosnak. Ki sajnálta volna tőlük, hogy a Teremtő adta képességeikkel keressék meg a betevő falatot? Neki szerencséje volt, ő ezzel élt. Semmi rossz nem volt ebben.

De ahogy az emberek lassan visszaszivárogtak a fogadóba, kezdte látni, Talmanes mit vehetett észre. Mintha valahogy kétségbeesettek lettek volna. Nem voltak kicsit túlságosan is lelkesek, hogy fogadhatnak? Nem tettek fel túl nagy téteket? És mi ez a sötétség a tekintetükben, amit eddig fáradtságnak vélt? Talán csak azért ittak, hogy megünnepeljék egy újabb átdolgozott nap végét, vagy, hogy elűzzék a pillantásuk mélyén szűkölő űzöttséget?

– Lehet, hogy igazad volt – ismerte be Talmanesnek, aki kis híján olyan nyugtalanul méregette a nap állását, mint a polgármester. Már a fény utolja porozta csak be a csúcsos háztetőket, és sötét narancsszínre festette a fakó cserepeket. A napnyugta lángolt a felhők mögött.

– Akkor most mehetünk? – kérdezte a cairhieni.

– Nem – felelte Mat. – Maradunk!

És a kockák megálltak a fejében. Olyan hirtelen történt, olyan váratlanul szakadt rá a csend, hogy megdermedt. Döbbenetében már azt hitte, rossz döntést hozott.

– A Fény égessen meg, maradunk! – ismételte meg. – Sosem hátráltam még meg egy fogadás elől, és nem fogok most sem!

Egy csapat lovas érkezett vissza gabonászsákokkal megpakolt hátasokkal. Elképesztő, hogy egy kis pénz hogy meggyorsította az embereket! Egyre több ló futott be, és egy kisfiú szaladt fel az úton.

– Polgármester úr – rángatta meg Barlden bordó mellényét. A ruhadarab elején cikcakkosan befoltozott szakadások éktelenkedtek.

– Anya azt mondta, az idegen nők még mindig fürdenek. Próbálja siettetni őket, de…

A polgármester megdermedt, és dühösen Matre pillantott.

Ő felhorkant.

– Azt ne higgye, hogy meg tudom sürgetni őket! – rázta meg a fejét. – Ha szólnék nekik, alighanem csak megmakacsolnák magukat, mint az öszvérek, és kétszer olyan sokáig piszmognának! Ezúttal valaki más próbáljon szerencsét azokkal a némberekkel!

Talmanes továbbra is az úton egyre hosszabban heverő árnyékokat leste.

– A Fény égessen meg! – motyogta. – Ha megint azok a kísértetek jönnek, Mat…

– Ez valami más lesz – mordult vissza ő, miközben a falusiak felhajigálták a zsákokat a szekérre. – Másnak érzem!

A szekéren már magasra halmozódott az élelem; egész jó zsákmány egy ekkora faluból. És a Bandának pont erre volt szüksége: ennyivel már eljutnak a következő városig. Az összehordott javak persze nem értek annyit, mint a ládában csillogó arany, de nagyjából annyiba kerülhettek, mint amennyit Mat elkockázott az este, különösen, ha a szekeret és a lovakat is hozzászámította. Szép igásjószágok voltak, a patájuk és a szőrük alapján rendesen bántak velük.

Épp szólt volna, hogy ennyi elég is lesz, aztán habozni kezdett: észrevette, hogy a polgármester egy kis csoportocskával beszélget csendesen. Hatan voltak, mind foltos, ócska zekében, csapzott, kócos hajjal. Az egyikük Mat felé bökdösött, és valami papírféleséget lengetett a kezében. Barlden megrázta a fejét, de a fickó a papírral csak még hevesebben gesztikulált.

– Nocsak – mormolta a fiú halkan. – Ez meg micsoda?

– Mat, a nap… – szólt rá Talmanes.

A polgármester élesen intett, és a rongyos kis csapat eloldalgott. Az ételt összehordó emberek a félhomályba burkolódzó utcán tolongtak. Mind középen próbált maradni. A többségük a látóhatárt fürkészte.

– Polgármester! – kiáltott oda Mat. – Elég lesz! Dobjon!

Barlden habozott, felnézett rá, aztán úgy pislogott le a markában szorongatott kockákra, mintha egész elfelejtette volna őket. A körülötte állók idegesen bólintottak oda neki, felemelte hát az öklét, és megrázta a kockákat. Majd átpillantott az utcán, és mélyen Mat szemébe nézett, aztán a porba vetette a kockákat kettejük között. Azok mintha túl hangosan csörrentek volna: apró kis mennydörgés, egymásnak koccanó csontok reccsenése…

Mat visszafojtotta a lélegzetét. Jó ideje nem kellett már aggódnia, hogy fordul a kocka. Lehajolt, és nézte, ahogy a kis fehér tárgyak a porba hullnak. Vajon változtat a szerencséjén, ha valaki más dob helyette?

A kockák megálltak. Két négyes. Azonnali győzelem. Mat megkönnyebbülten sóhajtott egyet, bár érezte, hogy a homlokán verejték gyöngyözik.

– Mat – lehelte Talmanes halkan, és ő felnézett. Az utcán ácsorgók nem tűntek túl elégedettnek. Jó néhányan izgatott üdvrivalgásban törtek ki, míg csak a barátaik el nem magyarázták nekik, hogy a polgármester győztes dobása azt jelenti, Mat viszi el a nyereményt. Az egész tömeg feszült lett. Ő Barlden szemébe nézett.

– Menjen! – mordult fel a zömök fickó, és undorodva intett felé. – Vigye a nyereményét, és takarodjon innen! Ne jöjjön vissza többet!

– Nohát – jegyezte meg Mat megkönnyebbülten –, akkor köszönöm mindenkinek a kellemes játékot. Most…

– Menjen! – ordított rá a polgármester. A látóhatáron csillogó utolsó kis napfénypászmákra nézett, aztán átkozódva integetni kezdett az embereinek, hogy azonnal menjenek be a Spicces Lóba. Néhányan tétováztak, és döbbenten vagy ellenségesen méregették Matet, de a polgármester mindenkit hamar beterelt az alacsony mennyezetű ivóba. Mat, Talmanes és a két katona magára maradt odakinn.

Hirtelen különös csend ülte meg a falut. Senki sem volt az utcán. Nem kellett volna legalább a fogadóból kiszűrődnie némi kis zajnak? Nem kellett volna összecsörrennie a korsóknak, vagy a vesztes dobáson morgolódnia az embereknek?

– Nohát – sóhajtott fel Mat, és a hangját visszaverték a csendes házfalak –, akkor ezzel végeztünk is! – Odaballagott Pipihez, és nyugtatgatta a hirtelen idegesen toporgó állatot. – Látod, mondtam, Talmanes? Aggodalomra semmi ok!

És ekkor harsantak fel a kiáltások.

Huszonnyolcadik fejezet

Éjszaka Hátrándon

– A Fény égessen meg, Mat! – kiáltott fel Talmanes, és kirántotta a kardját a rángatózó falusi gyomrából. A cairhieni szinte sosem káromkodott. – Égessen meg vagy ezerszer!

– Engem? – csattant fel Mat, és megpörgette a villogó ashandareit. Könnyedén átvágta két élénkzöld zekés alak sarokinát. Azok a keményre tiport földútra zuhantak. Mérhetetlen harag égett a szemükben, és morogva köpködtek. – Engem? Nem én akarlak megölni, Talmanes! Velük perelj!

A barátjának sikerült a nyeregbe kapaszkodnia.

– Mondták, hogy menjünk innen!

– Igen – mordult rá Mat. Megragadta Pipi kantárját, és elrángatta a lovat a Spicces Lótól. – És most megpróbálnak végezni velünk. Igazán nem okolhatsz engem, amiért ilyen barátságtalanul viselkednek!

Ordítások, sikolyok, rikoltások harsantak szerte az egész faluban. Némelyik dühös volt, mások rémültek vagy elkínzottak.

Egyre többen özönlöttek ki a kocsmából. A többségük nyögött vagy ordított, és mindegyik minden tőle telhetőt megtett, hogy megölje a körülötte lévőket. Páran Matre, Talmanesre és Mat embereire vetették magukat, de a többség a saját társait támadta meg. A markuk a másik bőrét rángatta, a körmük véres árkokat szántott a másik arcában. Gondolkozást és kifinomultságot nélkülöző, ősi ösztönnel küzdöttek, és csak néhányuknak jutott eszébe, hogy követ, söröskorsót vagy fadarabot lengetve essen a másiknak.

Ez nem csak egyszerű kocsmai verekedés volt. Ezek igazán meg akarták ölni a másikat. Máris vagy fél tucat halott és haldokló hevert az utcán, és azok alapján, amit Mat a kocsma belsejéből látott, odabenn is hasonlóan brutális küzdelem folyt.

Próbált közelebb óvakodni az élelemmel megrakott szekérhez. Pipi ott dobogott mellette. Az arannyal teli láda még mindig az utcán hevert. A verekedő emberek nem törődtek sem az élelemmel, sem a pénzzel, csak egymásra volt szemük.

Talmanes és a két katona – Harnan és Delarn – vele együtt hátrált. Idegesen húzták maguk után a lovukat. Egy őrjöngő csoport hamar lecsapott a Mat által megsántított két falusira, és a földbe csapkodták a fejüket, amíg végleg el nem ernyedtek. Aztán a falka felnézett, meglátta Matet és az embereit, és vérszomj ködösítette el a tekintetüket. Meglehetősen oda nem illő kifejezés volt ez a rendes ruhába öltözött, gondosan fésült falusiak tiszta arcán.

– Vér és hamu! – csattant fel Mat, és nyeregbe ugrott. – Lóra!

Harnannak és Delarnnak nem volt több nógatásra szükségük. Káromkodva tették el a kardot, és pattantak nyeregbe. A falusiak falkája meglódult feléjük, de Mat és Talmanes visszaverték a támadást. Az ifjú igyekezett csak megsebesíteni az ellenfeleit, de a falusiak meglepően gyorsak voltak, és erősek, és nemsokára már azért küzdött, hogy le ne rángassák a nyeregből. Szitkozódott, és vonakodva elkezdett halálos ütéseket osztani. Két fickónak félig átvágta a nyakát. Pipi kirúgott, és a földre terített egy harmadikat: alaposan behorpasztotta patájával a fejét. Pár pillanat múlva már Harnan és Delarn is csatlakozott a küzdelemhez.

A falusiak nem hátráltak meg. Addig rontottak rájuk őrjöngve, míg ők a teljes nyolcfős falkával nem végeztek. Mat emberei a félelemtől elkerekedett szemmel ölték őket, és a parancsnokuk igazán nem tudott rájuk haragudni, hogy rettegnek. Furcsa volt, hogy egy faluban így viselkedjenek a lakosok! Mintha egy szemernyi emberség sem maradt volna bennük. Csak nyögtek, sziszegtek, ordítottak; az arcukon csupán harag és vérszomj égett.

Addigra a többi falusi, akik eddig még nem törődtek Mattel, szintén falkákba verődött, és nekiállt lemészárolni a gyengébb csoportokat. Halálra öklözték, karmolták, harapták egymást. Vérfagyasztó látvány volt.

Mat szeme láttára egy test vágódott ki a kocsma egyik üres ablakkeretén. A holttest törött nyakkal zuhant a földre. A túloldalon Barlden állt vad, szinte embertelen tekintettel. Belerikoltott az éjszakába, majd meglátta Matet, és egy pillanat tört részére mintha felismerés csillant volna a szemében. De aztán kihunyt, és a polgármester újra felordított, majd nekifutásból átvetette magát a törött ablakkereten, és rátámadott két, neki háttal álló helyire.

– Mozgás! – ordított fel Mat. Pipi felágaskodott: újabb falka hátrándi vette észre őket.

– Az arany! – figyelmeztette Talmanes.

– A Fény égesse meg az aranyat! – kiáltott rá Mat. – Bármikor nyerhetünk eleget helyette, és az élelem sem ér annyit, hogy meghaljunk érte! Mozgás!

A cairhieni és a katonák megfordították a lovakat, és végigvágtattak az utcán. Mat is megsarkantyúzta Pipit, hogy beérje őket. Hátrahagyták az aranyat és a szekeret. Nem érte meg az életüket. Persze ha lehet, holnap visszajön érte a hadsereggel. De ahhoz először ki kell innen jutniuk élve.

Rövid ideig vágtattak, de Mat a következő saroknál feltartotta a kezét, és lelassította a csapatot. Visszanézett a válla fölött. A falusiak továbbra is a nyomukban voltak, de a rövid vágtával is lehagyták őket.

– Szerintem akkor is te tehetsz róla – mondta Talmanes.

– Azt hittem, szeretsz harcolni! – vágott vissza Mat.

– Van, hogy szeretek – mondta a cairhieni. – A csatamezőn, vagy egy rendes kocsmai verekedésben. De ez… ez beteges.

A hátuk mögött a falusiak falkája négykézlábra ereszkedett, és furcsán ügetve indultak meg feléjük. Talmanes láthatóan megborzongott.

Épp csak annyi fény volt, hogy valamit lássanak. Lement a nap, a hegyek és a szürke fellegek felfogták a fény utolját is. A legtöbb utcát lámpák szegélyezték, de nagyon nem úgy tűnt, hogy bárki is meggyújtja őket.

– Mat, beérnek minket! – mondta Talmanes, és vágásra készen szorította a kardját.

– Itt nem csak a fogadásról van szó – morogta az ifjú, és a sikolyokat, az ordításokat hallgatta. Faluszerte felharsantak. Az egyik kis mellékutcán egymásba fonódó, viaskodó testek zuhantak ki egy emeleti ablakon. Két nő volt az, még esés közben is marták egymás arcát, aztán émelyítő csattanással földet értek. Nem mozogtak tovább.

– Gyerünk! – fordította meg Mat Pipit. – Meg kell keresnünk Thomot és a nőket!

Végigvágtattak a mellékutcán, ami kivitte őket a főútra. Mellettük, a csatornában férfiak és nők ölték egymást csapatokba verődve. Egy véres képű, kövér fickó tántorodott ki az útra, és Mat vonakodva legázolta. Túl sokan harcoltak mindkét oldalt, nem tehette kockára az emberei életét csak azért, hogy megpróbálja megkerülni ezt a szerencsétlen bolondot. Látta, hogy még a gyerekek is egymásnak estek: a náluk nagyobbak lábát marcangolják a fogaikkal, a velük egykorúak torkát markolásszák.

– Az egész fényverte város megveszett – motyogta komoran, miközben a négy lovas kirobbant a főutcára, és megindult az előkelő fogadó felé. Összeszedik az aes sedaiokat, aztán kerülnek egyet keletre Thomért, ha már az ő fogadója esett a legmesszebb.

De sajnos a főutcán sokkal rosszabb volt a helyzet, mint ahonnan ők érkeztek. Ekkor már szinte teljesen sötét volt. Már-már úgy érezte, túl gyorsan besötétedett. Természetellenesen gyorsan. Az út teljes hosszában árnyak tekergőztek, emberek verekedtek, rikoltottak, küszködtek a mélyülő sötétben. Ahogy fakult a fény, néha mintha az egész viaskodás egyetlen, magányos lény tusakodása lett volna; valami rettenetes, tucatnyi végtagot eresztett, száz torokból visongó szörny haláltusája.

Mat előreugratta Pipit. Nem volt más választása, mint hogy belegázoljon a sűrűjébe.

– A Fényre! – ordított Talmanes, ahogy a fogadó felé vágtattak. – A Fényre!

Mat a fogát csikorgatta, és Pipi nyakára hajolt. A lándzsát az oldalához szorítva lovagolt át a rémálmon. Bömbölés rázta meg a sötétet, testek gördültek végig az utcán. Mat reszketett az iszonyattól, folyamatosan szitkozódott az orra alatt. Mintha maga az éjszaka próbálta volna megfojtani őket, mintha a sötét potyogtatta volna egyre fekete, gyilkos ivadékait.

Pipi és a másik három ló is harcra volt idomítva, és egyenesen végigvágtattak az utcán. Mat épp csak elkerülte, hogy lerántsák a nyeregből a lába után vetődő, sötét alakok. Azok sikoltottak és sziszegtek, mintha csak a vízbefúltak serege próbálta volna lehúzni őket a mélységes, földöntúli tengerbe.

Mellette hirtelen megtorpant Delarn lova, aztán egy csapat fekete alak ugrott az állat elé. A herélt rettegve ágaskodott fel, és levetette a nyergéből lovasát.

Mat megrántotta Pipi kantárját. Hátrafordult az embere kiáltására: valahogy sokkal emberibb és tisztább volt, mint a körülöttük bőgő falusiakat.

– Mat! – vágtatott el mellette Talmanes. – Tovább! Nem állhatunk meg!

Nem, gondolta Mat, és igyekezett elfojtani a rettegését. Nem, nem hagyok itt senkit sem ebben! Mély levegőt vett, elengedte a füle mellett Talmanes sürgetését, és visszaugratta Pipit a sötét embercsomóba, ahová Delarn esett. Izzadság freccsent a homlokáról, de lehűtötte a vágta irama. Nyögések, kiáltások, sziszegés töltött be körülötte mindent.

Felordított, és levetette magát Pipi hátáról – ha közelebb megy a lóval, lehet, hogy épp azt az embert tapossa el, akit meg akar menteni. Utált sötétben küzdeni, nagyon utált! Megtámadta a fekete alakokat, még az arcukat sem látta, csak néha villant fel a foguk, vagy csillant meg az alkonyi derengésben őrült, embertelen tekintetük. Egy másik éjszaka jutott az eszébe, amikor árnyfattyakat mészároltak le a sötétben. Épp csak ezek itt nem azért harcoltak, mert a tulajdon myrddraaljuk arra kényszerítette őket. Még csak nem is voltak olyan szervezettek, mint a trallokok.

Egy pillanatig mintha magukkal az árnyékokkal viaskodott volna – a köpködő tűz festette, tekergőző, véletlenszerű, tervezetlen árnyékokkal, és kevés halálosabb ellenféllel volt már dolga, hiszen azt sem tudta, mit várhat. Többször is kis híján szétzúzták a fejét egy-egy teljesen értelmetlen támadással. Napközben ezek a támadások nevetségesek lettek volna, de így, a vaksötétben, hogy egy egész falka férfi – és nő – esett neki, azzal mit sem törődve, kit ütnek és kit sebesítenek meg, kis híján elsöpörték. Az életéért küzdött, széles ívben pörgette az ashandareit, és legalább annyiszor használta arra, hogy felbuktassa az ellenfeleit, mint hogy megölje őket. Ha valami mozgott a sötétben, odacsapott. Hogy a Fénybe fogja így megtalálni Delarnt?

Egy árnyék mozdult meg nem messze tőle, és Mat felismert egy vívóformát. „Patkány rágja a búzát”? Ezt egy falusi sem ismerhette. Derék legény!

Az árnyék felé lendült, és két másikat mellkason vágott. Mind a kettő nyögve, fájdalmában ordítva esett össze. Delarn alakja összeroskadt egy csapat falusi alatt, és Mat kétségbeesésében ordítva szökkent át egy holttest fölött. A lándzsája széles ívben sújtott le, mielőtt földet ért volna. Árnyékok véreztek ki, ahol embert ért, de a vér is csak árnyék volt, és ő a lándzsa nyelével verte vissza a következő támadót. Lenyúlt, talpra rántotta az egyik árnyat, és fojtott káromkodást hallott. Delarn volt az.

– Gyerünk! – mondta neki, és Pipi felé rángatta a katonát. A ló nagyokat horkantva, egy helyben állt a sötétben. A támadókat mintha nem érdekelték volna az állatok. Kész szerencse! A ló felé taszigálta a tántorgó Delarnt, aztán megfordult, és felvette a harcot a nyomukba eredt falkával. Tudta, hogy jönnek. Megint táncolnia kellett a sötéttel, újra és újra előrecsapott, bár próbált elszakadni a támadóitól, hogy nyeregbe szállhasson. Megkockáztatott egy kurta pillantást Delarn felé, és látta, hogy a katonának sikerült felkapaszkodnia Pipi hátára – de megroskadva ült, ernyedten. Mennyire sebesülhetett meg? Úgy tűnt, hogy alig tud nyeregben maradni. Vér és hamu!

Mat visszafordult a támadóihoz, megpörgette a lándzsáját, és próbálta visszaszorítani őket. De egyiket sem zavarta, hogy megsebesülhet, nem érdekelte őket, ő milyen veszélyes. Egyre csak jöttek. Körbevették. Minden irányból nekiestek. Vér és hamu! Épp időben fordult meg, hogy lássa a hátulról rárontó alakot.

Valami felvillant az éjszakában, távoli fényt vert vissza.

A mögötte álló sötét alak a földre roskadt. Újabb villanás, és előtte is elhasalt egy. Hirtelen elszáguldott mellette egy fehér lovas alak, és újabb kés villant a levegőben, újabb hátrándi zuhant a földre.

– Thom! – kiáltott fel Mat, aki felismerte a köpenyt.

– Nyeregbe! – ordított vissza a mutatványos. – Fogytán vannak a késeim!

Mat körbekaszált a lándzsájával, földre vitt még két falusit, aztán előreszökkent, és nyeregbe ugrott. Bízott benne, hogy Thom fedezi a visszavonulását. Valóban hallott még a háta mögül pár fájdalomkiáltást. Egy pillanat múlva felrobajlott a föld: vágtató lovak közeledtek. Ő épp felhúzta magát a nyeregbe, amikor az állatok berontottak a fekete sűrűségbe, és szétszórták a falusiakat.

– Mat, te ostoba! – ordított rá Talmanes az egyik ló hátáról. A körvonalát is alig lehetett kivenni az éjszakai sötétben.

Ő hálásan rámosolygott a cairhienire, megfordította a lovát, és elkapta Delarnt, mielőtt lecsúszott volna a nyeregből. A katona élt, mert kapálódzott egy keveset, de az oldalán nedves, csúszós folt terjengett. Mat átölelte az előtte ülő alakot, nem törődött a kantárral sem, csak a térdével irányította Pipit. Ő maga ugyan nem ismerte a csatában használt lovas parancsokat, de a nyomorult emlékek tudták ám az összest, és rég beidomította már rájuk Pipit.

Thom vágtatott el mellette, és ő a nyomába szegődött Pipivel. Fél kézzel Delarnt fogta, a másikkal a lándzsáját. Talmanes és Harnan közrefogták, és végigvágtattak az őrület alagútján az út végén álló fogadó felé.

– Szedd össze magad! – suttogta Mat Delarnnak. – Tarts ki! Már majdnem ott vagyunk az aes sedaioknál! Ők majd rendbe szednek!

Delarn visszasuttogott valamit. Mat előrehajolt.

– Mit mondasz?

– …a holnaptól félni minekünk nem kell – suttogta a katona. – Táncba hív akkor is a Fekete Ember.

– Pompás! – motyogta Mat. Fényt látott maguk előtt: a fogadóból szűrődött ki. Talán megtalálták az egyetlen helyet az egész ragyaverte faluban, ahol nem fordult ki az emberek agya!

De nem. Azok a fényvillanások nagyon ismerősek voltak. Tűzlabdák robbantak a fogadó emeleti ablakában.

– Nos – jegyezte meg Talmanes a balján –, úgy nézem, az aes sedaiok még életben vannak. Ez is valami.

A fogadó előtt árnyak tolongtak. Egymást ölték a sötétben, és a fent felvillanó fény néha bevilágította őket.

– Kerüljünk hátra! – vetette fel Thom.

– Gyerünk! – mordult fel Mat, és elvágtatott a verekedők mellett.

Talmanes, Thom és Harnan a lovaikkal szorosan Pipi nyomában maradtak. Mat áldotta a szerencséjét, hogy a hátasok nem botlottak el egy lyukban vagy a kerékvágásban, ahogy a fogadó mögötti lágyabb talajra értek. Bármelyik állat könnyedén lábát törhette volna, és akkor mindannyian nagy bajba kerülnek.

A fogadó hátsó felében csend volt. Mat megállt a lóval. Thom leszökkent a nyeregből, és a fürgesége rácáfolt arra, hogy délután még a koráról panaszkodott. Az épület oldalához ugrott, és megnézte, nem követik-e őket.

– Harnan! – bökött Mat a lándzsájával az istálló felé. – Hozd ki a nővérek lovait, legyenek indulásra készek! Ha tudod, fel is nyergelheted őket, de úgy készülj, ha kell, nyereg nélkül vágtatunk el innen! Ha a Fény kegyes, nem kell messze lovagolnunk, csak egymérföldnyire, és már kinn is vagyunk a faluból és ebből az egész őrületből!

Harnan tisztelgett a sötétben, aztán leszállt a lóról, és beugrott az istállóba. Mat épp csak addig várt, hogy meggyőződjön róla, senki nem ront neki a sötétből, aztán a még mindig előtte roskadozó Delarnhoz intézte a szavait.

– Magadnál vagy még?

A katona erőtlenül biccentett.

– Igen, Mat. De gyomorsebem van. Azt hiszem…

– Hozzuk az aes sedaiokat! – biztatta a Banda vezére. – Nincs más dolgod, mint hogy itt ücsörögj. De maradj a nyeregben, rendben?

Delarn megint csak biccentett. Mat habozott, látta rajta, milyen gyenge, de a katona megfogta Pipi kantárját, és elszántan markolta. Mat lecsusszant hát a nyeregből, és támadásra készen tartotta az ashandareit.

– Mat! – szólalt meg Delarn a nyeregben.

Mat visszafordult.

– Köszönöm! Hogy visszajöttél értem.

– Senkit nem hagytam volna ott ebben – rázkódott össze ő. – Csatamezőn elesni egy dolog, de hogy valaki itt essen el, ebben a sötétségben… Nem, azt nem hagyhattam! Talmanes! Keríts valami lámpaféleséget!

– Azon vagyok – szólt vissza a cairhieni a fogadó hátsó ajtajától. Talált egy odaakasztott lámpát. Párszor összecsattintotta a tűzszerszámát, és máris halvány, lágy derengés töltötte be a fogadó hátsó udvarát. A cairhieni gyorsan leengedte az ellenzőt, és eltakarta a fény nagyját.

Thom visszatrappolt hozzájuk.

– Senki nem követett – jelentette.

Mat biccentett. A lámpafényben jobban látszott, Delarn milyen rossz bőrben van. Nemcsak a gyomorsebe vérzett, de szanaszét karmolták az arcát, leszaggatták az egyenruháját, és az egyik szeme úgy bedagadt, hogy nem tudta kinyitni. Mat előrántott egy zsebkendőt, és a gyomorsebre szorította. Pipi mellett állva nyúlt fel a nyeregben ülő férfihoz.

– Ezt fogd oda erősen! Hogyan kaptad ezt a sebet? Nem is használnak fegyvert!

– Az egyik elvette tőlem a kardomat – mordult fel Delarn. – Amikor már a kezében volt, egész jól bánt vele!

Talmanes kinyitotta a fogadó hátsó ajtaját. Matre nézett, és biccentett. Tiszta volt a befelé vezető út.

– Nemsokára visszajövünk – ígérte Mat Delarnnak. Lazán fogta az ashandareit, átvágott az ajtóhoz, és odabiccentett Thomnak és Talmanesnek. Mind a hárman beléptek.

Az ajtó a konyhába vezetett. Mat végigfuttatta a tekintetét a sötét helyiségen, és Talmanes oldalba bökte. A földön heverő, sötét halmokra bökött. A lámpafény keskeny sugarában látszott, hogy a kukták azok. Alig tízévesek lehettek; kitekert nyakkal, holtan hevertek a földön. Mat elkapta a tekintetét, és megacélozta magát. Besurrant a konyhába. A Fényre! Még csak gyerekek, és mégis végzett velük ez az őrület!

Thom komoran megrázta a fejét, és mind a hárman előreosontak. A szakácsot a következő folyosón találták, nyögve verte a fejét valaminek, ami egykor a fogadós lehetett. Legalábbis egy fehér kötényes alak volt az. A kövér szakács Mat és Talmanes felé fordult, amint a folyosóra értek, és a szemében vadállati harag lobogott. Mat vonakodva csapott oda, és elhallgattatta, mielőtt felordított volna, és még több embert a nyakukra hoz.

– A lépcsőn harcolnak – morogta Talmanes, és előrebiccentett.

– Fogadni mernék, hogy van itt személyzeti lépcső is! – jegyezte meg Thom. – Elég flancos helynek tűnik hozzá!

És valóban, elég volt két hátsó folyosón végiglopakodniuk, és rábukkantak egy keskeny, rozoga lépcsőre. Felfelé vezetett a sötétségbe. Mat mély levegőt vett, aztán megindult felfelé. Az ashandarei ütésre készen rezgett a kezében. A fogadó csak kétemeletes volt, és a fényvillanások az emeletről szűrődtek ki, a fogadó elülső traktusából.

Felértek az emeletre, belökték az ajtót, és az égett hús orrfacsaró bűze fogadta őket. A folyosókat itt falambéria borította, de az erezetét sűrű, fehér festék fedte el. A padlót sötétbarna szőnyeg takarta. Mat odabiccentett Thomnak és Talmanesnek, aztán felemelt fegyverrel kirontottak a lépcsőházból, egyenest a folyosóra.

Abban a pillanatban egy tűzlabda száguldott feléjük. Mat szitkozódva vetette hátra magát. Talmanesnek esett; alig úsztak meg, hogy felgyulladjanak. Thom mutatványoshoz illő fürgeséggel lapult le a tűz alá. Mat és Talmanes kis híján hanyatt lezuhantak a lépcsőn.

– Vér és hamu! – ordított ki az ifjú a folyosóra. – Mit képzeltek, mi a fenét csináltok?

Csend lett. Aztán végül Joline hangja törte meg.

– Cauthon? – kiáltott fel.

– Mégis, ki a fészkes fene lenne? – ordított vissza ő.

– Nem tudom! – jött a válasz. – Gyertek ide gyorsan, kivont fegyverrel! Meg akarjátok magatokat öletni?

– Nem, titeket akarunk megmenteni! – kiáltott fel Mat.

– Úgy nézünk ki, mint akiket meg kell menteni? – érkezett a válasz.

– Még mindig itt vagytok, nem? – kiáltott vissza az ifjú.

Erre csend lett.

– Ó, a Fény szerelmére! – kiáltott vissza végül Joline. – Nem jönnétek ki ide?

– Ugye nem dobtok meg egy újabb tűzlabdával? – motyogta Mat, és kilépett a folyosóra. Thom is talpra kecmergett, és Talmanes is követte. A három aes sedai egy széles, jól megépített lépcső tetején állt a folyosó túloldalán. Teslyn és Edesina továbbra is tűzgolyókkal szórták a lent tolongó falusiakat. Vizes volt a hajuk, a ruhájuk rendezetlen, mintha csak sietve kapták volna magukra. Joline-on csak egy bő fésülködőköpeny volt. Csinos arca nyugodtan fénylett, sötét haja nedvesen, ragyogva kígyózott előre a jobb válla fölött. A köntös fenn félig kinyílt, és látványosan sejtette, mi rejlik alatta. Talmanes halkan füttyentett egyet.

– Nem nő, Talmanes! – súgta neki oda Mat figyelmeztetően. – Aes sedai! Eszedbe se jusson nőként gondolni rá!

– Próbálok, Mat! – sóhajtott fel Talmanes. – De kemény. – Habozott, aztán hozzátette: – A Fény égessen meg!

– Ha nem vigyázol, még ő éget meg – mordult rá Mat, és a szemébe rántotta a kalapját. – Sőt, az előbb kis híján meg is égetett!

Talmanes sóhajtott egyet, aztán a három férfi odasietett a folyosó túlsó végén álló asszonyokhoz. Joline két őrzője kivont karddal állt a fürdőszoba ajtajában. Vagy egy tucat szolga hevert összekötözve az egyik sarokban: két fiatal lány, alighanem a fürdőslányok, és jó néhány zekés-nadrágos fickó. Joline ruháját ezek szerint csíkokra tépték, hogy legyen mivel megkötözni a helyieket. A selyem alkalmasabb volt köteléknek, mint a gyapjútörülköző. Mat látta, hogy a lépcső tetejétől nem messze, épp csak az aes sedaiok alatt, hever már egy halom, karddal miszlikbe aprított, nem agyonpörkölt holttest.

Joline Matet méregette, és a tekintetén látszott, hogy valahogy az egészért őt okolja. Keresztbe fonta a karját, és összehúzta a köntös nyakát, bár Mat nem tudta, azért tette, mert zavarta, Talmanes hogyan méregeti, vagy a két mozdulat csak véletlenül esett egybe.

– Mennünk kell! – mondta a nőknek. – Az egész város megbolondult!

– Nem mehetünk – mondta Joline. – Nem hagyhatjuk itt a szolgákat a csőcselék kénye-kedvére! És meg kell keresnünk Tobrad mestert is, gondoskodnunk kell róla, hogy biztonságban legyen!

– Tobrad mester a fogadós? – kérdezte Mat.

Egy tűzlabda süvített le a lépcsőn.

– Igen – válaszolta Joline.

– Késő – mondta az ifjú. – Már a földszinti falat díszíti az agyveleje. Mint mondtam, az egész falu megbolondult. Azok a szolgák megpróbáltak megölni, ugye?

Joline habozott.

– Igen.

– Hagyd őket! – mordult rá Mat. – Semmit sem tehetünk értük!

– De ha várnánk hajnalig… – kezdte Joline vonakodva.

– És addig? – kérdezte az ifjú. – Porrá égetnél mindenkit, ami csak megpróbál felmászni a lépcsőn? Jókora felfordulást okoztok itt, egyre több helyit vonzotok ide! Mindegyikükkel végeznetek kell, ha meg akarjátok állítani őket!

Joline a másik két nőre nézett.

– Figyelj – folytatta Mat –, van odalenn egy sebesült katonám, és élve ki akarom vinni innen! Az ittenieken sehogy sem segíthetsz. Gondolom, az őrzőidnek meg kellett ölniük azt a halom falusit ott a lépcső tetején, mielőtt eléggé fenyegetve éreztétek volna magatokat, hogy ölésre használjátok az Egyetlen Hatalmat. Tudod, milyen elszántak!

– Rendben – sóhajtott fel Joline. – Megyek. De a két szolgálólányt magunkkal visszük. Blaeric és Fen cipelik majd őket.

Mat sóhajtott egyet – jobban örült volna, ha az őrzők kardja szabad, amennyiben netán újabb csetepatéba keverednének –, de nem szólt egy szót sem. Odabiccentett Talmanesnek és Thomnak, és türelmetlenül várt, amíg a két őrző felkapta az összekötözött szolgálólányokat, és a vállukra vetették őket. Aztán az egész társaság lesietett a személyzeti lépcsőn: Talmanes ment elöl. Mat szolgált hátvédként. Hallotta, ahogy a lépcső alján tolongó falusiak félig dühödten, félig örömmel vijjognak fel, amikor rájöttek, hogy nem záporozik rájuk tovább a tűz. Dobbanások harsantak, kiáltások, aztán ajtók csapódtak, és Mat megremegett, mert pontosan el tudta képzelni, ahogy a többi szolgát – a fürdőszobában hagyott, összekötözött szerencsétleneket – felkoncolja a tömeg.

Kirobbant a többiek után a fogadó hátsó udvarára, és látta, hogy Delarn már Pipi mellett hever a földön. Harnan ott térdelt fölötte, és a szakállas fickó aggodalmasan nézett fel Matre.

– Leesett a nyeregből. Én…

Edesina félbeszakította. Odarohant, és letérdelt Delarn mellé. Lehunyta a szemét, és Mat érezte, ahogy a medálja jéghideggé válik.

Belereszketett, ahogy elképzelte a nőből a férfiba átszivárgó Egyetlen Hatalmat. Ez már majdnem olyan rossz volt, mint meghalni, vér és hamu, majdnem olyan rossz! Az ingén át rámarkolt a medálra.

Delarn megdermedt, aztán zihált egyet, és felpattant a szeme.

– Meg is vagyunk – állt fel Edesina. – Gyenge lesz a Gyógyítástól, de még időben ideértem!

Harnan kivezette és felnyergelte az összes lovat, hogy a Fény áldja meg! Derék legény. A nők nyeregbe szálltak, de visszavisszanéztek a fogadóra.

– Mintha maga a sötétség részegítette volna meg őket – jegyezte meg Thom, miközben Mat nyeregbe segítette Delarnt. – Mintha maga a Fény hagyta volna cserben őket, és nem maradt volna nekik más, csak az Árnyék…

– Semmit sem tehetünk – felelte Mat, és felhuzakodott a nyeregbe, Delarn mögé. A katona az után a Gyógyítás után túl gyenge volt ahhoz, hogy egyedül lovagoljon. Az ifjú a szolgálólányokat méregette: az őrzők keresztbe vetették őket a lovak nyakán, de így is tekergőzve feszültek neki a kötelékeiknek, és gyűlölet lángolt a szemükben. Elfordult, és odabiccentett Talmanesnek. A férfi egy pózna végére akasztotta a lámpást, majd felhúzta az ellenzőt, és a fogadó udvarát fény töltötte be. Észak felé vezetett egy út, ki az udvarból, a legmélyebb sötétbe. A sereg az ellenkező irányban volt, de erre juthattak ki a leghamarabb a faluból a hegyekbe. Matnek ennyi elég is volt.

– Gyerünk! – mondta, és megsarkantyúzta Pipit.

A többiek a nyomába eredtek.

– Mondtam, hogy menjünk innen – jegyezte meg a balján lovagoló cairhieni, és visszanézett a válla fölött. – De neked mindenáron maradnod kellett még egy dobásra!

Mat nem nézett hátra.

– Nem én tehetek róla, Talmanes. Honnan tudhattam volna, hogy ha maradunk, nekiállnak kiharapni egymás torkát?

– Micsoda? – kérdezte férfi, és ránézett. – Az emberek nem így reagálnak arra, ha azt mondod, éjszakára is maradsz?

Mat az ég felé fordította a szemét, de nem volt valami nagy nevethetnékje, ahogy kivezette a kis csapatot a faluból.

Pár órával később egy sziklakiszögellésen ült a sötét hegyoldalon, és lenézett Hátrándra. A falu sötétségbe burkolódzott. Egy árva fény sem égett. Képtelenség lett volna megmondani, mi folyhat odalenn, de azért egyre csak nézte a sötét települést. Hogy is alhatott volna azok után, amiken keresztülmentek?

A katonák persze aludtak. Delarnt igazán nem hibáztathatta. Az aes sedaiok Gyógyítása nagyon kimerítette az embert. Párszor ő maga is érezte már ezt a jeges hideget, bár esze ágában sem volt megismételni az élményt. Talmanesnak és Harnannak nem lehetett az a kifogása, hogy őket is Gyógyították volna, de katonák lévén megtanultak akkor aludni, amikor lehetett, és az éjszaka eseményei láthatóan nem rázták meg őket annyira, mint őt. Ó, persze, amíg benne voltak a sűrűjében, ők is aggódtak rendesen, de most már csak egy újabb csatává fakult, amit túléltek. És túlélték; úgyhogy lefekvés közben Harnan már mosolyogva tréfálkozott.

Mat azonban nem. Az egész esetben volt valami furcsa, valami beteg. A kijárási tilalom arra lett volna kitalálva, hogy valahogy megakadályozzák ezt az egészet? Lehet, hogy ő tehet erről a rengeteg halálról, mert nem ment el időben? Vér és hamu! Már sehol semminek nem volt értelme ezen a világon?

– Mat, fiam! – szólította meg Thom, és odalépett mellé jellegzetes sántikálásával. Szilánkosra tört a karja, de nem is szólt róla, amíg Edesina észre nem vette, hogy el-elfintorodik. A nővér ragaszkodott hozzá, hogy meggyógyítsa. – Aludnod kéne!

Most, hogy felkelt a hold – bár felhők takarták –, már elég fény volt ahhoz, hogy az ifjú lássa, Thom aggódik érte.

A csapat egy kis bemélyedésben állt meg, az ösvénytől nem messze. Jó kilátás nyílt vissza, a falu felé, és ami még ennél is fontosabb volt, rá lehetett látni az ösvényre, amin ők ide menekültek.

A bemélyedés egy meredek hegyoldalban volt, és csak lentről lehetett megközelíteni. Egyetlen őr is elég volt, hogy szemmel tartsa, nem akar-e belopakodni valaki a táborukba.

Az aes sedaiok a bemélyedés belső részén feküdtek le, bár Mat nem hitte volna, hogy tényleg alszanak. Joline őrzői olyan előrelátóaknak bizonyultak, hogy a biztonság kedvéért hoztak feltekert derékaljakat is. Az őrzők már csak ilyenek voltak. Az ő embereinek viszont nem volt másuk, csupán a köpenyük, de ettől még jól aludtak. Talmanes még halkan horkolt is. Bár hideg volt a tavaszi éjszaka, Mat megtiltotta, hogy tüzet rakjanak. Nem volt olyan hideg, hogy bármi bajuk esett volna nélküle, de mindenkit a nyomukra vezetett volna.

– Nincs semmi bajom, Thom – felelte a mutatványosnak, és arrébb húzódott a sziklán, hogy az is leülhessen. – Neked kéne aludnod egy keveset!

Thom megrázta a fejét.

– Úgy veszem észre, hogy az öregedés egyik jó oldala az, hogy a testednek nincs már olyan sok szüksége az alvásra. Gondolom, a halál nem olyan megerőltető, mint a felnövés!

– Ne kezdd már megint! – mondta Mat. – Most tényleg nekem kell téged emlékeztetnem rá, hogyan húztál ki a csávából a faluban? Miért is aggódtál úgy még délután? Hogy nincs már rád szükségem? Ha nem lettél volna ma velem, ha nem kerestél volna meg, holtan hevernék a faluban. És Delarn is.

Thom elvigyorodott, és a szeme felcsillant a holdfényben.

– Rendben – mondta. – Abbahagytam. Ígérem!

Mat biccentett. Egy ideig kettesben ültek a sziklán, és a falut bámulták.

– Nem fog nyugodni hagyni, Thom – jegyezte meg végül az ifjú.

– Micsoda?

– Ez az egész – sóhajtott fel Mat fáradtan. – A nyamvadt Sötét Úr meg a fattyai. Azóta üldöznek, hogy aznap este találkoztunk a Folyóközben, és nem állította meg őket semmi sem!

– Szerinted ez is ő lett volna?

– Ki más? – kérdezte Mat. – Vérszomjas vademberekké váló csendes falusi népek? Ez csak a Sötét Úr keze munkája lehet, te is tudod!

A mutatványos hallgatott.

– Igen – mondta végül –, azt hiszem, ebben igazad van!

– És még mindig engem akarnak! – folytatta az ifjú dühösen. – Ott van valahol az a nyavalyás gholam, tudom, hogy ott van, de még az is csak egy része! Myrddraalok és árnybarátok, szörnyek és kísértetek! Mind engem kerget, mind rám vadászik! Egyik katasztrófából a másikba csöppenek, alig tudom a felszínen tartani magam, mióta csak elkezdődött ez az egész! Mindig azt mondom magamnak, nem kell más, csak egy kocsma, ahol kockázhatok és ihatok egyet, de az sem állítja meg őket! Semmi sem!

– Ta'veren vagy, fiam – mormolta Thom.

– Nem én akartam az lenni! A Fény égesse meg, néha már azt kívánom, bárcsak menne az összes, és zargatná Randet! Ő szereti az ilyesmit! – Megrázta a fejét, hogy elűzze a hirtelen támadt képet, amin a barátja aludt Minnel összebújva.

– Tényleg azt hiszed? – kérdezte az idős férfi.

Mat habozott.

– Bárcsak azt hinném! – ismerte be. – Sokkal könnyebb lenne minden!

– Hosszú távon sosem könnyíti meg a dolgodat a hazugság. Kivéve, ha a megfelelő valakinek mondod, általában egy nőnek, és a megfelelő pillanatban. De ha saját magadnak hazudsz, azzal csak még nagyobb bajt keversz!

– Épp elég bajt kevertem. Odalenn a faluban. – Visszanézett a tábor végébe, ahol a két őrző a kipeckelt szájú, megkötözött szolgálólányokat őrizte, akik még mindig tekeregtek. A Fényre! Honnan lehetett ennyi erejük? Ez embertelen volt!

– Szerintem nem te tehetsz róla, Mat – szólt Thom elmerengve. – Nem, nem tagadom, hogy baj jár a nyomodban, sőt maga a Sötét Úr üldöz. De Hátránd… amikor az ivóban énekeltem, hallottam ezt-azt. Lényegtelennek tűntek. De visszagondolva azt mondanám, az emberek számítottak erre. Vagy legalábbis valami hasonlóra.

– De hát hogy számíthattak volna? – kérdezte Mat. – Ha történt volna már ilyesmi, mind halottak lennének!

– Nem tudom – felelte Thom elgondolkozva. Aztán mintha eszébe jutott volna valami, elkezdett a köpenyében turkálni. – Egész kiment a fejemből! Talán mégis van valami közöd ahhoz, ami történt! Ezt egy holtrészeg alaktól sikerült elszednem…

Egy összehajtogatott papírlapot nyomott Mat kezébe.

Ő elvette, és a homlokát ráncolva szétnyitotta. Hunyorognia kellett a halvány holdfényben, és igencsak közel kellett hajolnia a papírhoz, hogy kivegye, mi van rajta. Felnyögött. Nem írás volt, hanem egy igen élethű rajz róla. Még a rókafejes medált is rárajzolták a nyakára. Vér és hamu!

Elfojtotta az ingerültségét.

– Jóképű fickó. Egyenes orr, erős fogak, csinos kalap!

Thom felhorkant.

– Láttam, hogy páran valami papírokat mutogatnak a polgármesternek – hajtogatta össze Mat a rajzot. – Nem láttam, mi volt rajta, de fogadni mernék, hogy ez! És mit mondott róla a fickó, akitől elvetted?

– Egy idegen nőszemély valamelyik faluban innen északra osztogatja a képeket, és pénzjutalmat ajánl bárkinek, aki látott téged. A fickó egy barátjától kapta a papírt, úgyhogy nem tudta leírni a nőt, és azt sem, melyik városban lehet. A barátja vagy nem árulta el neki, mert magának akarta a jutalmat, vagy olyan részeg volt, hogy nem jutott az eszébe.

Mat bedugta a papírlapot a kabátzsebébe. A hamis hajnal fénye derengeni kezdett kelet felé. Egész éjszaka nem aludt, de nem volt álmos. Csak… üres.

– Visszamegyek –jelentette be.

– Micsoda? – kérdezte Thom döbbenten. – Hátrándba?

Ő bólintott, és felállt.

– Amint megvirrad. Muszáj…

Fojtott káromkodás szakította félbe. Megpördült, és az ashandarei után kapott. Thomnak egy szempillantás alatt két kés termett a kezében. Fen, Joline őrzője szitkozódott. A kardjára tett kézzel állt, és a földet nézte maga körül. Blaeric az aes sedaiok mellett állt kivont karddal, ugrásra készen.

– Mi van? – kérdezte Mat feszülten.

– A foglyok – mondta Fen.

Mat összerezzent: most vette csak észre, hogy a két sötét halom, ami eddig az őrző mellett hevert, nincs sehol. Káromkodva ugrott oda. Talmanes abbahagyta a horkolást: felébredt a zajra, és felült. A Joline ruhájából hasított kötelékek a földön hevertek, de a két szolgálólány nem volt sehol.

– Mi történt? – nézett fel Mat.

– Én… – A sötét hajú őrző döbbenten nézett maga elé. – Fogalmam sincs. Az előbb még itt voltak!

– Elaludtál? – förmedt rá Mat.

– Fen sosem tenne ilyet – jelentette ki Joline, és felült. Nyugodt volt a hangja. Még mindig csak egy fésülködőköpeny volt rajta.

– Fiam – szólt közbe Thom is –, az előbb még mind a ketten láttuk őket!

Talmanes káromkodva ébresztette fel a másik két katonát. Delarn sokkal jobban nézett ki, nem is látszott rajta a Gyógyítás okozta gyengeség, ahogy talpra kecmergett. Az őrzők át akarták kutatni a környéket, de Mat csak visszafordult a lenn sötétlő falu felé.

– Ott lesz a válasz – mondta. – Thom, te velem jössz! Talmanes, vigyázz a nőkre!

– Nem nagyon kell „vigyázni” ránk, Matrim – jegyezte meg Joline mogorván.

– Rendben! – csattant fel az ifjú. – Akkor, Thom, te velem jössz! Joline, te vigyázz a katonákra! Akárhogy is, mind itt maradtok! Nem tudok most egy egész csapattal vacakolni!

Nem hagyta, hogy vitatkozzanak. Pár perc múlva már ő is, Thom is nyeregben ültek, és visszafelé lovagoltak az ösvényen Hátránd felé.

– Fiam – mondta Thom –, mégis, mire számítasz?

– Fogalmam sincs – válaszolta ő –, ha tudnám, szerintem nem lovagolnék vissza ilyen hevesen!

– Jogos – sóhajtott fel a mutatványos lágyan.

Mat szinte azonnal észrevette a furcsaságokat: a kecskéket a nyugati hegyoldalon. Nem volt benne biztos a gyenge, hajnali fényben, de mintha lett volna mellettük valami pásztorféle. És a faluban pislákoló fények? Egész éjszaka egy szikrányi fény sem lobbant odalenn! Megnógatta Pipit. Thom szótlanul követte.

Majdnem egy órába telt, hogy leérjenek – Mat nem akarta megkockáztatni, hogy túl közel táborozzanak a faluhoz, és ahhoz sem volt sok kedve, hogy a vaksötétben kezdjen neki megkerülni Hátrándot, hogy visszataláljon a sereghez. Mire visszalovagoltak a fogadó hátsó udvarába, már teljesen világos volt, bár még nagyon korán. Pár barna kabátos alak a hátsó ajtón dolgozott, amit láthatóan letéptek a zsanérról, miután ő és a többiek távoztak. Az emberek felnéztek arra, hogy Mat és Thom belovagolt az udvarra, és az egyikük aggodalmaskodva le is kapta a tökfödőjét. Senki sem viselkedett fenyegetően.

Mat lépésre lassította Pipit. Az egyik ember odasúgott valamit a másiknak, aki berohant. Pár perc múlva egy fehér kötényes, kopaszodó férfi lépett ki az ajtón. Mat érezte, hogy elsápad.

– A fogadós – mormolta. – A Fény égessen meg, láttalak holtan!

– Az lesz a legjobb, ha elszaladsz a polgármester úrért, fiam! – szólt oda a fogadós az egyik emberének. Visszanézett Matre. – De gyorsan!

– Sasszárny rohadt bal kezére kérdem, mi folyik itt?! – csattant fel Mat. – Ez az egész csak valami beteges előadás lett volna? Te…

Valaki kidugta a fejét a fogadó ajtaján, és a fogadós háta mögött Matet méregette. Petyhüdt tésztakép, göndör, szőke haj. Amikor legutóbb látta a szakácsot, ki kellett beleznie, és át kellett vágnia a torkát!

– Te! – bökött most rá. – Téged megöltelek!

– Nyugalom, édes fiam, nyugalom! – csitítgatta a fogadós. – Gyertek csak be, főzök egy kis teát, és…

– Sehová nem megyek veled, te kísértet! – mordult fel Mat. – Thom, te is látod őket?

A mutatványos megdörzsölte az állát.

– Talán érdemes lenne meghallgatnunk az úriembert!

– Kísértetek és szellemek – motyogta az ifjú, és megfordította Pipit. – Menjünk!

Megsarkantyúzta a lovat, és elvágtatott a fogadó felé. Thom követte. A ház homlokzatánál látta, hogy odabenn csak úgy tolonganak a munkások. Vödörszám hordták a fehér festéket: alighanem az aes sedaiok tüze által hagyott nyomokat próbálták eltüntetni.

Thom megállt mellette.

– Soha nem láttam még csak hasonlót sem! – sóhajtotta. – A kísértetek miért festenék ki a falat és javítanák meg az ajtókat?

Mat megrázta a fejét. Megpillantotta a helyet, ahol megküzdött a falusiakkal Delarn életéért. Hirtelen megrántotta Pipi kantárját: Thom nagyot káromkodott, és megfordította a lovát, hogy visszaügessen.

– Mi van? – kérdezte a mutatványos.

Mat a földre bökött. Vérfolt sötétlett a talajon és az út mentén jó néhány kövön is.

– Itt szúrták le Delarnt – közölte.

– Jól van – válaszolta Thom. Az utcán járó emberek elfordították a fejüket, rájuk sem néztek: nagy ívben kikerülték őket.

Vér és hamu! – gondolta Mat. Már megint hagytam, hogy körbevegyenek! És ha megtámadnak? Mekkora barom vagyok!

– Ott is a vérfolt – jelezte Thom. – Mégis, mit vártál?

– Hol a többi vér? – mordult fel Mat. – Legalább egy tucat emberrel végeztem itt, és láttam, hogy véreznek! Te is hármat földre vittél a késeiddel! Hol a vér?

– Eltűnik – vetette oda egy hang.

Mat körbetáncoltatta Pipit, és a zömök, szőrös karú polgármesterrel találta magát szemközt. A fickó nem messze tőlük állt az úton. Közel lehetett: ennyi idő alatt biztos nem hozhatták ide a munkások. Bár persze azok után, amiket eddig a faluban láttak, ki tudhatta biztosan? Barlden köpenyén és ingén jó néhány friss szakadás éktelenkedett.

– A vér eltűnik – magyarázta. Kimerültnek tűnt a hangja. – Egyikünk sem látta, hogyan. Csak felébredünk, és itt sincs.

Mat habozott, és körbenézett a falun. Asszonyok lestek ki az otthonukból, gyermekekkel a karjukon. A férfiak a mezőre indultak, a vállukon kapával, gereblyével. A Mat és Thom felbukkanása okozta nyugtalanságon kívül semmi sem utalt rá, hogy bármiféle baj lenne a faluban.

– Nem bántjuk magát – mondta a polgármester, és elfordult Mattől. – Nem kell ilyen aggódva néznie! Napszálltáig legalábbis nem. Ha akarja, megmagyarázom a helyzetet. Vagy jön, és meghallgatja, vagy megy, amerre lát. Nem érdekel, ha nem zaklatja tovább a városomat! Rengeteg dolgunk van! Maguknak hála, még több is, mint általában!

Mat Thomra nézett. Az öreg mutatványos megvonta a vállát.

– Sosem árt meghallgatni, mit mondanak – mondta aztán.

– Nem is tudom – mormolta Mat Barldent méregetve. – Kivéve, ha szerinted az árthat, amikor őrült, gyilkos hegyi népek veszik körbe az embert.

– Akkor megyünk?

Mat lassan megrázta a fejét.

– Nem. A Fény égessen meg, még mindig náluk az aranyam! Gyere, hallgassuk meg a mondanivalóját!

– Jó néhány hónapja kezdődött – mondta a polgármester az ablak mellett állva. Takaros, de egyszerű fogadószobában voltak az udvarházában. A függöny és a szőnyeg egyaránt halványzöld volt, szinte, mint a nyárfalevelek zöldje, és halványbarna falambéria borította a falakat. A polgármester felesége szárított édesbogyóteát szolgált fel nekik, bár Mat nem volt hajlandó belekortyolni, és gondoskodott róla, hogy az utcára nyíló ajtó mellett támassza a falat. A lándzsája ott volt mellette.

Barlden felesége alacsony, barna hajú, kicsit kövérkés, erősen anyáskodó nőszemély volt. Hozott a konyhából egy csupor mézet is a teához, de habozott, amikor látta, hogy Mat a fal mellett áll. A lándzsát méregetve tette le a csuprot az asztalra, aztán visszavonult.

– Mi történt? – kérdezte az ifjú, és Thomra nézett, aki szintén nem volt hajlandó leülni. Az öreg mutatványos keresztbe font karral állt a konyha felé vezető ajtó mellett. Odabiccentett Matnek; a nő nem hallgatózott. Jelez, ha hallja, hogy bárki is közeledne.

– Nem tudjuk, hogy mi tettünk valami rosszat, vagy csak a Sötét Úr kegyetlen átka sújt minket – folytatta a polgármester. – Teljesen szokványos nap volt, valamikor az év elején, nem sokkal Abram ünnepe után. Semmi különösre nem emlékszem. A nagy hőség már megtört, de még nem kezdett el havazni sem. Másnap reggel mindenki tette a dolgát, és eszébe sem jutott az egész.

– Igazság szerint eleinte nagyon kicsik voltak a furcsaságok. Emitt egy betört ajtó, amott egy szakadás valamelyikünk ruháján, amire nem emlékezett. És a rémálmok. Azok mindannyiunkat gyötörtek, halálról és gyilkolásról szóló, sötét rémálmok. A nők persze megbeszélték a dolgot, és hamar rájöttek, hogy egyikük sem emlékszik arra, mikor feküdt le előző este. Arra mind emlékeztek, hogy szép kényelmesen felébredtek reggel a tulajdon ágyukban, de nagyon kevesüknek derengett, hogy le is feküdtek volna. És ők mind korán, még napnyugta előtt lefeküdtek. Nekünk, többieknek összemosódott az egész este.

Elhallgatott. Mat Thomra nézett, de a mutatványos nem válaszolt. Mat látta öreg barátja kék szemén, hogy megjegyzi a történetet. Remélhetőleg pontosan, ha engem is balladába akar foglalni, gondolta, és keresztbe fonta a karját. És el ne feledkezzen a kalapomról! Nagyon jó kis kalap!

– Aznap éjjel kinn voltam a legelőn – folytatta a polgármester. – Az öreg Garkennek segítettem, mert egy részen kidőlt a kerítése. Aztán… semmi. Kuszaság. Másnap reggel a saját ágyamban ébredtem, a feleségem mellett. Fáradtak voltunk, mintha nem aludtunk volna túl jól. – Elhallgatott, aztán halkan hozzátette: – És rémálmaim voltak. Ködösek és hamar elmúltak. De egy képre nagyon élesen emlékszem. Az öreg Garken holtan hevert a lábamnál, és csurom vér volt, mintha valami vadállat végzett volna vele.

Barlden a keleti ablak mellett állt, Mattel szemben, és kinézett a reggeli fénybe.

– De másnap átmentem Garkenhez, és nem volt semmi baja. Befoldoztuk a kerítést. Csak akkor hallottam a szóbeszédet, amikor visszaértem a városba. A közös rémálmok, a napnyugta utáni elveszett órák. Összegyűltünk, megbeszéltük, aztán megint ugyanez történt. Leszállt a nap, és amikor felkelt, az ágyamban hevertem fáradtan, rémálmoktól elcsigázottan.

Megborzongott, és az asztalhoz lépett, töltött magának egy kis teát.

– Nem tudjuk, mi történik éjszaka – mondta, és a teába kevert egy kanálnyi mézet.

– Nem tudják?! – csattant fel Mat. – Szívesen elmesélem, mi történik éjszaka. Mind…

– Nem tudjuk, mi történik – szakította félbe a polgármester, és élesen felnézett rá –, de nem is érdekel minket!

– De…

– Nem kell tudnunk, idegen! – mordult fel a polgármester vadul. – A lehető legtöbbet akarjuk kihozni az életünkből. Sokan korán lefekszenek, lehetőleg még napnyugta előtt. Így semmi sem hiányzik az emlékeink közül. Ágyba fekszünk, aztán ugyanabban az ágyban ébredünk. Vannak rémálmaink, itt-ott talán kisebb károk érik a házat is, de semmi javíthatatlan. Mások jobb szeretnek kocsmába menni, és inni a napnyugtára. Gondolom, ennek is megvan a maga áldása. Bármennyit iszik az ember, nem kell azon aggódnia, hogy jut haza. Szép kényelmesen felébred úgyis az ágyában.

– De hát nem kerülgethetik örökre! – mondta Thom halkan. – Nem tehetnek úgy, mintha mi sem változott volna!

– Nem is teszünk úgy – kortyolt bele Barlden a teába. – Megvannak a szabályaink. A szabályok, amiket maguk megszegtek. Nem éghet tűz napszállta után – nem hagyhatjuk, hogy bármi lángra kapjon éjszaka, hiszen senki nem oltaná el. És megtiltottuk, hogy idegenek tartózkodjanak a faluban napszállta után. Ezt a leckét hamar megtanultuk. Először Sammrie, a bognár rokonai estek csapdába a faluban napszállta után. Másnap reggel vérnyomokat találtunk a házának a falán. De a húga békésen aludt a családjával a nekik felállított ágyakon. – A polgármester elhallgatott. – Most már nekik is ugyanazok a rémálmaik vannak, mint nekünk.

– Menjenek el innen! – javasolta Mat. – Hagyják itt ezt a fényverte helyet, és menjenek el innen!

– Próbáltuk – mondta a polgármester. – Mindig itt ébredünk, bármilyen messzire is megyünk. Voltak, akik megpróbáltak végezni magukkal. Eltemettük a testüket. Másnap reggel az ágyukban ébredtek.

Csend borult a szobára.

– Vér és hamu! – suttogta Mat. Kirázta a hideg.

– Túlélték az éjszakát – mondta a polgármester, és megkavarta a teáját. – Azt a vérfoltot elnézve azt hittem, meghaltak. Kíváncsiak is voltunk, hol ébrednek majd fel. A fogadók legtöbb szobájának már van örökös vendége, egy-egy szerencsétlen utazó, akik mostanra már a falu részei lettek. Nem tudjuk megválogatni, ki hol ébred fel. Csak felébred. Egy üres ágynak új gazdája lesz, és onnantól kezdve minden reggel ugyanott ébrednek.

– Akárhogy is, amikor hallottam, hogy arról beszélgetnek, mit láttak, rájöttem, hogy valahogy sikerült elmenekülniük. Túlságosan is élesen emlékeznek az éjszakára. Azok, akik… csatlakoznak hozzánk, csak kusza rémálmokra emlékeznek. Maguk szerencsések. Az lesz a legjobb, ha továbbmennek, és Hátrándnak a nevét is elfelejtik!

– Vannak velünk aes sedaiok – mondta Thom. – Talán tudnak valahogy segíteni! Üzenhetnénk a Fehér Toronyba, és küldenének…

– Nem! – csattant fel Barlden élesen. – Nem élünk olyan rosszul, most, hogy tudjuk, miként küzdjünk meg a helyzetünkkel! Nem akarjuk, hogy aes sedaiok lessék minden mozdulatunkat! – Elfordult. – Kevésen múlott, hogy ne dobjuk ki azonnal a csapatukat. Néha azt tesszük, ha úgy érezzük, hogy az utazók nem tartanák be a szabályainkat. De ott voltak magukkal az aes sedaiok. Kérdezősködni kezdtek volna, kíváncsivá válnak. Attól tartottunk, hogy ha elzavarjuk magukat, gyanakodni kezdenek, és erővel törnek be a faluba!

– Attól az aes sedaiok csak még kíváncsibbak lettek, hogy el kellett volna menniük alkonyatkor – jegyezte meg Mat. – És az sem a legjobb módja a titkaitok megőrzésének, hogy a szolgálólányok kis híján megölték őket!

A polgármester sápadtan nézett maga elé.

– Páran azt szerették volna… ha maguk is csapdába esnek a faluban. Úgy voltak vele, ha néhány aes sedai is itt ragad, nem nyugszanak, amíg nem találnak kiutat mindannyiunknak. Nem mind értettünk ezzel egyet. De amúgy is a mi gondunk. Kérem, csak… menjenek innen!

– Rendben. – Mat ellökte magát a faltól, és felkapta a lándzsáját. – De először árulja el, ezek honnan jönnek! – Kihúzta a zsebéből a papírlapot, amin a róla készült rajz virított. Barlden épp csak odapillantott.

– Az összes környékbeli faluban megtalálja őket – felelte. – Valaki keresi magukat. De amint azt Ledronnak is megmondtam tegnap este, nem szokásom eladni a vendégeinket. Nem akartam elrabolni, és megkockáztatni, hogy fogságban tartsam egész éjszaka, csak hogy egy kis pénzt kapjak.

– Ki keres? – ismételte meg Mat.

– Úgy húsz mérföldre északkeletre van egy kis városka, Bízlég. A híresztelések szerint egy kis pénzmagért cserébe szívesen vesznek bármiféle értesülést a képen látható alakról, és egy másik fickóról. Keresse meg Bízlégben A Rázott Ököl nevű fogadót, ott megtalálja, aki kutat maga után!

– Van másik kép is? – vonta össze Mat a szemöldökét.

– Igen. Egy zömök, szakállas alakot ábrázoló. A rajz alján ott a megjegyzés, hogy aranyszínű a szeme.

Mat Thomra pillantott. A mutatványos felvonta busa szemöldökét.

– Vér és hamu! – motyogta az ifjú, és oldalra húzta a kalapját. Vajon ki keresheti őt és Perrint, és mit akarhat tőlük? – Akkor, gondolom, most indulunk is – jegyezte meg, és a polgármesterre nézett. Szegény fickó. És ez az egész falura vonatkozott. De mit tehetett volna értük? Voltak csaták, amiket megnyerhetett az ember, és csaták, amelyek megvívását valaki másra kellett hagynia.

– Az aranya ott van kinn a szekéren – mondta a polgármester. – Nem vettünk el semmit a nyereményéből. Ott az élelem is. – Állta Mat tekintetét. – Mi itt megtartjuk a szavunkat. Van, amiben nem vagyunk urai a tetteinknek, különösen, ha olyanokat érint, akik figyelmen kívül hagyják a szabályainkat. De nem rabolunk ki valakit csak azért, mert idegen!

– Nagyon rendes maguktól – vetette oda Mat szárazon, és kitárta az ajtót. – Akkor hát jó napot, és napszállta után ne öljön meg senkit, akit én meg nem ölnék! Thom, jössz már?

A mutatványos követte. Még mindig sántított a régi sebtől. Mat visszanézett Barldenre: a férfi felgyúrt ingujjal állt a szoba közepén, és a teáscsészéjébe mélyedt. Láthatóan nem bánta volna, ha valami erősebb ital van abban a csészében.

– Szerencsétlen fickó! – mormolta Mat. Kilépett Thom nyomában a reggeli napfénybe, és becsukta mögöttük az ajtót.

– Most megkeressük majd ezt a valakit, aki a képeiteket terjeszti? – kérdezte Thom.

– Meg bizony, a Fényre! – felelte Mat, és felkötözte az ashandareit Pipi nyergére. – Amúgy is útba esik Négykirály felé! Én majd vezetem a lovad, ha te hajtod a szekeret!

A mutatványos biccentett. A polgármester házát méregette.

– Mi a gond? – kérdezte Mat.

– Semmi, fiam – felelte Thom. – Csak… csak igazán szomorú egy mese ez. Valami nincs rendben a világgal. Itt megakadt a minta. Éjjel az egész város felfoszlik, aztán a világ reggelente így próbálja újra felépíteni az egészet.

– Jól van, lehettek volna kicsit nyíltabbak is – mordult fel Mat.

A falusiak odahozták az élelemmel megrakott szekeret a ház elé, amíg ők odabenn vendégeskedtek. Két jó erős, széles patájú, barna igavonó lovat fogtak elé.

– Nyíltabbak? – kérdezett vissza Thom. – Hogyan? A polgármesternek igaza van, próbáltak figyelmeztetni minket!

Mat nyögött egyet. Odalépett a ládához, felnyitotta, és megnézte az aranyat. Mind ott volt, épp, ahogy a polgármester mondta.

– Nem is tudom – morogta. – Kitehetnének valami hirdetményt. „A Fény hozta Hátrándon! Éjszaka mindenkit megölünk és letépjük a pofáját, hacsak nem távozik napnyugta előtt. Kiváló piték! Martna Bally minden reggel frissen süti őket.”

Thom nem nevetett.

– Ez ízléstelen volt, fiam. Túl nagy ennek a városnak a tragédiája ahhoz, hogy csak így kifigurázd!

– Mókás – jegyezte meg Mat. Leszámolt nagyjából annyi aranyat, ami érzése szerint jó ár lett volna az ételért és a szekérért. Aztán pillanatnyi habozás után megtoldotta még tíz ezüstkoronával. Az egész érmehalmocskát letette a polgármester lépcsőjére, és visszazárta a ládát. – Minél tragikusabbak a dolgok, nekem annál nagyobb a nevethetnékem!

– Tényleg elvisszük ezt a szekeret?

– Szükségünk van az élelemre – mutatott rá Mat, és felszíjazta a ládikát a szekér végére. Jó néhány nagy, kerek sajt fehérlett a fél tucat birkacomb és a söröshordók mellett. Jó illata volt az ételnek, meg is kordult a gyomra. – Tisztességes fogadáson nyertem!

Végigpillantott az utcán lófráló hátrándiakon. Előző nap azt hitte, azért olyan lassúak, mert a hegyi népek mindig ráérősek. Csak most gondolt bele, hogy egész más okuk lehet rá.

Visszafordult a szekérhez, és megnézte a lószerszámot.

– És az sem zavar, hogy elviszem a szekeret meg a lovakat. Nem hinném, hogy bármelyik falusi is sokat utazna a közeljövőben.

Huszonkilencedik fejezet

Bandar Ebanba

Moiraine Damodred, aki a gyengeségem miatt halt meg. Rand lelassította Tai'daishart, ahogy átléptetett a Bandar Ebanba vezető hatalmas kapun. Jókora kísérettel érkezett, és aielek vezették be a városba. A kapukra állítólag a város címerét faragták fel, de így, hogy ki voltak tárva, nem láthatta, mi igaz ebből.

A névtelen árnybarát, akivel a murandyi dombok közt végeztem. Arra már nem emlékszem, a társai hogyan nézhettek ki, de az ő arcát sosem felejtem el.

A lista végigpörgött a fejében. Lassan már napi szertartásává vált, hogy felsorolja minden egyes nő nevét, akit ő ölt meg, vagy akinek az ő tettei miatt kellett meghalnia. A városban keményre döngölt földutak kanyarogtak; mély, a kereszteződéseknél egymásba vágó keréknyomok szabdalták őket. A föld világosabb volt errefelé, mint amit Rand megszokott.

Colavaere Saighan, aki azért halt meg, mert koldussá tettem.

Domaniak tömött sorai előtt lovagolt el, áttetsző ruhás nők, színes kabátos, keskeny bajszú férfiak előtt. Az utat oldalt széles fajárdák szegélyezték, és a bámészkodó tömeg egészen megtöltötte őket. Rand hallotta, ahogy a zászlók és lobogók csapkodnak a szélben. Mintha rengeteg lett volna belőlük a városban.

A lista mindig Moiraine-nel kezdődött. Ez a név fájt a legjobban az összes közül, mert megmenthette volna. Meg kellett volna mentenie. Gyűlölte magát, amiért hagyta, hogy a nő feláldozza magát érte.

Egy kisgyerek ugrott le a járdáról, és berohant volna az útra, de az apja elkapta a kezét, és visszarántotta. Páran köhögtek vagy motyogtak, de a többség csendben állt. Rand csapatainak vonulása, a lábdobogás, a lovak topogása szinte mennydörgött a csendben.

Vajon Lanfear is újra életben van? Ha Ishamaelt visszahozhatták, akkor vele mi a helyzet? De ha él, Moiraine a semmiért halt meg, és az ő gyávasága még bőszítőbb. Soha többé! A lista megmaradhat, de soha többé nem lesz túl gyenge ahhoz, hogy megtegye, amit tennie kell.

A járdán állók nem ujjongtak. Nem baj, nem is azért jött, hogy felszabadítsa őket. Azért jött, hogy megtegye, amit tennie kell. Talán itt találja Graendalt; Asmodean állította, hogy a nő az országban verte fel a szállását, de ez is már régi értesülés volt… Ha megtalálja, talán kevésbé lesz majd lelkiismeret-furdalása, hogy csak úgy elfoglalta Arad Domant.

Létezett még egyáltalán a lelkiismerete? Nem volt biztos benne. Liab, Cosaida charee aiel, akit én öltem meg, és azt mondtam közben, jobb lesz így neki. Meglepő módon Lews Therin is elkezdett vele kántálni, sorolta a neveket, és a hangja furcsán visszhangzott a fejében.

Valamivel előrébb jókora aiel csapat várta a tajtékos hullámokon átugrató lovat formáló, réz szökőkutakkal díszes téren. Egy lovas állt a szökőkút előtt, körülötte díszőrség. Józan, szögletes képű, ráncos, őszes hajú fickó volt. A homlokát borotválta és púderezte, ahogy azt a cairhieni katonák szokták. Dobraine megbízható volt, már amennyire egy cairhieni megbízható lehetett.

Sendara, taardad aiel a Vashegy klánból, Lamelle, miagoma a Füstvíz klánból, Andhilin, goshien a Vörös Só klánból.

Ilyena Therin Moerelle, folytatta Lews Therin, becsúsztatva a nevet két másik közé. Rand hagyta, hadd maradjon. Legalább nem kezdett megint kiáltozni az őrült.

– Sárkány nagyuram – köszöntötte Dobraine udvariasan, és meghajolt a közelgő Rand előtt. – A kezébe adom Bandar Eban városát. Parancsára visszaállítottuk a rendet!

– Azt kértem, az egész országban állítsátok vissza a rendet, Dobraine – vetette oda a férfi halkan. – Nem csak egy városban!

A nemes láthatóan lekornyadt.

– Megszerezted nekem a Kereskedőtanács egy tagját? – kérdezte Rand.

– Igen – válaszolta Dobraine. – Milisair Chadmar az, az utolsó, aki elmenekült volna a város zűrzavarából. – Mohón nézett fel az urára. Mindig jól szolgálta, de mi van, ha ez csak álca?

Randnek mostanában nehezére esett bárkiben is megbíznia. Akik a legmegbízhatóbbnak tűntek, azokat kellett a legjobban figyelni. És Dobraine cairhieni volt. Vajon megbízhatott egyetlen cairhieniben is? A vérükben volt a cselszövés…

Moiraine is cairhieni volt. Bíztam benne. Többnyire.

Talán Dobraine abban reménykedett, hogy végül őt választja Arad Doman királyának. Cairhien helytartója volt, de a többséghez hasonlóan ő is tudta, hogy Rand Elayne-nek szánja a Naptrónt.

De hát végül is Dobraine-nek adhatja ezt a királyságot… A legtöbb jelöltnél jobb választás lett volna. Odabiccentett neki, hogy vezesse, és a tiszt meg is fordult. Az aielek kíséretében elindultak egy széles oldalutcán. Rand folytatta a fejében pörgő listát.

Magas, szögletes épületek emelkedtek errefelé, mintha csak hatalmas ládákat halmoztak volna egymásra. Az erkélyeken csak úgy tolongtak az emberek, akár odalenn a járdán.

Fájt neki minden egyes név a listán, de mostanra már különös, távoli sajgássá enyhült ez a fájdalom. Az érzései… másmilyenek voltak, mióta megölte Semirhage-ot. Megtanulta a nőtől, hogyan fojtsa el a bűntudatát és a kínját. Azt hitte az a szörnyeteg, hogy láncra verte, pedig csak erősebbé tette.

Hozzátette a listához az ő nevét és Elzáét is. Pedig semmi joguk nem volt rá, hogy rajta legyenek! Semirhage inkább volt szörnyeteg, mint nő. Elza pedig elárulta, és végig az Árnyékot szolgálta! De mégis hozzátette a listához a nevüket. Ők is éppúgy vádolhatták, amiért megölte őket, mint a többiek. Talán jobban is. Nem akart végezni Lanfearrel, hogy megmentse Moiraine-t, de inkább öröktűzzel égette ki Semirhage-ot a létből, mint hogy hagyja, hogy megint elfogják.

Megbirizgálta a nyereg oldalára kötött erszényben lapuló holmit. Sima felületű kis szobrocska volt. Nem árulta el Cadsuane-nek, hogy a szolgái megtalálták a szobájában. Most, hogy száműzte a nőt a szeme elől, már nem is árulhatja el. Tudta, hogy a nővér még mindig ott van a kíséretében, és feszegeti a parancsa határait, hogy ha még egyszer látja a képét, végez vele. De betartotta, amit mondott neki, úgyhogy hagyta. Nem beszélt az aes sedaijal, és az aes sedai sem beszélt vele.

Cadsuane csak egy eszköz volt, és nem bizonyult hatékony eszköznek. Nem zavarta, hogy ki kellett dobnia.

Jendhilin, hidegcsúcsi miagoma Hajadon, gondolta, és Lews Therin ott motyogott vele. Olyan hosszú volt a lista! És még hosszabb lesz, mire meghal.

Már nem aggasztotta a halál. Végre megértette Lews Therin kiáltásait, hogy hadd érjen véget. Megérdemelte a halált. De vajon létezett olyan mély pusztulás, hogy sose kelljen újjászületnie? Végre elérte a lista végét. Egykor régen azért ismételgette, nehogy elfelejtse a nők nevét. Most már akkor sem felejthette volna el őket, ha akarja. Azért ismételgette, nehogy elfelejtse, milyen ember.

De Lews Therin hozzácsapott még egy nevet. Elmindreda Farshaw, suttogta.

Rand megrántotta Tai'daishar kantárát, és az út közepén megállította az egész aielekből, saldaeai lovasokból, tábori kísérőkből álló menetet. Dobraine kérdően nézett hátra saját fehér ménje nyergéből.

Őt nem öltem meg! – gondolta Rand. Lews Therin, ő még él! Nem öltük meg! És amúgy is Semirhage tehetett volna róla!

Csend. Még mindig érezte az ujját a lány nyakán, érezte, ahogy szorítja, tehetetlenül, de elképesztő erővel. Még ha Semirhage parancsolta is, hogy ezt tegye, ő volt az, aki túl gyengének bizonyult, hogy elküldje magától Mint, és ezzel megvédje.

Nem küldte el. Nem azért, mert túl gyenge volt, hanem mert a lelke mélyén valami már nem tudott törődni vele. Nem a lánnyal – Mint vadul szerette, mindig is szeretni fogja. De most már tudta, hogy halál, fájdalom és pusztulás járt a nyomában; úgy húzta maga mögött, mint valami sötét köpenyt. Lehet, hogy Min miatta hal majd meg, de ha elküldi, akkor is veszélyben lesz. Az ellenségei már így is gyaníthatják, hogy szereti.

Nem volt biztonság. Ha a lány meghal, majd felveszi a nevét a listára, és megszenved érte.

Továbbindult, mielőtt bárki rákérdezhetett volna, miért állt meg. Tai'daishar patája alatt tompán dongott a föld, a talajt meglágyította a sok eső. Errefelé gyakran esett: Bandar Eban az egyik legfontosabb északnyugati kikötőnek számított. Még ha nem is volt olyan pompás, mint a nagy déli városok, lenyűgöző benyomást keltett. Egyik szögletes házsor a másik után. Fából épültek, a második-harmadik emeleten kilátszott a vázuk is. Mintha gyerekeknek való építőkockákból rakták volna össze őket, tökéletes négyzetként osztották meg őket az emeletek. Betöltötték az egész várost, lágyan lejtettek a hatalmas kikötő felé.

A város ott volt a legszélesebb: úgy nézett ki, mint egy szélesre tátott szájú ember, aki az egész óceánt ki akarja inni. A dokkok szinte teljesen üresen tátongtak, épp csak egy kisebb csapat háromárbocos Atha'an Miere-hajó horgonyzott az öbölben, meg néhány halászbárka. A hatalmas kikötő csak még elhagyatottabbnak tűnt így, hajók nélkül.

Ez volt az első jele annak, hogy Bandar Ebanban még sincs minden rendben.

A szinte teljesen üres kikötő mellett a várost a zászlók sokasága jellemezte. Minden egyes épületen ott lobogtak, még a legszerényebb házikókon is. A lobogók nagy része azt mutatta, mivel foglalkoznak az adott épületben, nagyjából úgy, ahogy Caemlynben az egyszerű facégérek tették. A zászlók azonban sokkal díszesebbek voltak a megszokottnál: élénk színekben csapkodtak az épületek fölött táncoló szélben. A legtöbb ház falán a fenti lobogóhoz illő, hosszú, faliszőnyegre emlékeztető zászló hirdette fényes betűkkel az egyes boltok tulajdonosát, mesterét, kereskedőjét. Még a lakóházakon is zászlók csüngtek, rajta az ott lakó család nevével.

A rézbőrű, sötét hajú domaniak szerették az élénk színű ruhákat. A domani nők hírhedtek voltak botrányosan áttetsző öltözeteikről. Állítólag a lányok már gyerekkorukban elkezdték tanulni a csábítás mesterségét, hogy tökéletesen tudják manipulálni a férfiakat, mire nagykorúvá válnak.

Ahogy mindannyian ott álltak az út mellett, és a menetet lesték, kis híján elég látványosságot alkottak ahhoz, hogy kirángassa Randet a búskomorságból. Egy éve talán még a száját is eltátotta volna, de most alig méltatta a sokaságot egy pillantásra. Hirtelen az jutott az eszébe, hogy a domaniak lényegesen kevésbé lenyűgözőek így, nagy tömegben. Egy gyommezőn mindig különös látvány egy virág, de ha az ember nap mint nap gondozott virágágyások mellett ment el, szinte észre sem vette őket.

Bármennyire is elfoglalták a gondolatai, azért észrevette az éhezés jeleit. Nem lehetett nem meglátni a gyermekek arcán az űzöttséget, a felnőttekén a kiélesedett, megnyúlt vonásokat. A városban még pár hete is káosz uralkodott, bár Dobraine és az aielek helyreállították a rendet. Néhány épületen még mindig rosszul befoltozott ablakok és törött ablaktáblák lógtak, és a zászlók egy részét láthatóan nemrégiben letépték, aztán eléggé sietve varrták csak meg. Visszaállították a rendet, de még mindenki élénken emlékezett a hiányára.

Rand csapata elérte a központi útkereszteződést. Csattogó zászlók hirdették, hogy ez itt az Arandi tér, és Dobraine keletre fordult a menettel. A cairhieni mellett siető aielek nagy részén vörös fejszalag mutatta, hogy siswai'amannak, a Sárkány Lándzsáinak tartják magukat. Rhuarc vagy húszezer aiellel táborozott a város körül és a környező, kisebb településeken: mostanra már a legtöbb domani tudta, hogy ezek az aielek az Újjászületett Sárkányt szolgálják.

Rand örült, hogy a tengeri nép hajói megérkeztek végre a délről hozott gabonarakománnyal. Remélhetőleg legalább annyit tesznek majd a rend helyreállításáért, mint Dobraine és az aielek.

A menet a város gazdagabb részébe fordult. Rand jóval azelőtt tudta, hol lakhatnak a tehetősebbek, hogy feltűntek volna az első díszesebb házak: a lehető legmesszebb a kikötőtől, de még mindig kényelmes távolságban a városfaltól. Anélkül is megtalálta volna a városrészt, hogy rá kell néznie a térképre. A város felépítése szinte megkövetelte, hogy ide telepedjenek.

Egy ló léptetett oda mellé. Először azt hitte, Min lesz az – de nem, a lány továbbra is mögötte lovagolt a tudós asszonyokkal. Vajon tényleg máshogy nézett már rá, vagy csak a képzelete játszott vele? Vajon a torkán érezte a kezét, ahányszor csak a szemébe nézett?

Merise volt az, aki odaléptetett mellé békés pej kancáján. Az aes sedait mérhetetlenül felbőszítette, hogy Rand száműzte Cadsuane-t. Ez nem volt valami meglepő. Az aes sedaiok szerették nyugodtnak mutatni magukat, de Merise és a többiek úgy ugráltak Cadsuane körül, mint egy falusi fogadós az arra tévedt király körül.

A taraboni nővér aznap felvette a vállkendőjét is, és látványosan hirdette, hogy a Zöld ajah tagja. Talán azért viselte, hogy megerősítse a helyzetét. Rand sóhajtott egyet magában. Számított rá, hogy előbb vagy utóbb vitára kerül a sor, de remélte, hogy a költözködéssel sikerül elhúznia addig, amíg kicsit le nem csitulnak a kedélyek. Tisztelte Cadsuane-t a maga módján, bár egy pillanatig sem bízott benne. És a hibákat meg kellett büntetnie, ráadásul nagy megkönnyebbülés volt, hogy végre leszámolt vele. Többé nem kötik gúzsba a nő cselszövései!

Vagy legalábbis nem olyan szorosan.

– Ez a tilalom ostobaság, Rand al'Thor – jegyezte meg Merise lekicsinylően.

Vajon szándékosan próbálja felbőszíteni, hogy aztán könnyebben terelgethesse? Rand hónapokig tűrte Cadsuane viselkedését, és a Zöld nővér viselkedésének gyenge utánzását szinte mulatságosnak érezte.

– Neked kellene tőle bocsánatot kérned – folytatta Merise. – Hajlandó volt továbbra is velünk tartani, bár e miatt a te eszement megkötésed miatt kénytelen csuklyás köpenyben járni ebben a meleg időben is! Szégyellheted magad!

Már megint Cadsuane. Nem lett volna szabad hagynia, hogy valahogy megkerülje a parancsait.

– Nos? – kérdezte Merise.

Rand odafordult, és mélyen a nővér szemébe nézett. Az elmúlt pár órában valami egészen megdöbbentő dologra jött rá. Azzal, hogy magába zárta a fortyogó haragot, hogy kemény lett, mint a cuendillar, megértett végre valamit, amit eddig sehogy sem fogott fel.

Az embereket nem riasztotta meg a harag. Nem reagáltak a parancsra. A hallgatás és a kérdezés sokkal hatásosabb volt. És valóban, Merise is megroskadt a pillantása súlya alatt, pedig képzett aes sedai volt.

Nem pazarolt rá érzelmet. A dühe, a haragja, a szenvedélye – még mindig ott volt, mélyen eltemetve. De jéggel vette körbe, hideg, dermesztő jéggel. Semirhage tanította meg, hogyan juthat el oda, ahonnan ezt a hideget magával hozta: sokban hasonlított az ürességre, csak sokkal, sokkal veszedelmesebb volt.

Talán Merise is látta benne ezt a fagyott haragot. Vagy talán azt a másik dolgot érezte, a tényt, hogy használta azt a… hatalmat. Lews Therin valahol messze sírni kezdett. Az őrült mindig sírva fakadt, ahányszor csak ő arra gondolt, mit tett, hogy megszabaduljon Semirhage nyakörvétől.

– Ostobaságot tettél – folytatta Merise. – Nem ártana…

– Ezek szerint ostobának tartasz? – kérdezte Rand halkan.

A követeléseket csenddel válaszold meg, a kihívást kérdésekkel. Lenyűgözően jól működött a dolog! Merise elhallgatott, és látványosan megborzongott. Lenézett a férfi nyergére kötött kis zacskóra, benne a gömböt magasra emelő szobrocskával. Rand lazábbra eresztette a kantárt, és megcirógatta a szobrot.

Nem mutogatta a kis faragványt. Csak magával vitte, de Merise és a többiek jobbára tudták, hogy közel korlátlan hatalmat csapolhat meg a segítségével. Páratlanul hatalmas fegyver volt. Az egész világot megsemmisíthette volna vele. És olyan ártatlanul himbálódzott a nyergén… Hatott az emberekre.

– Én… nem, nem tartalak annak. Többnyire nem.

– És szerinted büntetlenül kellene hagynom a hibákat? – kérdezte Rand még mindig lágyan. Miért veszítette el az önuralmát? Ezek a kis kellemetlenségek igazán nem érték meg, hogy indulatba jöjjön, hogy dühös legyen. Ha valamelyik túlságosan is idegesíti, hát csak ki kell oltania őket, akár egy gyertyát.

Veszedelmes gondolat. A sajátja lett volna? Lews Theriné? Vagy… talán a gondolat valahonnan… máshonnan érkezett?

– De nyilván túl kemény voltál – válaszolta Merise.

– Túl kemény? – kérdezte ő. – Nem látod, mekkorát hibázott, Merise? Belegondoltál már, mi történhetett volna, minek kellett volna történnie?

– Én…

– Mindennek vége lett volna, Merise – suttogta Rand. – A Sötét Úr uralta volna az Újjászületett Sárkányt. Egy oldalon harcoltunk volna mind a ketten!

A nő elhallgatott, aztán megszólalt.

– Igen. De te magad is követtél el hibákat! Azok is hasonló katasztrófához vezethettek volna!

– Megfizetek minden hibámért – fordult el a férfi. – Minden egyes nap. Minden órában. Minden lélegzetvétellel! Elég! – Nem kellett felkiáltania: határozottan beszélt, de halkan. Éreztette az asszonnyal nemtetszése teljes súlyát, a tekintete mélyen a nő szemébe meredt. Merise hirtelen megroskadt a nyeregben, és elkerekedett szemmel nézett fel rá.

Oldalról hangos reccsenés hallatszott, aztán hirtelen csattanás. Ordítások törték meg a csendet. Rand riadtan fordult meg. Egy bámészkodókkal teli erkély tartóoszlopa leszakadt, és az erkély a zsúfolt utcára zuhant, mint egy kő kilendítette hordó. Emberek nyögtek fel fájdalmukban, mások segítségért kiáltoztak. De az utca mindkét oldaláról segélykiáltásokat lehetett hallani. Rand a homlokát ráncolva fordult meg: az első erkéllyel pont szemben egy másik is leszakadt.

Merise elsápadt, aztán kapkodva megfordította a lovát, és a sebesültek segítségére sietett. A többi aes sedai is odarohant, hogy Gyógyítsa a sérülteket.

Rand a térdével előrenógatta Tai'daishart. Ezt nem a Hatalom idézte elő, ta'veren mivolta változtatta meg a valószínűségeket. Ahol csak járt, emlékezetes és véletlenszerű események sora kísérte. Szokatlanul sok szülés, halál, esküvő és baleset. Már megtanulta, hogy ne törődjön velük.

De ritkán látott ilyen… véres eseményt. Hogyan lehetne biztos benne, hogy ennek semmi köze nincs ahhoz, hogy egy új erővel találkozott? Az a láthatatlan, de mégis kísértő hatalomforrás, amit megcsapolt, használt, élvezett? Lews Therin szerint lehetetlenség volt, ami történt.

Az emberiség eredetileg a hatalom miatt fúrta meg a Sötét Úr börtönét. A fókuszálás új forrását keresték, ami olyan, mint az Egyetlen Hatalom, de mégis más. Ismeretlen, idegen és feltehetően hatalmas. De mint kiderült, a hatalom forrása a Sötét Úr maga volt.

Lews Therin felvinnyogott.

Rand nem véletlenül vitte magával mindenhová a ter'angreal kulcsot. A valaha készített legnagyobb sa'angrealok egyikéhez tudott vele kapcsolódni. Ezzel a hatalommal és Nynaeve segítségével tisztította meg a saidint. A kulcs segítségével az erő elképzelhetetlen folyamát csapolhatta meg, óceánnyi, vad vihart. Életében nem tapasztalt ehhez foghatót.

Egész addig a pillanatig, amíg nem használta azt a névtelen hatalmat.

Hívogatta az az erő, énekelt neki, csábította. Mekkora hatalom, miféle isteni csoda! De meg is rémítette. Nem merte volna még egyszer megérinteni.

Úgyhogy mindenhová magával cipelte a kulcsot. Nem volt benne biztos, a két erőforrás közül melyik lehet veszélyesebb, de amíg mind a kettő szólongatta, mind a kettőnek ellen tudott állni valahogy. Mintha két ember kiabálása oltotta volna ki, torzította volna el egymást. Egyelőre.

Amúgy sem hagyja, hogy még egyszer pórázra vessék. A kulcsnak semmi hasznát nem vette volna Semirhage ellen – a világon nem volt annyi Egyetlen Hatalom, ami kimenekítette volna, ha egyszer így meglepték –, de a jövőben még segíthet. Egykor nem merte magánál tartani, úgy félt a csábításától. Most már nem engedhetett meg magának efféle gyengeséget.

Könnyen ki lehetett találni, hová tartanak: vagy ötszáz cairhieni katona táborozott egy tágas, elegáns ház udvarán. Pár aiel sátor is ott barnállott mellettük – de magukénak követeltek egy-két közeli épületet és jó néhány tetőt is. Az aielek számára nem volt nagy különbség aközött, hogy valahol táboroznak vagy őrködnek, és egy pihenő aiel is kétszer olyan éber volt, mint a legtöbb őrjáratozó katona. Rand a sereg nagyját kinn hagyta a városfalon kívül, és Dobraine-re meg az embereire bízta, hogy helyet találjanak a katonáinak a falakon belül.

Megállította Tai'daishart, és alaposan megnézte új otthonát.

Nincs otthonunk, suttogta Lews Therin. Elpusztítottuk. Felégettük. Salakká olvasztottuk, mint homokot a tűz.

A ház mindenképp nagy előrelépést jelentett a főleg rönkökből összerótt udvarház után. A jókora udvart kovácsoltvas kerítés szegélyezte. A virágágyások üresen tátogtak – idén tavasszal valamiért nem siettek kihajtani a növények – de a gyep zöldebb volt, mint a legtöbb helyen, amit Rand az elmúlt időben látott. Persze így is főleg barnássárgának tűnt, de néhol látni lehetett benne a zöldet. A kertészek nagyon keményen dolgozhattak: szorgos munkájuk eredménye volt a gyepet szegélyező, különféle állatok formájára nyírt aryth-tiszafák sora.

A ház maga kis híján palotának számított. Persze akadtak paloták is a városban, a király palotái. De mindenki azt mondta, a Kereskedőtanács tagjainak fényűző lakjai elhomályosítják őket. A ház csúcsán magasan lobogó zászló fekete és arany színben csillogott, és büszkén hirdette, hogy ez itt a Chadmar-ház székhelye. Talán ez a Milisair meglátta a lehetőséget abban, hogy a többiek elmenekültek. Ha így volt, csak azt a lehetőséget nyerte, hogy Rand elfoghassa végre.

A ház udvarába vezető kapu tárva-nyitva állt, és a kíséretében található aielek már előre is siettek, hogy csatlakozzanak társaságuk vagy törzsük kisebb csoportokban álldogáló tagjaihoz. Nyugtalanító volt, hogy olyan ritkán vártak a parancsára, de az aielek már csak aielek voltak. Ha felvetette nekik, hogy várhatnának, csak kinevették, mintha tréfált volna. Könnyebb lett volna megszelídíteni a szelet, mint rávenni őket, hogy vízföldi módjára viselkedjenek.

Erről eszébe jutott Aviendha. Hová tűnhetett ilyen hirtelen? Érezte a kötésen át, de csak gyengén – nagyon messze járt. Keleten. Mi tennivalója akadt a Pusztában?

Megrázta a fejét. Nehezen lehetett megérteni a nőket, és az aiel nők tízszer olyan érthetetlenek voltak. Remélte, hogy alkalma lesz több időt tölteni vele, de a lány szándékosan kerülte. Persze lehet, hogy Min jelenléte riasztotta el. Talán így megakadályozhatja, hogy bántsa, mielőtt meghalna. Róla még nem tudtak az ellenségei.

Átnógatta Tai'daishart a kapun, és fellovagolt a sétányon magáig a házig. Leszállt a nyeregből, leakasztotta a szobrocskát, és túlméretezett kabátzsebébe süllyesztette. Frissen szabatta át a ruhadarabot, hogy beleférjen. A hátasát rábízta egy lovászra – a ház saját szolgája volt, zöld kabátot viselt hófehér inggel, fodros gallérral és kézelővel. A személyzetet már felkészítették rá, hogy Rand a sajátjaként használja a házat most, hogy addigi gazdáját… a védelmébe vette.

Dobraine csatlakozott hozzá, amikor már az épület lépcsőjén dübörgött fölfelé. A lépcsősor ragyogó fehér volt, a bejáratnál faoszlopokkal. Rand belépett a magas ajtón. Jó néhány palotában élt már, de még mindig lenyűgözőnek találta őket. És undorítónak. A ház ajtajai mögött rejlő gazdagság alapján sosem hitte volna, hogy a városban éhínség dúl. A bejárat mögött egy sor nagyon ideges szolga várakozott. Érezte a félelmüket. Nem minden nap foglalta el az ember otthonát az Újjászületett Sárkány…

A karja és az oldala közé szorította a kezét, majd lerángatta a lovaglókesztyűjét, aztán az övére tűzte.

– Hol van? – kérdezte, a szolgákat felügyelő két Hajadonhoz, Beralnához és Riallinhoz fordulva.

– Az emeleten – felelte egyikük. – Teát iszogat, de úgy remeg a keze, hogy félő, eltöri a porcelánt!

– Pedig mindig mondjuk neki, hogy nem fogoly – tette hozzá a másik Hajadon –, csak nem mehet el!

Ezt mind a ketten tréfásnak találták. Rand oldalra nézett: Rhuarc lépett oda mellé a bejáratban. A magas, lángfürtű törzsfő megvizsgálta a csillogó kandeláberrel, díszes vázákkal ékes szobát. Rand tudta, min jár az esze.

– Elvehetitek az ötödöt – mondta. – De csak azoktól a gazdagoktól, akik ebben a negyedben élnek!

Nem ez volt a dolgok rendje, az aieleknek mindenhonnan meg kellett volna kapniuk az ötödöt. De Rhuarc nem vitatkozott vele. Nem lehetett igazán hódításnak nevezni, hogy az aielek elfoglalták Bandar Ebant, bár megharcoltak a várost uraló bandákkal és gazemberekkel. Talán nem is kellett volna semmit sem adnia nekik. De a díszes palota láttán úgy érezte, hogy bőven jut az aieleknek zsákmány, legalábbis a gazdagok köréből.

A Hajadonok biccentettek, mintha csak erre számítottak volna, aztán elszaladtak. Talán már neki is láttak kiválogatni a részüket. Dobraine elítélően nézett utánuk. Cairhien többször is megszenvedte az aiel ötödöt.

– Sosem értem, miért hagyod, hogy fosztogassanak, akár a rablók, akik alváson kapják a karavánőröket – libbent be a szobába Corele mosolyogva. Felvont szemöldökkel nézett végig a lenyűgöző bútorzaton. – Ráadásul egy ilyen csinos helyen! Mintha hagynád, hogy a katonák széttapossák a virágágyásokat, nem?

Őt küldték, hogy puhítsa meg, miután Merise-t sikerült leráznia? A nő a maga kellemes módján állta Rand tekintetét, de ő addig meredt a szemébe, míg végül Corele el nem fordult. Emlékezett rá, amikor még ezt nem tudta megtenni az aes sedaiokkal.

Dobraine-hez fordult.

– Jó munkát végeztél – dicsérte meg az uraságot. – Még ha nem is tettél rendet olyan széles körben, mint kívántam. Szedd össze az embereidet! Már szóltam Narishmának, hogy szőjön neked Kaput Tearbe!

– Tearbe, nagyuram? – kérdezte Dobraine döbbenten.

– Igen – válaszolta Rand. – Mondd meg Darlinnak, hogy ne zaklasson egyfolytában üzenetekkel! Gyűjtse csak tovább a seregét, majd áthozom Arad Domanba, amikor úgy érzem, eljött az ideje!

Ez csak azután lesz, hogy találkozott a Kilenc Hold Leányával. Rengeteg minden múlik azon a találkozón.

Dobraine mintha kicsit csalódottan távozott volna. Vagy csak ő látta volna annak? A cairhieni arckifejezése szinte mindig ugyanolyan volt. Talán kezdtek szétfoszlani az itteni királyságról szóló álmai? Talán cselt szőtt ellene?

– Igenis, nagyuram! Gondolom, azonnal indulnom kellene?

Dobraine sosem adott rá okot, hogy kételkedjen benne. Még támogatókat is szerzett Elayne-nek, hogy követelhesse a Naptrónt!

De túl sokáig volt távol tőle ahhoz, hogy még mindig megbízzon benne. Az lesz a legjobb, ha most eltávolítja innen: túl sok ideje volt megvetnie itt a lábát, és Rand egy cairhieniben sem bízott annyira, hogy elhiggye, nem kezdenek politikai játszadozásokba.

– Igen, egy órán belül menned kell – mondta neki, és elfordult. Majd felment a kecses, fehér lépcsőkön.

Dobraine szokása szerint érzelemmentesen tisztelgett, és kiment a főbejáraton. Azonnal engedelmeskedett. Nem tiltakozott egy szóval sem. Derék ember volt. Ezt Rand is tudta.

A Fényre, mi történik velem? – gondolta. Valakiben csak meg kell bíznom! Nem?

Megbízni? – suttogta Lews Therin. Igen, benne talán megbízhatunk. Nem tud fókuszálni. A Fényre, akiben egyáltalán nem bízhatunk, az épp saját magunk!

Rand megfeszítette az állát. Ha nem találja meg Alsalamot, jutalmul Dobraine-nek adja az országot. Ituraldénak úgysem kellett.

A lépcső egyenesen, szélesen ívelt fel a bejárattól, aztán kettévált, és szétnyílva csavarodott fel az emeletre. Két külön oldalon ért fel.

– Szükségem lesz egy fogadóteremre – mondta a lent ácsorgó szolgáknak. – És egy trónra is. De gyorsan!

Alig tíz perccel később egy kényelmes, elegáns fogadóteremben ült az emeleten, és várta, hogy elébe hozzák Milisair Chadmar kereskedőt. Díszesen faragott fehér széke nem volt igazán trónszerű, de egyelőre megtette. Talán maga Milisair is ebben ülve fogadta a vendégeit. A szoba elrendezésben sokban emlékeztetett egy trónteremre; még egy enyhén megemelt kis pódium is volt, ahová Rand feltetethette a széket. Az emelvényt és a padlót egyaránt süppedős vörös-zöld szőnyeg fedte, bonyolult mintája illett a sarokban kis állványokon fénylő Atha'an Miere porcelánokhoz. Rand háta mögött négy jókora ablak – mindegyik elég nagy ahhoz is, hogy egy ember állva átlépjen rajtuk – engedte be a felhős égből leszivárgó napfényt a szobába. A derengés a hátára hullott, ahogy előredőlve ült a széken, és az egyik karját a térdén nyugtatta. A kis szobrocska ott állt előtte a földön.

Milisair Chadmar nemsokára belépett az ajtón az aiel őrök sorfala között. A hírhedt domani ruhák egyikét viselte. Bokától állig fel volt öltözve, de a ruhája szinte teljesen áttetsző volt, és minden domborulatára rátapadt – amely domborulatból meglehetősen sok jutott a nőnek. A ruha sötétzöld volt, az asszony igazgyöngy nyakláncot választott hozzá. Göndör csigákba álló, sötét haja épp csak vállig ért, fürtjei az arcát keretezték. Rand nem számított rá, hogy ilyen fiatal: alig lehetett még harminc.

Kár lenne kivégezni.

Még csak egy nap telt el, mondta magának, és máris azon gondolkozom, hogy nőket végzek ki, csak mert nem akarnak önszántukból követni engem. Emlékszem még, volt idő, amikor a bűnözők kivégzését is alig bírtam elrendelni! De megteszi, amit tennie kell.

Milisair mély pukedlije mintha azt mutatta volna, hogy elfogadja a fennhatóságát. Vagy csak egyszerűen még jobb rálátást akart biztosítani a ruha sejtette előnyökre. Igazán domani dolog lett volna. Az asszony balszerencséjére Randnek már így is több baja volt a nőkkel, mint amennyivel meg tudott birkózni.

– Sárkány nagyuram – egyenesedett fel Milisair a pukedli után. – Hogyan szolgálhatom?

– Mikor kaptál legutóbb bármiféle üzenetet Alsalam királytól? – kérdezte Rand. Szándékosan nem engedélyezte a nőnek, hogy leüljön a szobában sorakozó székek egyikébe.

– A királytól? – kérdezett vissza Milisair döbbenten. – Már több hete is megvan.

– Beszélnem kell azzal a hírnökkel, aki a legutolsó levelet hozta – jelentette ki a férfi.

– Nem vagyok benne biztos, hogy elő tudom keríteni! – A nő, úgy tűnt, nem érti a dolgot. – Nem tartom számon városszerte minden egyes hírnök mozgását, nagyuram!

Rand előrehajolt.

– Hazudsz nekem? – kérdezte lágyan.

Milisair eltátotta a száját, talán megdöbbentette a férfi nyersesége. A domaniak nem cairhieniek voltak, nem született velük a politika és a cselszövés, de attól még mindenki manipulatív népségnek tartotta őket. Különösen a nőket.

Rand nem volt sem manipulatív, sem cselszövő. Egyszerű pásztorfiúból lett hódító, és a szíve mélyén még mindig derék folyóközinek érezte magát, akkor is, ha aiel vér folyt az ereiben. Bármiféle játékot próbál is vele űzni ma ez a némber, nem megy sokra vele! Nem volt már türelme a játszadozáshoz.

– Én… – meredt rá Milisair. – Nagyuram…

Mit titkolhatott?

– Mit tettél vele? – förmedt rá Rand találgatva. – A hírnökkel?

– Semmit sem sejtett a király hollétéről – válaszolta Milisair sietve; csak úgy ömlöttek belőle a szavak. – A vallatóim alaposan kifaggatták!

– Belehalt?

– Én… Nem, Sárkány nagyúr!

– Akkor elém hozatod!

A nő elsápadt, és oldalra pillantott, talán ösztönösen a kiutat kereste.

– Nagyuram – kezdte habozva, és visszanézett Randre –, most, hogy köztünk van, a király talán továbbra is rejtőzni fog. Talán nem kell tovább kutatnunk utána.

Ő is azt hiszi, hogy a király halott, gondolta Rand. Ezért kockáztatta meg a vallatást.

– Mindenképp meg kell találnunk Alsalamot – mondta hangosan –, vagy legalábbis ki kell derítenünk, mi történhetett vele! Tudnunk kell, mi lett a sorsa, hogy új királyt választhassatok! Itt ez a dolgok rendje, nem?

– Biztos vagyok benne, hogy gyorsan megkoronázzák, nagyuram – válaszolta a nő simulékonyan.

– Nem én leszek itt a király – felelte ő. – Hozasd elém azt a hírnököt, Milisair, és talán megéred, hogy lásd az új király megkoronázását! Most elmehetsz!

A nő habozott, aztán megint pukedlizett, és kiment. Rand egy pillanatra látta, hogy Min odakinn áll az aielekkel, és a távozó kereskedő után néz. Elkapta a lány pillantását. Aggodalmasnak tűnt. Talán látott valamit Milisair körül? Kis híján odaszólt neki, de a lány már el is tűnt, sietve tovább lépdelt. Alivia oldalt állva, kíváncsian nézett utána. Az egykori damane mostanában nagyon szétszórt volt, mintha csak várna, várna, hogy végre teljesíthesse a végzetét, és segítsen meghalni Randnek.

A férfi azon kapta magát, hogy áll. Az a pillantás Min szemében. Talán rá volt dühös? Talán arra gondolt, milyen volt a keze a torkán, hogy nyomta a földre térddel?

Visszaült. Min várhatott.

– Rendben – szólította meg az aieleket. – Hívassátok az írnokaimat és az intézőimet, valamint Rhuarcot, Baelt, és minden városi méltóságot, aki nem szökött el Bandar Ebanból, és nem halt meg a zavargások során! Át kell vennünk velük a gabona kiosztásának terveit.

Az aielek küldöncöket menesztettek, és ő hátradőlt a székében. Élelemhez juttatja az ittenieket, visszaállítja a rendet, és összeszedi a Kereskedőtanácsot. Még arról is gondoskodni fog, hogy új királyt válasszanak.

De azt is kideríti, Alsalam hová tűnhetett. Mert az ösztöne azt sugallta, ott találja majd Graendalt. Ez volt a legjobb nyom.

És ha megtalálja, gondoskodik róla, hogy öröktűz hamvassza el, mint Semirhage-ot. Megteszi, amit meg kell tennie.

Harmincadik fejezet

Régi tanács

Gawyn nem nagyon emlékezett az apjára – nem volt valami jó apa, vele legalábbis nem –, de volt egy nagyon éles emlékképe a caemlyni palotakertből. Ő egy kis tavacska mellett állt, kavicsokat dobált a vízbe. Taringail elsétált mellette a rózsasétányon, oldalán a fiatal Galaddal.

A kép még mindig élénken élt Gawyn emlékezetében. A nyíló rózsák nehéz, édes illata. Az ezüstös hullámok a tavon, a közéjük ejtett, parányi kő elől szétcikázó aprócska díszhalak. Szinte látta maga előtt az apját. Magas, jóképű, a haja épp csak hullámos. Galad már akkor is szálegyenes tartású, komor legényke volt. Pár hónappal később ugyanebből a dísztóból húzta ki az öccsét, mielőtt belefulladt volna.

Gawyn hallotta, mit mond az apja, és sosem felejtette el a szavait. Bármi mást gondolt is az ember Taringail Damodredről, ez az egy tanács nagyon igaznak bizonyult.

– Kétféle ember van, fiam, akikben nem bízhatsz sosem – mondta a férfi Galadnak, ahogy elmentek mellette. – Az elsők a csinos nők. A másodikak az aes sedaiok. A Fény irgalmazzon neked, ha egyszer olyasvalakivel kerülsz szembe, aki mindkét csoportba beletartozik! A Fény irgalmazzon neked, fiam!

– Egészen egyszerűen elképzelhetetlennek tartom, hogy ez ügyben az amyrlin kinyilvánított akarata ellenére cselekedjünk – jelentette ki Lelaine fontoskodva, és megkeverte az asztalán álló kis üvegcsében a tintát. Senki sem bízott az igazán szép nőkben, bármennyire imádta is őket. De arra kevesen jöttek rá, amire Taringail, hogy a csinos lányok, akár az épp csak feketére hűlt, forróságát már nem is mutató széndarab, sokkal, sokkal veszedelmesebbek voltak.

Lelaine-t nem lehetett szépnek mondani, de csinos volt, különösen, ha elmosolyodott. Karcsú termetű, kecses nő, sötét hajába nem vegyült egyetlen ősz szál sem, hosszúkás arcában telt ajkak vöröslöttek. Végigmérte Gawynt, de a szeme túl lágy volt mély ravaszságához képest. És mintha tudta volna. Tisztában volt vele, hogy épp csak annyira vonzó, hogy felkeltse a férfiak érdeklődését, de nem annyira lenyűgözően szép, hogy elriassza őket.

Ez volt a legveszedelmesebb fajta. Valósnak tűnt, elhitette a férfiakkal, hogy akár valóban fel is kelthetik az érdeklődését. Nem úgy volt csinos, mint Egwene, akit elég volt meglátni, hogy az ember mellette akarjon maradni. Ez a nő úgy mosolygott, hogy attól minden épeszű ember megszámolta az övén, de még a csizmája szárában is a tőröket, hogy biztos lehessen benne, egyikkel sem szúrták hátba, amíg nem figyelt.

Gawyn ott állt az íróasztala mellett, az egyenes csúcsú, kék sátor árnyékában. Lelaine nem ajánlotta fel, hogy üljön le, ő pedig nem kért rá engedélyt. Ha egy aes sedaijal, különösen, ha egy fontos aes sedaijal beszélt az ember, nem ártott észnél lennie. Nem akart leülni. Állva talán óvatosabb marad.

– Egwene csak védeni akarja önöket – mondta Gawyn, és próbálta elfojtani tehetetlen dühét. – Azért adta parancsba, hogy ne próbálják megmenteni! Nyilván nem akarja, hogy veszélybe sodorják magukat. Nagyon önfeláldozó! – Ha nem lenne az, tette hozzá magában, sosem hagyta volna, hogy rávegyék, hogy Amyrlin-trónnak adja ki magát!

– Meglehetősen magabiztosnak tűnt a saját, személyes biztonsága ügyében – mártotta bele Lelaine a tollát a tintába. Elkezdett valamit írni egy pergamenlapra, valamiféle üzenetet. Gawyn udvariasan nem olvasott bele a válla fölött, bár látta, hogy a nő alaposan kiszámította a dolgot. Ő nem volt elég fontos ahhoz, hogy teljességgel rá figyeljen. Úgy döntött, nem vesz tudomást a sértésről. Megpróbálta erővel rákényszeríteni az akaratát Bryne-re, és kudarcot vallott: ennél a nőnél még annyira sem járna sikerrel.

– Csak az aggodalmukat akarja elaltatni, Lelaine sedai! – erősködött.

– Meglehetősen jól meg tudom ítélni az embereket, ifjú Trakand. Nem hiszem, hogy valóban veszélyben érzi magát! – A nő megrázta a fejét. Almaillatú parfümmel illatosította magát.

– Nem kételkedem az ön képességeiben – válaszolta az ifjú. – De ha tudnám, miként kommunikálnak vele, talán máshogy ítélném meg. Ha én is…

– Figyelmeztettek, hogy erre ne kérdezz rá, gyermek! – mondta Lelaine a maga lágy, dallamos hangján. – Hagyd az aes sedaiok dolgát az aes sedaiokra!

Gyakorlatilag minden egyes nővér ugyanezt mondta, amikor megkérdezte, hogyan kommunikálnak Egwene-nel. Tehetetlenül feszítette meg az állát. Mégis, mit várt? Az Egyetlen Hatalomhoz volt köze. Bármennyi időt töltött is a Fehér Toronyban, még mindig nem nagyon tudta, az Egyetlen Hatalom mire képes, és mire nem.

– Akárhogy is – folytatta Lelaine –, az amyrlin biztonságban érzi magát. Amit sikerült megtudnunk Shemerin történetéből, az csak megerősíti és igazolja Egwene eddigi állításait. Elaidát annyira elvakította a hatalomvágy, hogy nem is tartja fenyegetésnek a jogos amyrlint.

De valamit nem árult el. Gawyn biztos volt benne. Sosem tudott egyenes választ kiszedni belőlük Egwene jelenlegi helyzetével kapcsolatban. Hallott olyan híreszteléseket is, hogy bebörtönözték, és már nem járkálhat szabadon, mint novícia. De körülbelül olyan könnyű volt információt kiszedni az aes sedaiokból, mint vajat köpülni a kőből.

Mély levegőt vett. Nem veszíthette el az önuralmát. Ha megteszi, Lelaine sosem hallgatja meg. És szüksége volt rá. Bryne semmiképp sem indul meg aes sedai felhatalmazás nélkül, és amennyire meg tudta ítélni, Lelaine-nél és Romandánál volt a legtöbb esélye, hogy megszerezze ezt a felhatalmazást. Mindenki más kettejük valamelyikére hallgatott.

Szerencsére rájött, hogyan játszhatja ki őket egymás ellen. Ha meglátogatta Romandát, utána mindig meghívta Lelaine is. Persze valójában egyáltalán nem Egwene miatt látták ilyen szívesen, de tudta, hogy a társalgás kétségkívül nemsokára abba az irányba folyik tovább.

– Talán igaza van, Lelaine sedai – próbálkozott meg egy másik taktikával. – Talán Egwene valóban biztonságban érzi magát. De nem lehetséges, hogy téved? Ön komolyan elhiszi, hogy Elaida hagyja szabadon járni-kelni a Fehér Toronyban azt a nőt, aki Amyrlin-trónnak nevezte magát? Egyértelmű, hogy csak megmutatja mindenkinek fogságba esett riválisát, mielőtt kivégeztetné!

– Talán – felelte Lelaine, és tovább írt. Könnyed, elegáns kézírása volt. – De nem kell támogatnom az amyrlint akkor is, ha netán téved?

Gawyn erre nem szólt egy szót sem. A nő természetesen szembeszállhatott az amyrlin akaratával. Annyit már ő is tudott az aes sedai belügyekről, hogy tisztában legyen vele, ez milyen mindennapos. De azzal nem ért volna el semmit, ha az arcába vágja.

– Akárhogy is – jegyezte meg Lelaine szinte oda sem figyelve –, talán a Csarnok elé vihetem a dolgot. Esetleg meg tudjuk győzni az amyrlint, hogy figyeljen egy újabb kérelemre! Meglátjuk, hogy sikerül-e újfajta érvekkel előállnom.

„Talán, vagy esetleg”, vagy „meglátjuk”. Sosem kötelezték el magukat, minden ajánlatukat gondosan megolajozták ezekkel a szavakkal, hogy könnyebben kiszabadulhassanak belőle. A Fényre, hogy unta már az aes sedaiok válaszait!

Lelaine ránézett, és megtisztelte egy kurta kis mosollyal.

– De most, hogy beleegyeztem, hogy segítek neked, talán te is hajlandó leszel cserébe felajánlani valamit nekem! Az igazán nagy tettekhez sokak odaadó segedelme szükséges, mint azt te is tudod!

Gawyn nagyot sóhajtott.

– Mire van szüksége, aes sedai?

– A húgod minden beszámoló alapján igen becsületesen kiállt magáért Andorban – mondta Lelaine, mintha nem kis híján szó szerint ugyanezzel zargatta volna Gawynt a legutóbbi három találkozásukkor is. – De elkerülhetetlenül rálépett párak lábára, miközben megszerezte a trónt. Szerinted milyen irányvonalat követ majd a Traemane-ház gyümölcsöseivel kapcsolatban? Édesanyád alatt a birtokra vonatkozó adóterhek nagyon kedvezőek voltak a Traemane-ház számára. Vajon Elayne megvonja ezt az előjogukat, vagy mézként próbálja vele magához édesgetni azokat, akik ellene voltak?

Gawyn újabb sóhajt fojtott el. Mindig Elayne-re tértek vissza. Meg volt róla győződve, hogy sem Lelaine, sem Romanda nem akarja valójában megmenteni Egwene-t – egyáltalán nem bánták, hogy a lány távollétében még több hatalomra tettek szert. Nem. Csak az Oroszlántrónon ülő új királynő miatt találkozgattak vele.

Fogalma sem volt róla, hogy a Kék ajah egy nővérét miért érdekelné a gyümölcsösök adózása. Lelaine nem anyagi nyereséget akart kicsikarni belőle, az aes sedaiok nem így működtek. De ezzel kapaszkodót szerezhetett, valamit, amivel hasznos kapcsolatba keveredhet az andori nemes házakkal. Gawyn nem válaszolt. Miért is segítene ennek a nőnek? Mi haszna belőle?

De mégis… nem lehetett benne biztos, hogy Lelaine egyáltalán nem munkálkodna Egwene megmentésén. Ha Lelaine-nek nincs több haszna a találkozóikból, talán el is hagyja őket! Akkor aztán csekélyke befolyása egyik forrása elapad a táborban.

– Nos – kezdte –, azt hiszem, a húgom lényegesen szigorúbb lesz, mint anyám volt. Mindig is úgy gondolta, hogy a gyümölcstermesztők már nem érdemlik meg kiváltságos helyzetüket.

Észrevette, hogy Lelaine óvatosan jegyzetelni kezd a pergamenlap aljára. Lehet, hogy valójában ezért szedte elő a tollat és a tintát?

Nem volt más választása, mint hogy a lehető legőszintébben megválaszolja a kérdéseket, bár odafigyelt rá, hogy ne szedjen ki belőle túl sok mindent a nő. Csak az Elayne-hez fűződő kapcsolatára építhetett, és be kellett osztania, mit tud, hogy sokáig hasznosnak tartsák. Bőszítette a helyzet. Elayne nem cserealku tárgya volt, hanem a húga!

De nem volt semmi mása.

– Értem… – mormolta Lelaine. – És az északi cseresznyeültetvényekkel mi a helyzet? Mostanában nem teremtek túl jól, és…

Gawyn a fejét rázva lépett ki a sátorból. Lelaine kis híján egy óráig faggatta az andori adókról. És ő szokás szerint nem lehetett biztos benne, hogy egyáltalán elért-e bármit is a látogatásával. Ha így haladnak, sosem szabadítja ki Egwene-t!

Mint mindig, most is egy novícia várta a sátor előtt, hogy kikísérje a belső táborból. Ezúttal egy alacsony, kövérkés nőre került a sor, aki kicsit idősnek tűnt ahhoz, hogy fehéret hordjon.

Gawyn hagyta, hadd vezesse át a nő az aes sedai táboron, és próbált úgy tenni, mintha a novícia csak az utat mutatná, nem pedig afölött őrködne, hogy a férfi valóban elhagyja a tábort. Bryne-nek igaza volt: a nővérek nem szerették, ha fölösleges személyek – különösen katonák – lófráltak a csinos kis Fehér Torony-utánzat falujukban. Elment egy csapat fehérbe öltözött nő mellett a fajárdán: még a legbarátságosabbak is enyhe bizalmatlansággal néztek rá, mint kívülállóra. Elhaladt az egyöntetűen magabiztos aes sedaiok mellett, akik akkor is királynői tartással vonultak, ha merev gyapjúruha volt rajtuk, akkor is, ha selyem. Elment pár dolgozó nő mellett is: mind sokkal tisztábbak voltak, mint a katonák táborában. Szinte már maguk is aes sedai gőggel lépdeltek, mintha pusztán attól hatalomra tettek volna szert, hogy beengedték őket a valódi táborba.

Az összes csoport átvágott a letaposott gyomnövények borította, nyílt, közös téren. Gawyn sok zavaros dologgal találkozott érkezése óta a táborban, de a legérthetetlenebb Egwene ügye volt. Szépen lassan rá kellett jönnie, hogy az itteniek valóban amyrlinnek tartják a lányt. Nem csak egy bábu, akit azért ültettek fel a trónra, hogy háborúba mehessenek a nevében, és nem is egy alaposan átgondolt sértés, hogy kivívják Elaida vak dühét. Számukra Egwene volt az amyrlin.

Nyilván azért választották, mert a lázadók egy irányítható, gyenge vezetőt akartak. De nem kezelték bábként – Lelaine és Romanda is tisztelettel beszélt róla. Egwene távolléte hasznos volt, mert hatalmi űr alakult ki. Ezért végre valóban elismerték vezetőjüknek a lányt. Komolyan senki más nem emlékezett rá, hogy pár hónapja még csak beavatott volt?

Túl nagy fába vágta a fejszéjét a lány. De láthatóan hatással volt a táborban lévőkre. Kicsit olyan volt, mint amikor az édesanyja sok-sok évvel azelőtt hatalomra jutott Andorban.

De miért nem hagyta, hogy megmentsék? Újra felfedezték az Utazást – sőt, azok alapján, amit hallott, maga Egwene fedezte fel újra! Beszélnie kellett vele! Akkor meg tudná ítélni, hogy csak azért nem hagyja, hogy megmentsék, mert nem akar bajba sodorni másokat, vagy valami más rejlik a háttérben.

Eloldozta a lovát az aes sedai tábor és a katonai tábor határán levert cölöp mellől, elbúcsúzott novícia kísérőjétől, aztán nyeregbe pattant, és ellenőrizte a nap állását. Keletre fordította a lovát a jókora katonai sátrak között, és gyors ügetésbe váltott. Nem hazudott, amikor azt állította Lelaine-nek, hogy egy újabb találkozóra siet: megígérte Bryne-nek, hogy találkozik vele. Persze eleve azért szervezte meg azt a találkozót, hogy legyen ürügye faképnél hagynia Lelaine-t. Bryne-től tanulta, hogy az nem a félelem jele, ha az ember előre felkészül a visszavonulásra is. Egyszerűen csak bölcs stratégia.

Jó egy órányi lovaglás után ott találta egykori tanárát, ahol terveik szerint is találkozniuk kellett, az egyik külső őrállás mellett. Bryne épp egy olyan ellenőrzésre lovagolt ki, mint amit ő hazudott az embereinek, amikor megszökött tőlük. A tábornok épp felszállt nagy orrú pej lovára, amikor Gawyn odaügetett a durva szálú füvön és a sápatag tavaszi gyomokon át. Az őrállás egy enyhe emelkedő kis bemélyedésében volt: pompás kilátás nyílt az északról közeledőkre. A katonák tiszteletteljesen álltak a tábornok előtt, és igyekeztek palástolni Gawyn iránti ellenségességüket. Mostanra már mindenki tudta, hogy ő vezette azt a csapatot, amelyik régebben olyan sok sikeres rajtaütést hajtott végre ellenük. Egy Bryne-hez hasonló stratéga talán még becsülte is Gawyn tehetségét, hiába álltak ellenkező oldalon, de ezek a katonák nem feledték, hogy a bajtársaikat az ő emberei ölték meg.

Bryne megfordult a lovával, és odabiccentett neki.

– Később értél ide, mint ígérted, fiam!

– De nem később, mint várta? – húzta meg lova kantárját Gawyn.

– Egyáltalán nem – mosolyodott el a zömök hadvezér. – Egy aes sedaihoz mentél látogatóba!

Gawyn erre elvigyorodott, és mind a ketten megfordították a lovukat, majd elindultak északra a dombvidéken át. Bryne végig akart látogatni Tar Valon nyugati oldalán minden egyes őrhelyet, márpedig ehhez igen sokat kellett lovagolni, és Gawyn felajánlotta, hogy elkíséri. Nem nagyon tudott mit kezdeni az idejével: kevés katona volt hajlandó vívni vele, és akik belementek, azok is általában leginkább valami kis „balesetet” akartak okozni neki. Az aes sedaiokat is csak egy határig piszkálgathatta, és mostanában nem volt türelme egy jó kőjátszmához. Túlságosan is feszült volt, aggódott Egwene-ért, idegesítette, hogy semmivel sem halad. Igazság szerint amúgy sem volt jó játékos – nem úgy, mint az édesanyja. Bryne ragaszkodott hozzá, hogy ennek ellenére gyakorolja, mert a segítségével fejleszthette hadvezéri képességeit is.

A dombokra csapzottan tapadtak a sárgás gyomnövények és az apró, enyhén kékes levelű, göcsörtös ágú, kócos rigóecsetbokrok. Már rég vadvirágok színes foltjainak kellett volna borítania a hegyoldalt, de egy árva virág sem hajtott. Az egész táj mintha beteg lett volna – itt egy folton sárgás, ott kékesfehér, és mindenütt bőven barnállottak a kemény tél alatt elpusztult bokrok.

– És elárulod, hogyan sikerült a találkozód? – kérdezte Bryne lovaglás közben. Egy osztag katona haladt mögöttük díszőrségként.

– Gondolom, már ezt is rég kitalálta.

– Ó, nem is tudom – felelte Bryne. – Különös időket élünk, és roppant furcsa dolgok történnek mindenfelé! Talán Lelaine egy időre feladta a cselszövést, és tényleg meghallgatta a kérésedet…

Gawyn elfintorodott.

– Szerintem előbb kapnánk kötögetésen egy trallokot, mint hogy egy aes sedai feladja a cselszövést!

– Ha jól emlékszem, figyelmeztettelek – említette meg Bryne.

Erre Gawyn igazán nem tudott mivel visszavágni, így egy ideig csendben lovagoltak tovább. A folyó a jobbjukon folyt a távolban. A túloldalán Tar Valon tornyai és tetői sötétlettek. Börtönváros.

– Idővel mindenképp beszélnünk kell azokról a katonákról, akiket otthagytál, Gawyn – szólalt meg Bryne hirtelen előrenézve.

– Nem tudom, mi beszélnivalónk lenne róluk – mordult fel ő, bár valójában nem mondott teljesen igazat. Gyanította, hogy a férfi mit kérdez majd, és egyáltalán nem várta ezt a beszélgetést.

Bryne megrázta a fejét.

– Információra lesz szükségem, fiam. Helyszínekre, létszámokra, felszerelési listákra. Tudom, hogy az egyik keleti faluból irányítottad az egészet, de melyikből? Hány ember van a seregedben, és Elaida aes sedaiai milyen támogatást biztosítottak nektek?

Gawyn mereven előrenézett.

– Azért jöttem, hogy Egwene-nek segítsek. Nem azért, hogy eláruljam azokat, akik megbíztak bennem!

– Már rég elárultad őket.

– Nem! – mordult fel Gawyn határozottan. – Elhagytam őket, de nem árultam el. És nem is áll szándékomban!

– És azt várod, hogy hagyjam kihasználatlanul a lehetséges előnyt? – kérdezte Bryne, és odafordult hozzá. – Ami ott rejlik a fejedben, emberéleteket menthet meg!

– Vagy emberéletekbe kerülhet – morogta Gawyn. – Ha a másik oldalát nézi.

– Ne nehezítsd meg a dolgomat, Gawyn!

– Vagy mi lesz? – kérdezte a fiú. – Kivallat?

– Elszenvednéd értük?

– Az embereim – válaszolta Gawyn egyszerűen. Vagy legalábbis azok voltak. Elege volt belőle, hogy mindig a körülmények és a háborúk tologassák ide-oda, mint valami bábut! Nem hajlandó a Fehér Toronynak adni a hűségét, de nem ajánlja fel a lázadóknak sem. A szíve és a becsülete is Egwene-hez és Elayne-hez fűzte. És ha nekik nem adhatta, hát Andornak kínálja fel, Andornak és az egész világnak azzal, hogy levadássza Rand al'Thort, és végez vele.

Rand al'Thor. Egy percig sem hitte el, amit Bryne a fickó védelmében mondott. Ó, abban biztos volt, hogy a tábornok komolyan is gondolta – de tévedett! Megesett a legjobb emberekkel is, hogy becsapta őket az al'Thorhoz hasonló förtelmek megnyerő viselkedése. Még magát Elayne-t is becsapta az a gazember! Csak úgy segíthet rajtuk, ha felfedi ennek a Sárkánynak a titkait, és megszabadul tőle.

Odanézett Bryne-re, aki elfordult. Alighanem még mindig az ő emberein járt az esze. Valószínűtlen volt, hogy kivallatná őt. Jól ismerte a tábornokot, és tudta, milyen becsületes, tiszteletre méltó ember. Nem fogja kínpadra vonni. De az megeshet, hogy bebörtönözteti… talán nem ártana felajánlani neki valamit.

– Csak kölykök, Gareth – mondta.

Bryne összevonta a szemöldökét.

– Kölykök – ismételte meg Gawyn. – Alig fejezték be a kiképzésüket. A gyakorlómezőn volna a helyük, nem csatában! A szívük mélyén jó gyerekek, ügyesek is, de most, hogy otthagytam őket, már nem jelentenek komoly veszélyt. Én ismertem a stratégiáját. Nélkülem sokkal nehezebben szerveznek majd rajtaütéseket. Gyanítom, hogy ha továbbra is le-lecsapnak a seregére, előbb-utóbb úgyis mészárlás lesz a vége. Semmi értelme sürgetni a dolgot!

– Rendben – válaszolta Bryne. – Várok. De ha továbbra is hatékonyak lesznek a rajtaütéseik, újra neked szegezem ezt a kérdést, ugye tudod?

Gawyn biccentett. Egyetlenegy valamit tehetett volna csak az embereiért: ha valahogy sikerül véget vetnie a lázadók és a lojalisták közötti harcnak. De ez a feladat alighanem meghaladta volna a képességeit. Talán miután kiszabadította Egwene-t, erre is kitalál majd valamit. A Fényre! Biztos nem gondolták komolyan, hogy csatát vívnak, ugye nem? A Siuan Sanche bukása utáni összecsapás is épp elég rossz volt. Mi történne, ha hadseregek esnének egymásnak közvetlenül Tar Valon falai alatt? Aes sedai aes sedai, őrző őrző ellen a csatamezőn? Katasztrófa!

– Nem fajulhatnak idáig a dolgok! – Azon kapta magát, hogy ezt hangosan is kimondja.

Bryne ránézett, miközben a lovaik tovább ügettek a nyílt mezőn át.

– Nem támadhat, Bryne – mondta a tábornoknak. – Az ostrom az egy dolog. De akkor mihez kezd, ha önre parancsolnak, hogy indítson támadást?

– Amit mindig – válaszolta Bryne. – Engedelmeskedem.

– De…

– A szavamat adtam, Gawyn!

– És hány halált ér meg a szava? A Fehér Tornyot megtámadni kész katasztrófa! Nem számít, mennyire sértettek ezek a lázadó aes sedaiok, ha karddal vívják ki az igazukat, abból nem lesz béke!

– Ez nem a mi döntésünk – mondta Bryne, és elgondolkozva méregette őt.

– Mi az? – kérdezte tőle Gawyn.

– Csak azon gondolkoztam, mit számít ez neked. Azt hittem, csak Egwene-ért jöttél!

– Én… – akadt el az ifjú szava.

– Ki vagy te, Gawyn Trakand? – faggatta tovább Bryne. – Valójában kihez vagy te hű?

– Jobban ismer, mint a legtöbb ember, Gareth!

– Tudom, kinek kellene lenned – felelte Bryne. – Andor kardnagyhercegének, akit őrzőnek képeztek, de egy asszony sem kötötte meg.

– És nem az vagyok? – kérdezte Gawyn nyugtalanul.

– Nyugalom, kölyök! – intett az idős férfi. – Nem sértésnek szántam. Csak megjegyeztem. Tudom, hogy sosem voltál olyan fanatikus, mint a bátyád. Gondolom, ezt is észrevehettem volna benned már korábban.

Gawyn a korosodó tábornok felé fordult. Mi a fenéről beszélhetett?

Bryne nagyot sóhajtott.

– Ez olyasmi, amivel a legtöbb katonának sosem kell szembenéznie, Gawyn. Persze sokan átgondolják, de kevesen kínlódnak rajta. Ezt a kérdést másnak kell eldöntenie, valakinek, aki fölöttük áll rangban.

– Milyen kérdést? – kérdezte Gawyn értetlenül.

– Hogy melyik oldalon állsz – magyarázta a tábornok. – És, hogy ha már választottál oldalt, akkor jól döntöttél-e? Egy gyalogos katonának nem kell meghoznia ezt a döntést, de nekünk, akik vezetünk… igen, látom már benned. Nem kis ajándék, hogy ilyen jól bánsz a karddal. De kiért használnád?

– Elayne-ért – vágta rá ő sietve.

– Mint például most is? – kérdezte Bryne jól mulatva.

– Persze, miután megmentettem Egwene-t.

– És ha ő nem akar veled menni? – kérdezte az idősebb férfi. – Ismerem ezt a makacs csillogást a szemedben, fiam. De Egwene al'Vere-t is ismerem egy kicsit. Nem hagyja el a csatamezőt, amíg nincs meg a győztes!

– Magammal viszem – jelentette ki Gawyn. – Vissza Andorba!

– Erővel kényszerítenéd, hogy veled menjen? – kérdezte Bryne. – Ahogy erővel beverekedted magad a táboromba? Tényleg egy rabló gazember akarsz lenni, aki csak arról híres, mert olyan ügyesen megöli és megbünteti, akik nem értenek egyet vele?

Az ifjú nem válaszolt.

– Kit szolgáljunk? – mormolta a tábornok elmerengve. – Néha megrémít minket a tulajdon tehetségünk. Mire jó, ha valaki ahhoz ért, hogyan öljön meg másokat, ha nincs hol élnie vele? Elpocsékolt tehetség? A gyilkossághoz vezető út? Az embert kísértésbe ejtheti a védekezésre kapott hatalom. Keres hát valakit, akinek felajánlhatja a képességeit, valakit, aki bölcsen él majd velük. De még azután is kínozza a döntéshozatal szükségessége, hogy választott. A fiatalokban gyakrabban látni ezt a kérdést. Mi, vén kutyák már beérjük azzal, ha a kandalló előtt heverészhetünk. Ha valaki azt mondja, harcoljunk, akkor sem akarjuk túlságosan felkavarni a dolgokat. De a fiatalok… őket nem hagyja nyugodni a dolog.

– Volt, hogy ön is megkérdőjelezte a dolgokat? – érdeklődött Gawyn.

– Persze – mondta Bryne. – Nem is egyszer. Az aiel háború alatt még nem voltam tábornok, de már századosként harcoltam. Akkor sokszor feltettem magamnak ezt a kérdést.

– Hogy kérdőjelezhette meg, hogy a jó oldalon áll-e épp az aiel háborúban? – vonta össze Gawyn a szemöldökét. – Csak azért jöttek, hogy mészároljanak!

– Nem értünk jöttek – válaszolta Bryne. – Csak a cairhienieket akarták. Persze elsőre egyikünk sem látta teljesen tisztán, de igazság szerint sokan merengtünk rajta. Laman megérdemelte a halált. Miért is kellett volna azért meghalnunk, hogy megakadályozzuk, végezzenek vele? Talán jobb lett volna, ha többen feltesszük ezt a kérdést.

– És akkor mi a válasz? – mordult fel Gawyn. – Kiben bízhatok? Kit szolgálhatok?

– Nem tudom – válaszolt Bryne őszintén.

– Akkor eleve minek kérdezte meg? – csattant fel az ifjú, és megrántotta a kantárt. A lova megállt.

Bryne is meghúzta a kantárt, és visszafordította a lovát.

– Nem tudom a választ, mert nincs helyes válasz. Jobban mondva mindenkinek a saját válasza a helyes. Amikor fiatal voltam, a becsületért harcoltam. Végül ráébredtem, hogy a gyilkolásban nincsen sok becsület; rájöttem, hogy megváltoztam. Aztán azért harcoltam, mert anyádat szolgáltam. Megbíztam benne. Amikor cserbenhagyott, újra gondolkozni kezdtem. Mit ért a szolgálatban eltöltött sok-sok év? És az emberek, akiket anyád nevében öltem meg? Mi értelme volt az egésznek?

Megfordult, és újra ügetni kezdett. Gawyn megsarkantyúzta a lovát, hogy beérje.

– Nem érted, mit keresek itt, miért nem Andorban vagyok – mondta Bryne. – Mert nem tudom feladni ezt az egészet! Mert változik a világ, de része kell, hogy maradjak. Mert miután Andorban mindent elvettek tőlem, új gazdát kellett találnom a hűségemnek. A Minta ezt az esélyt vetette elém.

– És ön meg ráharapott, csak mert ott volt?

– Nem – sóhajtott fel Bryne –, ráharaptam, csak mert bolond vagyok. – Állta Gawyn tekintetét. – De azért tartottam ki mellette, mert így helyes. Ami széttört, össze kell forrasztani, és láttam, mit tehet egy rossz uralkodó egy országgal. Nem hagyom, hogy Elaida magával rántsa az egész világot!

Az ifjú meredten bámulta.

– Igen – mondta Bryne. – Hiszek bennük. Ostoba nőszemélyek! De a Fényre, Gawyn, igazuk van! Igazam van. Igaza van.

– Kinek?

A tábornok csak megrázta a fejét.

– Az a fényverte nőszemély!

Egwene? – értetlenkedett magában Gawyn.

– De neked nem az én motivációim számítanak, fiam – mondta Bryne. – Nem az én katonám vagy. Ám ennek ellenére döntened kell. Olyan idők jönnek, amikor nem engedheted meg magadnak, hogy ne válassz oldalt; és tudnod kell, miért azt választottad. Erről nem is tudok többet mondani.

Megsarkantyúzta a lovát, és gyorsabban ügetett. Gawyn a távolban észrevett egy újabb őrhelyet. Hátramaradt, miközben Bryne és a katonái odalovagoltak.

Oldalt kellene választania? És mi van, ha Egwene nem akar vele menni?

Bryne-nek igaza volt. Valami közelgett. Érezni lehetett a levegőben, a felhők közt átszivárgó halvány napfényben. Érezni lehetett halványan, messze fenn, északon; valami láthatatlan, hatalmas erő robajlott a sötét látóhatáron.

Háború, csaták, összecsapások, változások. Gawyn úgy érezte, már nem is tudja, milyen oldalak léteznek egyáltalán. Hát még azt, hogy ő melyiket válassza!

Harmincegyedik fejezet

A Lews Therinnek tett ígéret

Cadsuane nem vette le a köpenyét, nem dobta hátra a csuklyáját, bár a fülledt hőség igencsak próbára tette azt a képességét, hogy ne törődjön a hőmérséklettel. Nem merte lejjebb engedni a csuklyát vagy letenni a köpenyt. Al'Thor meglehetősen pontosan fogalmazott: ha meglátja az arcát, kivégezteti. Nem kockáztatja az életét, csak hogy pár óráig ne kelljen elszenvednie ezt az apró kényelmetlenséget; akkor sem, ha szinte biztos volt benne, hogy al'Thor már visszatért újonnan rekvirált házába. A kölyök gyakran felbukkant ott, ahol senki sem várta vagy látta volna szívesen.

Természetesen nem hagyhatta, hogy száműzze. A férfiak már csak ilyenek voltak: minél nagyobb hatalomra tettek szert, annál valószínűbb volt, hogy ostobán bánnak majd vele. Ha egy férfi kapott egy tehenet, gondozta, törődött vele, a tejet a családjának adta. Ha tíz tehenet kapott, akkor máris tehetősnek érezte magát, és az esetek többségében hagyta éhen dögleni őket nemtörődömségében.

Végigdobogott a fajárdán; az egyik felzászlózott, egymásra tornyozott dobozhalomnak tűnő ház a másik után maradt el mellette. Nem lelkesedett különösebben azért, hogy újra Bandar Ebanban lehet. Semmi baja nem volt a domaniakkal, csak szerette a kevésbé zsúfolt városokat. És most, hogy a városon kívül annyi gond volt, a szokásosnál is sokkal több ember tartózkodott Bandar Ebanban. Továbbra is özönlöttek a menekültek, nem riasztotta el őket az a hír sem, hogy al'Thor elfoglalta a várost. Az egyik balra nyíló sikátorban is látott egy csoportot, egy család lehettek, az arcuk sötétlett a kosztól.

Al'Thor ételt ígért. Ez csak úgy vonzotta az éhes szájakat, és senki sem sietett visszatérni a tanyájára, még miután megkapta az ígért ételt, akkor sem. A városon kívül még mindig túl nagy volt a zűrzavar, az itt osztott étel még mindig túl nagy újdonságnak számított. A menekültek nem tudhatták, hogy nem fog-e hirtelen megromlani az összes gabona, mint mostanában az étel többsége. Inkább maradtak, és megtöltötték, telezsúfolták a várost.

Cadsuane megrázta a fejét, és továbbsietett a járdán. Az az átkozott klumpa hangosan csattogott a deszkákon. A város híres volt szívós, kiterjedt járdahálózatáról: errefelé a gyalogosoknak nem kellett sárban gázolniuk. Persze az is ugyanilyen jó lett volna, ha kikövezik az utcákat, de a domaniak makacsul ragaszkodtak hozzá, hogy semmit ne úgy csináljanak, mint a világ többi népe. Emészthetetlenül fűszeres ételek. Használhatatlan evőeszközök. Frivol zászlócskákkal teli főváros a hatalmas kikötő mellett. Botrányos ruhába burkolódzó nők; hosszú, vékonyka bajszú férfiak, akik szinte már úgy imádták a fülbevalókat, mintha a tengeri nép szülöttei lettek volna.

Több száz zászló csattogott a szélben, ahogy Cadsuane elhaladt mellettük, és a fogát csikorgatva próbálta megállni, hogy ne rántsa le a csuklyáját. Ó, bárcsak érezhette volna az arcán a szelet! Fényverte óceáni levegő! Bandar Eban általában hideg volt, és nedves. Ritkán járt itt ilyen hőségben, bár a pára így is, úgy is rettenetes volt. Az épelméjű emberek a szárazföld belsejében maradtak!

Jó néhány utcán végigkanyargott, és a kereszteződésekben átverekedte magát a sáron. Véleménye szerint ez volt a járdák orvosolhatatlan hibája. A helyiek tudták, melyik sarkokon érdemes átkelni, és hol mély a sár, de ő kénytelen volt ott keresztül trappolni, ahol tudott. Ezért vadászta le a teari módra faragott, cipőre húzható klumpákat is. Meglepően nehéz volt találni egy kereskedőt, aki ilyesmit árult, mert a domaniakat láthatóan nem hozta lázba a dolog, és a körülötte járók vagy mezítláb mászkáltak, vagy tudták, hol érdemes átkelni az úton, és nem sározták össze a cipőjüket.

Félúton járhatott a dokkokhoz, amikor végre elérte az úti célját. Az épület homlokzatán lobogó zászló büszkén hirdette, hogy a fogadó neve a Szél Kegye. A lobogó neki-nekiverődött a berakásos faburkolatnak. Cadsuane becsattogott, és lerúgta a klumpáit a sáros bejáratban, mielőtt belépett volna a fogadóba. Itt végre megengedte magának, hogy lehúzza a csuklyát. Ha al'Thor véletlenül épp ebben a fogadóban akar inni, akkor nem lesz más választása, mint hogy felakassza.

A karcsú fogadós, Quillin Tasil magas, ovális arcú andori volt. Sűrű, sötét haját röviden hordta, de a feje búbján már erősen kopaszodott. Rövidre nyírt, dús szakálla szinte már teljesen szürke volt. Finom, levendulaszín kabátja ujjából fodros, fehér kézelő villant elő, de a nyakában a fogadósok jellegzetes fehér kötényét viselte. Általában jó információkkal tudott szolgálni, de arra is hajlandó volt, hogy a saját ismerősei között keressen válaszokat Cadsuane kérdéseire. Nagyon hasznos embernek bizonyult.

Amint Cadsuane belépett, a férfi rámosolygott, és megtörölte a kezét. Intett neki, hogy melyik asztalnál foglaljon helyet, aztán elment, hogy hozzon neki egy kis bort. Ő épp kényelmesen elhelyezkedett, amikor a terem túloldalán két fickó hangos veszekedésbe kezdett. A többi vendég – rajtuk kívül csak négyen voltak, két nő egy asztalnál a túlsó oldalon, és két férfi a söntés mellett – nem is figyelt oda a vitára. Az ember elég hamar megtanulta, hogy Arad Domanban nem érdemes felkapnia a fejét a gyakran fellobbanó veszekedésekre. A domani férfiak robbanékonyak voltak, mint a tűzhányók, és a legtöbben a domani nőket okolták a dologért. Akárhogy is, ezek ketten nem vívtak azonnal párbajt, ahogy Ebou Darban tették volna a helyiek. Inkább csak kiabáltak pár percig, aztán lassan elkezdtek egyetérteni, majd mind a ketten meg akarták hívni a másikat egy pohár borra. Gyakran torkolltak verekedésbe a viták, de ritkán volt vérontás a vége. Egy sebesülés senki üzletmenetének nem tett jót.

Quillin jelent meg egy kupa borral a kezében. Nyilván a legjobb boraiból választotta ki. Cadsuane sosem kérte, hogy csak a legjobbat hozza, de nem is tiltakozott ellene.

– Shore asszony! – köszöntötte a fogadós ömlengve. – Bárcsak korábban tudtam volna, hogy városunkban van! De még csak nem is hallottam róla, mielőtt megkaptam a levelét!

Cadsuane elvette a bort.

– Nem szokásom minden ismerősömmel tudatni a hollétemet, Tasil mester!

– Persze, hogy nem, persze, hogy nem! – felelte a férfi, és láthatóan egyáltalán nem zavarta a nővér éles válasza.

Cadsuane-nek sosem sikerült feldühítenie. Ez mindig rettentő kíváncsivá tette.

– Úgy látom, jól megy a fogadó – jegyezte meg udvariasan, mire a férfi megfordult, és végignézett kevéske vendégén. Láthatóan kissé feszengtek a ragyogó padló és a makulátlan asztalok társaságában.

Cadsuane nem is tudta, vajon a rémítő tisztaság tartja távol az embereket a Szél Kegyétől, vagy az, hogy Quillin sosem bérelt fel mutatványosokat vagy zenészeket. Szerinte megölték a hangulatot.

Cadsuane épp elkapta a pillanatot, amikor Quillin észrevette, hogy belép egy új vendég, és behordja a sarat a cipőjével. A nő látta, hogy a fogadós tenyere szinte viszket, hogy mehessen felmosni a padlót.

– Hé, maga! – förmedt rá Quillin az emberre. – Törölje már meg a cipőjét, mielőtt bejön, ha nem gond!

A fickó a homlokát ráncolva torpant meg, de engedelmeskedett a felszólításnak. Quillin sóhajtott egyet, és leült Cadsuane asztala mellé.

– Őszintén szólva, Shore asszony, mostanában kicsit túl nagy a zsúfoltság az én ízlésemnek. Néha számon sem tudom tartani a vendégeimet! Az emberek ital nélkül maradnak, ha ki akarják várni, hogy hozzak nekik valamit!

– Felvehetne valami segítséget – jegyezte meg a nő. – Pár felszolgálólány…

– Micsoda? Hogy ők mulassanak helyettem? – kérdezte halálosan komolyan a fogadós.

Cadsuane belekortyolt a borába. Valóban kiváló évjárat volt, talán kellően drága ahhoz, hogy egy fogadóban – legyen az bármilyen előkelő – nem is kellett volna ilyesmit kínálniuk. Sóhajtott egyet.

Quillin domani felesége a város egyik legügyesebb selyemkereskedője volt, és a tengeri nép nem egy hajója személy szerint csak vele kereskedett. Quillin a felesége könyvelését vezette vagy húsz éven át, mielőtt nyugdíjba vonult. Mind a ketten dúsgazdagoknak számítottak.

És mihez kezdett a férfi a vagyonával? Fogadót nyitott. Állítólag világéletében erre vágyott. Cadsuane már rég megtanulta, hogy ne kérdőjelezze meg az emberi vágyakat, különösen azokét ne, akik amúgy is túl sok szabadidővel rendelkeztek.

– Mi hír a városban, Quillin? – érdeklődött, és az asztalon át a férfi felé csúsztatott egy érmékkel teli zacskócskát.

– Asszonyom, megsért! – emelte fel a fogadós a kezét. – Nem fogadhatok el öntől pénzt!

Cadsuane felvonta a szemöldökét.

– Ma nincs sok türelmem a kis játszmákhoz, Tasil mester. Ha nem akarja megtartani, akkor adja a szegényeknek. A Fény látja, hogy manapság épp elég akad belőlük a városban!

A férfi nagyot sóhajtott, de eltette az erszényt. Talán ezért is volt olyan sokszor üres a fogadó ivója: meglehetősen furcsa lény az a fogadós, aki nem becsüli a pénzt. Az egyszerű emberek alighanem legalább olyan zavarba ejtőnek találták Quillint magát, mint a makulátlanul ragyogó padlót vagy az ízléses berendezést. Viszont a férfi nagyon jó értesülésekkel bírt. A felesége minden pletykát megosztott vele. Nyilván látta Cadsuane arcán, hogy aes sedai. Namine, a férfi legidősebb lánya a Fehér Toronyba ment, és idővel a Barna ajah tagja lett. Ott maradt az ottani könyvtárban.

Egyáltalán nem volt szokatlan, hogy egy domani ezt a pályát válassza – a Bandar Eban-i Terhana könyvtár a világ egyik legnagyobbikának számított. De Namine olyan szokatlanul könnyedén, mégis mélyrehatóan látta át a világ eseményeit, hogy Cadsuane követte a kapcsolatait. Remélte, hogy jó helyzetben lévő szülőket talál. A Fehér Toronyban élő leánygyermek általában elég erős érzelmi kapocs volt ahhoz, hogy az emberek barátságosak legyenek a többi aes sedaijal is. Így jutott el Quillinig. Nem bízott meg teljesen a férfiban, de kifejezetten kedvelte.

– Mi hír a városban? – ismételte Quillin. De most igazán, milyen fogadós az, aki a köténye alatt hímzett selyemmellényt visel? Nem csoda, hogy az emberek furcsának találták. – Hol is kezdjem? Szinte annyi már a hír, hogy észben sem tudom tartani!

– Kezdje Alsalammal! – kortyolt bele Cadsuane a borába. – Mikor látták utoljára?

– Hiteles tanúkra kíváncsi, vagy a híresztelésekre?

– Mind a kettőre!

– Néhány jelentéktelenebb nemes és kereskedő állítja, hogy alig egy hete is kapott még személyes üzenetet a királytól, asszonyom, de én meglehetősen kétkedő volnék ezekkel a hírekkel kapcsolatban. Nem sokkal a király… távollétének kezdete után felbukkantak az első hamis levelek, amelyek állítólag az ő akaratát tolmácsolták. Saját szememmel is láttam pár írott utasítást, amiben megbízom, vagy legalábbis aminek a pecsétjét igazinak vélem, de hogy mikor látták utoljára a királyt? Meglehet akár fél éve is, hogy bárki, akinek valóban adok a szavára, hitelt érdemlően látta volna.

– És tudják, merre van?

A fogadós megvonta a vállát, és bocsánatkérően nézett rá.

– Egy ideig biztosra vettük, hogy a Kereskedőtanács áll az eltűnése mögött. Nem nagyon tévesztették szem elől a királyt, és gondoltuk, ők helyezték biztonságba a déli háborúskodás elől.

– De?

– De a forrásaim – ez alatt a feleségét értette – már nincsenek róla meggyőződve. A Kereskedőtanács mostanában túlságosan is szétszórt, minden egyes tagja próbálja megakadályozni, hogy Arad Doman szétessen körülötte. Ha náluk lenne a király, mostanra már megmutatták volna.

Cadsuane nyugtalanul kopogott a körmével a kupáján. Mégis lenne valami kis igazság abban, hogy az al'Thor kölyök szerint az egyik Kitaszított tartja fogva Alsalamot?

– Mi van még?

– Aielek vannak a városban, asszonyom – dörzsölt le Quillin egy láthatatlan foltot az asztalról.

Cadsuane kifejezéstelenül rámeredt.

– Észre sem vettem!

A férfi felnevetett.

– Persze, persze, gondolom, ez nyilvánvaló. De a vidéken egészen pontosan huszonnégyezren tartózkodnak. Egyesek szerint az Újjászületett Sárkány csak azért küldte ide őket, hogy a hatalmát fitogtassa. Végtére is ki hallott még róla, hogy az aielek ételt osztanának? A város szegényeinek a fele fél elmenni az ételért, rettegnek tőle, hogy az aielek szokásuk szerint megmérgezték a gabonát!

– Szokásuk szerint? – A nő ezt a pletykát még életében nem hallotta.

Quillin biccentett.

– Egyesek szerint ők tehetnek arról, hogy megromlik az étel, asszonyom.

– De errefelé is hosszabb ideje voltak már ilyen váratlan ételromlások azelőtt is, hogy az aielek megérkeztek volna, nem?

– Persze, persze – mondta Quillin. – De nehéz észben tartani az ilyesmit, amikor hirtelen ennyi gabona rothad el. Ráadásul az egész még sokkal rosszabb, mióta a Sárkány nagyúr megérkezett!

Cadsuane belekortyolt a borba, hogy elrejtse a fintorát. A helyzet rosszabb lett, amióta al'Thor megérkezett? Ez is csak újabb pletyka, vagy igaz? Leengedte a kupát.

– És a többi különös esetről a városban mit tud? – kérdezte óvatosan. Kíváncsi volt, mit fog hallani.

– Hallott már róluk? – hajolt előre Quillin. – Az emberek persze nem szívesen beszélnek róla, de a forrásaim sok mindent hallanak. Csecsemők születnek halva, emberek halnak meg olyan kis esésektől is, ami máskor zúzódást sem okozna, kövek potyognak le a háztetőkről, és ütik agyon a kofákat. Veszedelmes időket élünk, asszonyom! Nem szívesen adnék tovább híreszteléseket, de magam is láttam a számokat!

Mindez egyáltalán nem volt váratlan.

– De persze ott a mérleg másik serpenyője.

– A mérlegé?

– Szokatlanul sok házasság – intett a nő. – Vadállatok elől sértetlenül megmenekülő gyermekek, a kolduscsalád padlója alatt váratlanul felfedezett vagyon. Ilyesmik.

– Ez tényleg jól hangzik – kuncogott fel Quillin. – Sosem szabad feladni a reményt, asszonyom?

– Egyetlen ilyen történetet sem hallott? – kérdezte Cadsuane döbbenten.

– Nem, asszonyom. De ha kívánja, körbekérdezhetek!

– Legyen szíves!

Al'Thor ta'veren volt, de a Minta az egyensúlyra épült. Ahány ember csak meghalt véletlenszerűen, mert Rand a városban tartózkodott, annyi csodás megmenekedésnek kellett volna esnie. Mit jelenthetett, ha már ez sem működött?

Tovább faggatta Quillint. Először a Kereskedőtanács tagjainak hollétéről kérdezte ki. Tudta, hogy az al'Thor kölyök mindegyiküket el akarja fogni, és ha sikerül bármit is megtudnia a rejtekhelyükről, amit a fiú még nem ismer, az nagyon hasznos lehet. Megkérte Quillint, hogy tudjon meg minél többet a többi domani nagyváros gazdasági helyzetéről is, és szóljon, ha lázadókról hall, vagy ha a taraboniak átcsapnak a határon.

Amikor végre elhagyta a fogadót, és vonakodva újra az arcába húzta a csuklyát a ragacsos, délutáni fülledtség dacára is, azon kapta magát, hogy sokkal több kérdéssel távozik, mint amennyivel érkezett.

Esőre állt az idő. Persze manapság mindig úgy tűnt, mintha bármelyik pillanatban szakadni kezdene. Borús, nyomorúságos idő volt, szürke ég, egymásba olvadó, egyforma fellegek. Legalább előző éjszaka tényleg esett is: ettől valamiért elviselhetőbbnek érződött a nyomottság is. Mintha természetesebb lett volna: legalább úgy lehetett tenni, hogy a folyamatos félhomály nem csak a Sötét Úr ébredezésének újabb jele. Megaszalta az embereket az iszonyatos szárazsággal, megfagyasztotta őket a hirtelen jött téllel, és most láthatóan a puszta lehangoltsággal próbált végezni velük.

Cadsuane megrázta a fejét, és toppantott egyet a klumpájával, hogy biztos lehessen benne, nem hagyja el út közben, aztán felkopogott a fajárdára, és megindult a kikötő felé. Látni akarta, mennyire helytállóak az étel megromlásáról szóló híresztelések. Vajon tényleg egyre pusztítóbbak lettek al'Thor körül a különös események, vagy ő gyengült el annyira, hogy csak azt látta, amitől a legjobban tartott?

Al'Thor. Be kellett ismernie, hogy nem megfelelően bánt vele. Persze a férfi a'dam kapcsán nem hibázott, bármit mondott is al'Thor. Bárki lopta is el tőle, elképesztően erős és ügyes volt. Ha valaki képes volt feltörni a védelmét, az könnyedén elugorhatott volna a seanchanokhoz is, hogy szerezzen egy másik férfiakra való a'damet. Biztos halomban áll náluk.

De nem, az a'damet azért az ő szobájából vitték el, hogy éket verjenek közéjük, ebben egészen biztos lehetett. Talán a lopásnak volt egy másik célja is: hogy elfedjen valamit, mégpedig azt, hogy a szobrocska visszakerült al'Thorhoz. Mostanában olyan sötét kedve volt a kölyöknek, hogy megjósolni sem lehetett, miféle pusztítást hajt majd végre vele.

Szerencsétlen, ostoba kölyök! Sosem lett volna szabad elszenvednie, hogy pórázvégre kapja az egyik Kitaszított! Ez is csak azt juttatta az eszébe, amikor az aes sedaiok megverték és ládába zárták. Neki mostantól még nehezebb dolga volt. Ha nem lehetetlen.

Szembe kellett néznie a kérdéssel. Vajon tényleg menthetetlen már a fiú? Tényleg túl késő megváltoznia? És ha igen, ő, Cadsuane, mit tehetne? Tehetne-e bármit is? Az Újjászületett Sárkánynak találkoznia kellett a Sötét Úrral Shayol Ghulban. Ha nem tette, minden elveszett. De mi van, ha akkor is ugyanúgy elveszik minden, ha hagyják, hogy találkozzon vele?

Nem. Nem volt hajlandó elhinni, hogy a csata már most elveszett. Kellett lennie valaminek, ami visszafordíthatta alThort. De mi?

A fiú egyáltalán nem úgy viselkedett, mint egy paraszt, ha hirtelen hatalmat kap: nem vált sem önzővé, sem kicsinyessé. Nem halmozott fel kincseket, és nem kapta el valamiféle gyermekes bosszúvágy azok ellen, akik fiatalabb korában megalázták. A legtöbb döntése bölcs volt – már persze azok, amikkel nem rohant forrófejűen a veszedelembe.

Cadsuane továbbsietett a járdán. A város tele volt a szomorú helyzetükhöz cseppet sem illően színes ruhában kuporgó domani menekültekkel. Néha a nedves fajárdán ücsörgő csoportokat kellett kikerülnie: rögtönzött táborok szöktek szárba a sikátorok szájában és a házak nem használt oldalsó bejáratában. Egyikük sem mozdult, hogy átengedje. Mi haszna volt az aes sedai vonásoknak, ha nem mutathatta meg őket? Túl zsúfolt volt ez a város.

Egy zászlósor mellett lassított le. A felirat alapján megérkezett a kikötő felügyelethez. Közvetlenül előtte terült el a kikötő: a dokkokban vagy kétszer annyi Atha'an Miere hajó állt, mint legutóbb. A többségük vágó volt, a tengeri nép hajófajtái közül a legnagyobb. Jó néhány átalakított seanchan hajó is akadt. Alighanem akkor lopták őket, amikor nemrégiben tömegesen kellett menekülniük Ebou Darból.

A kikötő zsúfolásig telt a gabonára váró emberekkel. Mindenki kiabált, lökdösődött, és egyáltalán nem úgy tűnt, mintha bárkit is aggasztana a Quillin emlegette „méreg”. Persze az éhezés elég sok félelmet legyőzött. A tömeget a kikötői munkások felügyelték, de akadtak köztük barna cadin'soros aielek is lándzsával a kezükben, és olyan vad, szigorú pofával, amilyet csak egy aiel vághatott. Úgy tűnt, elég sok kereskedő is lézeng a kikötőben. Talán rá akarták tenni a kezüket a gabona egy részére, hogy elraktározzák, és később felhasználják.

A kikötő nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint al'Thor érkezte óta bármelyik nap. Miért torpant meg mégis? Mintha valami végigbizsergett volna a nyakán, mintha…

Megpördült. Csak ekkor vette észre a sáros utcán végiglovagló menetet. Al'Thor büszkén ült fekete lován, hozzá illően fekete ruhában, amelyet épp csak egy kis vörös hímzés díszített. Szokás szerint egy csapat katona, tanácsadó és egyre több domani talpnyaló követte.

Cadsuane meglehetősen gyakran belebotlott a fiúba az utcán. Kényszerítette magát, hogy maradjon, ahol van, ne ugorjon be valamelyik sikátorba, bár azért még jobban az arcába húzta a csuklyát, hogy eltakarja azt. Al'Thor semmi jelét nem mutatta, hogy felismerte volna, miközben ellovagolt előtte. Láthatóan szokása szerint saját baljós gondolataiba merült. Cadsuane a legszívesebben rákiáltott volna, hogy haladjon már, szerezze meg Arad Doman koronáját, és menjen a dolgára, de nem tette. Nem hagyhatta, hogy közel háromszáz éves életének úgy legyen vége, hogy kivégezteti az Újjászületett Sárkány!

Elhaladt a menet. Amikor a nő elfordult, megint úgy érezte, mintha a szeme sarkából valamiféle… sötétséget látna a kölyök körül, mintha túl sűrűn állt volna körülötte a felhők nyomasztó árnyéka. Ha egyenesen ránézett, eltűnt a homály, sőt ahányszor próbálta jobban szemügyre venni, azonnal szertefoszlott. Csak a szeme sarkából látta, és csak akkor, ha véletlenül botlott bele a kölyökbe.

Hosszú élete során sosem olvasott vagy hallott még hasonlóról. Halálosan megrettentette, hogy épp az Újjászületett Sárkány körül látja. Ez az egész túlnőtt az ő büszkeségén, túlnőtt még a hibáin is. Nem. Mindig is nagyobb volt nála. Al'Thort irányítani nem olyan volt, mintha egy vágtató lovat irányítana az ember, hanem mintha magát a nyílt tengeren tomboló vihart lovagolná meg!

Képtelen lett volna bármerre fordítani. A fiú nem bízott az aes sedaiokban, és minden oka megvolt rá. Mintha senkiben sem bízott volna, kivéve talán Mint, de Cadsuane hiába próbálta befolyásolni őt, a lány nem engedett. Majdnem olyan rossz volt, mint al'Thor maga.

Semmi értelme nem volt lejönnie a kikötőbe. Semmi értelme nem volt beszélnie az informátoraival sem. Ha nem tesz valamit hamarosan, mindannyian elvesztek. De mit tehetne? Nekidőlt a mögötte lévő falnak. A háromszögletű zászlók ott csattogtak előtte. Északra mutattak. A Fertő és al'Thor végső úti célja felé.

Hirtelen eszébe jutott valami. Úgy kapott az ötletbe, mint az örvényben fuldokló a kötél után. Nem tudta, mihez köthették, de nem volt más reménye.

Sarkon fordult, és visszasietett arra, amerről jött. Lehajtotta a fejét. Gondolni is alig mert a tervére. Olyan könnyen kudarcot vallhat! Ha al'Thoron tényleg annyira eluralkodott a dühe, mint ő hitte, még ez sem biztos, hogy elég lesz.

De ha tényleg olyan rossz a helyzet, semmi sem segítene már rajta, azaz nem volt mit veszítenie. Csupán az egész világot.

Átverekedte magát a tömegen, néha még a sáros útra is lement, hogy kikerülje az összezsúfolódott embereket, de végül csak elért a palotához. Néhány aiel átvette a tábort, ahol Dobraine emberi állomásoztak a cairhieni visszavonulásáig. Mindenhol ott voltak. Akadt, aki az udvaron tanyázott, mások a palota egy szárnyában, vagy a környező épületekben laktak.

Cadsuane az aiel palotaszárny felé vette az irányt, és nem állították meg. Kivívott magának jó néhány olyan előjogot az aielek között, amit a többi nővérnek nem sikerült megszereznie. Sorileát és a többi tudós asszonyt az egyik könyvtárban találta, tanácskozás közben. Persze a földön ültek. Sorilea odabiccentett neki, amikor belépett. Az aiel nő sovány volt, csupa csont és napcserzett bőr, de mégsem hitte volna senki törékenynek. A tekintete hatalmas erőről árulkodott, és az arca, bár érdessé tette a nap és a szél, túl fiatal volt a korához képest. Hogy lehet, hogy a tudós asszonyok ilyen sokáig éltek, de nem tűntek kortalannak, mint az aes sedaiok? Erre a kérdésre Cadsuane sem tudta a választ.

Fejet hajtott, és csatlakozott a tudós asszonyokhoz. Ő is leült a padlóra, nem kért párnát sem. Mélyen Sorilea szemébe nézett.

– Kudarcot vallottam – jelentette be.

A tudós asszony csak biccentett, mintha egyetértene vele. Cadsuane nehezen ugyan, de elfojtotta az ingerültségét.

– A kudarc nem szégyen – szólt Bair –, ha valaki más tehet róla.

Amys bólintott.

– A car'a'carn a többi férfinál is makacsabb, Cadsuane sedai. Nem tartozol nekünk tohhal!

– Szégyen ide, toh oda – felelte ő –, nemsokára ez az egész mit sem számít. De van egy tervem. Segítetek nekem?

A tudós asszonyok összenéztek.

– Mi a terved? – kérdezte Sorilea.

Cadsuane elmosolyodott, és nekiállt magyarázni.

Rand hátranézett a válla fölött. Látta, ahogy Cadsuane végre eloson. Biztos azt hitte, hogy nem vette észre, ahogy ott bujkál az utca szélén! A köpeny eltakarta az arcát, de semmi sem rejthette el azt a magabiztos tartást. Nem, még az esetlen lábbeli sem. Még most is mintha uralta volna a helyzetet, ahogy áttört a tömegen. Az emberek ösztönösen kitértek az útjából.

Nagyon játszott a tilalmával, mindenhová követte őt városszerte. De egyelőre nem fedte föl előtte az arcát, úgyhogy Rand hagyta, hadd tegye. Talán tényleg nem volt valami bölcs lépés száműznie, de most már semmit sem tehetett. Ezentúl jobban kell majd uralkodnia magán. Jégbe kell fojtania a haragját, hiába füstölög a mellkasában, hiába lüktet úgy, mintha még egy szíve nőtt volna.

Visszafordult a kikötőhöz. Lehet, hogy nem volt sok értelme, hogy személyesen felügyelje az ételosztást. De arra a felfedezésre jutott, hogy a gabona lényegesen jobb eséllyel kerül a rászorulókhoz, ha a szétosztásával megbízott emberek tudják, hogy rajtuk tartja a szemét. Mindig ez volt a vége, ha egy országban sokáig nem volt király: megérdemelték, hogy lássák, hogy valaki kézben tartja a dolgokat.

Amikor a mólókhoz ért, megfordította Tai'daishart, és ráérősen végigléptetett az egyik mentén. Odapillantott a mellette lovagoló asha'manre. Naeffnek erős, szögletes arca volt, nyurga, katonára valló testfelépítése. Nem véletlenül: az andori gárdában szolgált, mielőtt visszavonult volna undorában „Gaebril nagyúr” uralma alatt. Aztán valahogy elkeveredett a Fekete Toronyba, és most mind a kard, mind a sárkány ott csillogott a gallérján.

Végül kénytelen lesz hagyni, hogy Naeff visszatérjen az aes sedaiához – az első őrzőként megkötött asha'manek közé tartozott –, vagy ide kell hozatnia a nőt. Nem örült, hogy még egy aes sedait el kell viselnie, bár Melavaire Demasiellin, a Zöld ajah tagja az aes sedaiok között egész kellemes nőszemélynek számított.

– Folytasd! – mondta Naeffnek lovaglás közben. Az asha'man hozta-vitte az üzeneteket, ő találkozott a seanchanokkal és Bashere-ral.

– Nos, nagyuram – magyarázta tovább a férfi –, ez csak megérzés, de azt hiszem, nem fogják elfogadni, hogy Katarban legyen a találkozó. Mindig elkezdenek akadékoskodni, ha Bashere nagyúr vagy jómagam felvetjük a dolgot, és azt mondják, hogy további utasításokra van szükségük a Kilenc Hold Leányától. A hangjuk alapján viszont az „utasítás” az lesz, hogy ez a helyszín számukra elfogadhatatlan.

Rand halkan válaszolt.

– Katar semleges terület, nem tartozik Arad Domanhoz, és nem fekszik mélyen seanchan területen sem.

– Tudom, nagyuram. Mindent megpróbáltunk. Higgye el!

– Rendben – mondta a Sárkány. – Ha továbbra is ilyen makacsok, akkor javasolhatok más helyszínt is. Menj vissza hozzájuk, és mondd meg nekik, hogy Falméban találkozunk!

A hátuk mögött Flinn halkan füttyentett egyet.

– De nagyuram – nézett rá Naeff –, az igencsak a seanchan határ túloldalán van!

– Tudom – mondta Rand, és odapillantott Flinnre. – De van némi… történelmi jelentősége. Biztonságban leszünk, ezeket a seanchanokat nagyon köti a becsület. Nem támadnak meg minket, ha tárgyalni megyünk.

– Biztos benne? – kérdezte Naeff halkan. – Nem tetszik nekem, ahogy engem méregetnek, nagyuram. Megvetés csillog mindegyikük szemében. Megvetés és szánalom, mintha a fogadó mögött kolduló, girhes kóbor kutya lennék. A Fény égessen meg, rosszul vagyok tőle!

– Mindig náluk vannak a nyakörveik is, nagyuram – jegyezte meg Flinn. – Tárgyalás ide, tárgyalás oda, viszket majd a tenyerük, hogy mindegyikünket megkössenek!

Rand lehunyta a szemét, és magába fojtotta tomboló haragját. Hagyta, hogy a sós tengeri szél az arcába vágjon. Kinyitotta a szemét, és felnézett a sötét fellegek borította égre.

Nem gondol a nyakára feszülő fémpántra, a Min nyakára feszülő kezére. Az már a múlt.

Keményebb volt az acélnál is. Nem törhették meg!

– Békét kell kötnünk a seanchanokkal – közölte. – Akkor is, ha különbözünk egymástól!

– Különbözünk? – kérdezte Flinn. – Nem hiszem, hogy erre azt mondanám, csupán különbözünk. Rabszolgává akarnak tenni mindannyiunkat, talán végezni is akarnak velünk. És ráadásul meg vannak róla győződve, hogy nekünk tennének vele szívességet!

Rand elkapta a férfi tekintetét. Flinn nem volt lázadó, a leghűségesebb emberei közé tartozott. De ő most mégis addig meredt rá, amíg meg nem roskadt a férfi válla, és le nem hajtotta a fejét. Nem hagyhatta, hogy ellentmondjanak neki. Az vezetett a nyakörvhöz is. Hogy ellentmondtak neki. És hazudtak. Többé nem engedi meg.

– Bocsásson meg, nagyuram! – morogta végül Flinn. – A Fény égessen meg, Falme kitűnő választás! Egyfolytában az eget kémlelik majd félelmükben!

– Most eredj az üzenettel, Naeff! – mordult fel Rand. – Minél előbb végezni akarok ezzel!

Az asha'man biccentett. Megfordította a lovát, és elléptetett a menettől. Kis csapatnyi aiel csatlakozott hozzá. Az ember csak olyan helyről tudott Utazni, amit már jól ismert, Naeff sem nyithatott Kaput csak úgy, a kikötő közepén. Rand továbblovagolt. Aggasztotta Lews Therin hallgatása. Az őrült mostanában meglepően csendes volt. Rand azt hitte volna, ez felderíti, de mégis zavarta. Csak az az ismeretlen hatalom lehetett az oka, amit fókuszált. Még most is gyakran hallotta, hogy a fejében halálra rettenve sírdogál és sutyorog az őrült.

– Rand?

Megfordult. Nem is hallotta, hogy Nynaeve közelebb léptetett hozzá. A nő merész, zöld ruhát viselt; domani mércével persze igen visszafogott volt, de így is lényegesen többet megmutatott belőle, mint amit annak idején, a Folyóközben illőnek vélt volna. Persze joga van megváltozni, gondolta Rand. És az, hogy kihívóbban öltözik, igazán nem akkora változás ahhoz képest, hogy én meg száműzök és kivégeztetek embereket.

– Hogy döntöttél? – kérdezte a nő.

– Falmében találkozom velük – válaszolta.

Nynaeve halkan mormogott.

– Ez meg mi volt? – kérdezett vissza Rand.

– Ó, csak az, hogy mekkora egy gyapjúagyú idióta vagy! – nézett a szemébe Nynaeve dacosan.

– Falme nekik is elfogadható lesz – jelentette ki a férfi.

– Hát persze – bólintott a nő. – Ott teljesen az ő kezükben leszel.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy tovább várjak, Nynaeve – magyarázta Rand. – Vállalnom kell ezt a kockázatot. Nem hinném, hogy megtámadnának.

– A legutóbb sem hitted, ugye? – kérdezte Nynaeve. – Amikor elveszítetted a kezedet.

A férfi lenézett a csonkra.

– Nem túl valószínű, hogy most is lesz velük egy Kitaszított.

– Biztos vagy benne?

Rand Nynaeve szemébe nézett, de a nő állta a tekintetét. Manapság nem voltak rá sokan képesek. Végül ő rázta meg a fejét.

– Nem, nem vagyok benne biztos.

Nynaeve csak szipákolt egyet válaszul, jelezve, hogy ezt a vitát ő nyerte.

– Akkor majd nagyon óvatosak leszünk. Talán kissé kényelmetlenül érzik majd magukat, ha eszükbe jut, mi történt, amikor legutóbb Falmében jártál…

– Én is ebben reménykedem – mondta Rand.

A nő megint motyogott magában valamit, de ő nem értette. Nynaeve-ből sosem lesz ideális aes sedai, ahhoz nem uralkodik elég jól az érzelmein, különösen a haragján. De Rand nem bánta: legalább mindig tudta, Nynaeve-vel épp hogyan állnak. Az egykori javasasszonynál rosszabb cselszövőt elképzelni is nehéz lett volna. Ezért volt olyan értékes. Megbízhatott benne. Ezt nem sok mindenkiről mondhatta el.

De benne megbízunk, ugye? – kérdezte Lews Therin. Ugye?

Rand nem válaszolt. Végigellenőrizte az egész kikötőt. Nynaeve végig ott maradt mellette. Láthatóan igen komor hangulatban volt, bár a férfinak fogalma sem volt róla, miért. Most, hogy Cadsuane-t száműzte, végre Nynaeve lehet az elsődleges tanácsadója. Azt hitte, ennek örülni fog.

Talán Lan miatt aggódott. Rand visszafordította a menetet a városközpont felé, és megkérdezte:

– Hallottál felőle bármit is?

Nynaeve elkeskenyedett szemmel nézett fel rá.

– Kiről?

– Tudod, kiről – válaszolta ő, és ellovagolt egy sor élénkvörös zászló mellett. Egymás mellett sorakozó otthonokon lobogtak, és azt mutatták, egy család sarjai laknak mindben.

– Azzal nem kell neked törődnöd, ő mit csinál! – vágta rá Nynaeve.

– Az egész világgal törődnöm kell, Nynaeve – nézett rá a nőre. – Vagy szerinted nem?

Az aes sedai kinyitotta a száját, alighanem rá akart förmedni, aztán a szemébe nézett, és elakadt a szava. A Fényre! – gondolta Rand, ahogy meglátta a nő arcán felsötétlő rettenetet. Most már Nynaeve-vel is meg tudom csinálni. Mit látnak, amikor rám néznek? Nynaeve arckifejezése láttán kis híján ő is megijedt saját magától.

– Lannal minden rendben lesz – kapta el a tekintetét a nő.

– Malkierbe lovagolt, ugye?

Nynaeve elvörösödött.

– Mikor ér oda? – kérdezte Rand. – Még nem ért a Fertőbe, ugye?

Lan kötelességének és végzetének is látta, hogy egyenesen, egymaga Malkierbe lovagoljon. A királyságot – Lan királyságát – évtizedekkel korábban elemésztette a Fertő, amikor a férfi még csak karon ülő gyermek volt.

– Két-három hónapja lehet még – mondta Nynaeve. – De… aggaszt, hogy milyen forrófejű. Ragaszkodott hozzá, hogy vigyem el a Határvidékre. Engedelmeskedtem neki, de Saldaeában hagytam. Azt akartam, hogy a lehető legmesszebb legyen a Réstől. Jó nehéz terepen kell átkelnie, hogy odaérjen!

Rand jeges hidegséget érzett, ha belegondolt, hogy Lan a Rés felé tart. Gyakorlatilag a biztos halálba. De igazán nem tehetett semmit ellene.

– Sajnálom, Nynaeve! – szólt, bár nem volt benne sok együttérzés. Mostanában nehezére esett bármit is érezni.

– Azt hiszed, odaküldtem egyedül? – csattant fel a nő. – Gyapjúagyúak vagytok mind a ketten! Gondoskodtam róla, hogy legyen serege, hiába nem akarta!

És Nynaeve képes is volt rá, hogy sereget szerezzen a férjének. Talán figyelmeztette a maradék malkierieket Lan nevében. Lan furcsa egy alak volt: nem volt hajlandó felemelni Malkier zászlaját, vagy királynak nevezni magát, mert félt tőle, hogy a halálba vezetné a honfitársait. De ő maga szemrebbenés nélkül kész volt nekivágni a biztos halálnak a becsület nevében.

Én is ezt tenném? – kérdezte magától Rand. A biztos halálba lovagolnék a becsület nevében? De az ő helyzete nagyon más volt. Lan választhatott. Egyetlen prófécia sem mondta ki, hogy Lannak meg kell halnia, bármit gondolt is a sorsáról.

– Ettől persze még elkélne neki a segítség – jegyezte meg Nynaeve feszengve. Mindig feszengett, ha segítséget kellett kérnie. – Nem lesz valami nagy a serege. És nem hiszem, hogy sokáig bírják majd a trallokok ellen.

– Megtámadja őket? – kérdezte Rand.

Nynaeve habozott.

– Nem mondta – válaszolta. – De igen, azt hiszem, megtámadja őket. Szerinte csak az idődet pazarolod, Rand. Ha megérkezik, és lesz serege, és látja, hogy a trallokok már a Tarwin-résben gyülekeznek… igen, akkor szerintem megtámadja őket.

– Akkor megérdemli, amit kap. Azért kapja, mert nem velünk lovagolt – jegyezte meg Rand.

Nynaeve rámeredt.

– Hogy mondhatsz ilyet?

– Mi mást mondhatnék? – kérdezte Rand halkan. – Nyakunkon az Utolsó Csata. Talán ugyanakkor támadom meg a Fertőt, mint Lan. Talán nem. – Elhallgatott. Eszébe jutott valami. Ha Lan és a serege, bármekkorát sikerül is útközben toboroznia, a Résnél támad… azzal elvonja a figyelmet. Ha ő nem ott támad, összezavarhatja az Árnyékot. Lecsaphat rájuk, amikor a legkevésbé számítanak rá, mert Lanra figyelnek.

– Igen – mormolta elgondolkozva. – Tényleg jó szolgálatot tehet nekem a halála!

Nynaeve szeme elkerekedett dühében, de Rand nem törődött vele. Valahol mélyen, egy nagyon csendes kis zugban aggódott a barátjáért. De el kellett fojtania ezt az aggodalmat, el kellett hallgattatnia! Ám a hang tovább sustorgott. A barátjának tart. Ne hagyd cserben…

Nynaeve Rand őszinte elismerésére leküzdte a dühét.

– Beszélünk még a dologról! – vetette oda neki kurtán. – Talán majd miután belegondoltál, hogy mit is jelentene, ha cserbenhagynád Lant!

Rand szerette azt hinni, hogy Nynaeve még mindig ugyanaz a harcias kis javasasszony, aki annyit terrorizálta odahaza, a Folyóközben. Mindig túljátszottá a szerepét, mintha csak attól félt volna, hogy nem veszik komolyan, mert túl fiatal. De sokat érett azóta.

Elértek a palotához. A kapu előtt Bashere ötven embere őrködött. Egyszerre tisztelegtek, ahogy Rand átlovagolt közöttük. Átvágott a kinn táborozó aieleken is, leszállt a nyeregből az istállónál, és leemelte a kis szobrocskát a nyeregre erősített pántról. Túlméretezett zsebébe dugta – inkább a kabátjába gombolt zsák volt már, mint egyszerű zseb, és kifejezetten a szoborra szabták. A gömböt tartó kéz kikandikált a mélyéből.

A tróntermébe ment. Most már nem nagyon nevezhette másképp, elvégre áthozták neki a király trónját is. Hatalmas, aranyozott jószág volt, a fába ékelt drágakövekkel kiverve. A támlája a feje fölé nyúlt. Az ékkövek dülledt szemekként álltak ki, és az egészben volt valami díszes pompa, ami neki nagyon nem tetszett. Nem a palotában találták meg. Az egyik helyi kereskedő „vigyázott rá” a zavargások alatt. Talán átvitt értelemben is szerette volna megszerezni magának.

Rand persze minden csiricsárésága ellenére leült a trónra, és hosszan fészkelődött, hogy a zsebében lapuló szobrocska ne bökje a bordáit. A város hatalmasságai nem tudták, mire véljék a viselkedését, és jobb is volt ez így. Nem koronáztatta magát királlyá, de az ő seregei biztosították a főváros békéjét. Arról beszélt, hogy visszaállítja Alsalam uralmát, mégis úgy ült a trónján, mintha ott volna a helye. Nem költözött be a királyi palotába. El akarta bizonytalanítani a helyieket.

Igazság szerint még nem döntötte el, mi legyen. Nagyon sok múlt az aznapi jelentéseken. Odabiccentett a belépő Rhuarcnak.

Az izmos aiel viszonozta a köszöntést. Aztán Rand felkelt a trónról, és leültek a zöld kárpit borította emelvény elé leterített színes, spirálmintás, kerek szőnyegecskére. Amikor először tette, halkan, de látványosan felzúdultak a Rand egyre növekvő udvarához csapódó domani tisztségviselők.

– Még egyet megtaláltunk és őrizetbe vettünk, Rand al'Thor – jelentette be Rhuarc. – Alamindra Cutren az unokatestvére birtokán bujkált az északi határtól nem messze. A saját birtokán lelt nyomok egyértelműen oda vezettek.

Ezek szerint most már a Kereskedőtanács négy tagja is az ő vendégszeretetét élvezte.

– És mi a helyzet Meashan Dubarisszal? Azt mondtad, lehet, hogy őt is sikerül begyűjtenetek!

– Meghalt – felelte Rhuarc. – A csőcselék végzett vele úgy egy hete.

– Biztos vagy benne? Lehet, hogy csak hazugság, hogy ne keressük tovább!

– Én magam nem láttam a holttestét – válaszolta Rhuarc –, de megbízható embereim vizsgálták meg, és szerintük illett rá a kapott leírás. Elég meggyőzőnek tartom, hogy jó nyomon voltunk.

Ezek szerint négy fogolynál és két halottnál tartanak. Akkor már csak négyet kell összeszednie, hogy elég tag legyen a kezében ahhoz is, hogy rájuk parancsolhasson, válasszanak új királyt. Persze nem ez lenne Arad Doman történelmében a legerkölcsösebb választás… Miért is vesződik az egésszel? Nyugodtan kinevezhetne egy királyt, vagy elfoglalhatná a trónt, ha akarja. Miért érdekelje, hogy a domaniak mit gondolnak helyesnek?

Rhuarc egyre csak őt figyelte. Elgondolkozóan csillogott a szeme. Alighanem neki is ugyanezen járt az esze.

– Kutassatok tovább! – mordult fel Rand. – Nem akarom magaménak követelni Arad Domant, és vagy megtaláljuk a jog szerinti uralkodót, vagy összeszedjük a Kereskedőtanácsot, hogy válasszanak új királyt! Nem érdekel, ki lesz az, feltéve, ha nem árnybarát!

– Ahogy akarod, car'a'carn – válaszolta Rhuarc, és felkelt, hogy menjen.

– Fontos, hogy rend legyen, Rhuarc – szólt utána Rand. – Nincs rá időm, hogy megszilárdítsam ezt a királyságot. Nincs már sok hátra az Utolsó Csatáig! – Nynaeve-re pillantott; a nő egy nagyobb csapat Hajadonnal ácsorgott a terem túlsó végében. – Azt akarom, hogy a hónap végére a Kereskedőtanács még négy tagja a kezemben legyen!

– Kegyetlen iramot diktálsz, Rand al'Thor – jegyezte meg Rhuarc.

Rand is felállt.

– Csak kerítsd elő ezeket a kereskedőket! Vezetők kellenek a népnek!

– És a király?

Rand oldalra nézett, ahol Milisair Chadmar állt aiel őrei gondos felügyelete alatt. A nő kissé… megviseltnek tűnt. Nemrég még pompázatos, hollófekete haját szoros kontyba tornyozta, nyilván, mert az volt a legkönnyebb. Még mindig drága ruhát hordott, de gyűrötten lógott rajta, mintha túl hosszú ideje viselte volna. A szeme vörös volt. Még most is gyönyörű látványt nyújtott, de inkább csak úgy, ahogy egy festmény szép azután is, hogy összegyűrik, aztán újra kisimítják.

– Vízben és árnyékban sose legyen hiányod, Rhuarc! – mondta Rand elbocsátóan.

– Vízben és árnyékban sose legyen hiányod, Rand al'Thor! – A magas aiel visszavonult, és néhány lándzsája követte.

Rand mély levegőt vett, aztán fellépett a csicsás trónra, és leült. Rhuarcnak megadta a tiszteletet. Megérdemelte. A többieknek… nos, nekik is épp annyi tiszteletet adott, amennyit érdemeltek.

Előrehajolt, és intett Milisairnek, hogy lépjen közelebb. Az egyik Hajadon hátba bökte a nőt, hogy eredjen, és az kénytelen volt előrelépni. Lényegesen riadtabbnak tűnt, mint amikor a legutóbb meg kellett jelennie Rand színe előtt.

– Nos? – kérdezte a férfi.

– Sárkány nagyuram – kezdte a nő, és körbenézett, mintha csak segítséget várt volna a teremben ácsorgó többi domanitól. Azok úgy tettek, mintha nem is vették volna észre, még a hiú Ramshalan nagyúr is elfordította a fejét.

– Beszélj, asszony! – förmedt rá Rand.

– A hírnök, akiről érdeklődött – bökte ki a nő –, meghalt.

Rand mély levegőt vett.

– És egészen pontosan hogy történt a dolog?

– Az emberek, akiknek a felügyeletére bíztam – hadarta a nő. – Nem tudtam, milyen rosszul bántak a hírnökkel! Napokig nem adtak neki inni sem, és aztán lázas beteg lett…

– Másképp mondva – kezdte Rand –, miután nem tudtál információt kicsikarni belőle, hagytad, hadd rohadjon meg a börtönben, és csak akkor jutott egyáltalán eszedbe, amikor követeltem, hogy kerítsd elő?

– Car'a'carn – szólalt meg az egyik Hajadon, egy Jalani nevű, rettentően fiatal lány, és előrelépett. – Azon kaptuk, hogy a holmiját pakolja össze, mintha meg akarna szökni a városból!

Milisair látványosan elsápadt.

– Sárkány nagyúr – szólt. – Pillanatnyi gyengeség volt. Csak…

Rand intett, hogy hallgasson.

– Most mihez kezdjek veled?

– Ki kellene végeztetni, nagyuram! – lépett előre Ramshalan nagyúr mohó vigyorral.

Rand a homlokát ráncolva pillantott fel. Nem várt választ a kérdésére. Ramshalan nyurga volt, az arcán a jellegzetes, vékonyka domani bajusz sötétlett, de jókora sasorra saldaeai ősökről árulkodott. Valami elképesztő kék-narancssárga kabátot hordott, és a fodros kézelő épp csak kilógott a ruhaujjából. Láthatóan a domani felső osztály egyes rétegeiben ez számított divatosnak. A férfi fülbevalóján nemesi háza címere fénylett, és egy repülő madarat ábrázoló szépségflastrom feketéllett az arcán.

Randnek épp elég hozzá hasonló pojácával volt már dolga, ismerte a kevés ésszel, sok befolyásos rokonnal bíró udvaroncokat.

Mintha a nemesség úgy potyogtatta volna őket, mint a Folyóközben az anyajuhok a bárányokat. Ramshalan különösen idegesítő példány volt, egyrészt az orrhangja miatt, másrészt mert bárkit elárult volna, ha azzal az ő kedvére tehet.

De néha ennek a fajtának is megvolt a maga haszna. Néha.

– Te mit gondolsz, Milisair? – kérdezte Rand elgondolkozva. – Ki kellene végeztesselek felségárulásért, ahogy ez a férfi javasolta?

A nő nem fakadt sírva, de láthatóan halálra rémül. A keze remegett, ahogy Rand felé nyújtotta a karját, és elkerekedett szemmel, pislogás nélkül nézte a férfit.

– Nem – jelentette ki végül ő. – Szükségem lesz rád az új király megválasztásához. Mi hasznom lenne belőle, hogy az egész vidéket átkutattatom a társaid után, ha nekiállok kivégeztetni a Kereskedőtanács már megtalált tagjait?

A nő végre kifújta a levegőt, és megroskadt addig merev válla. – zárjátok ugyanabba a börtönbe, ahová ő zárta a király hírnökét! – vetette oda Rand a Hajadonoknak. – Gondoskodjatok róla, hogy ne jusson a foglya sorsára, vagy legalábbis addig semmiképp sem, amíg nem végeztem vele!

Milisair elkeseredetten felkiáltott. Mire az aiel Hajadonok kirángatták a sikoltozó nőt a teremből, Rand szinte már el is feledkezett a dologról. Ramshalan elégedetten nézte a jelenetet; úgy tűnt, a nő többször is nyilvánosan sértegette. Végre valami Milisair mellett szólt.

– A Kereskedőtanács többi tagja – fordult Rand a domani tisztviselők felé. – Bármelyikük is kapcsolatban volt a királlyal?

– Mindenki legalább négy-öt hónapja látta legutoljára, nagyuram – felelte az egyikük, egy zömök, hordóhasú kis emberke, Noreladim. – Bár nem tudjuk, Alamindrával mi a helyzet, hiszen csak nemrég… fedezték fel.

Talán szolgálhat újdonságokkal, bár Rand nem tartotta valószínűnek, hogy jobb nyomot tudna biztosítani, mint egy hírnök, aki saját állítása szerint egyenesen Alsalamtól érkezett. A Fény égesse meg azt a némbert, hogy hagyta meghalni!

Ha Graendal küldte a hírnököt, jegyezte meg Lews Therin hirtelen, sosem lettem volna képes megtörni. Ahhoz túlságosan is ért a Kényszerhez. Ügyes, nagyon ügyes…

Rand tétovázott. Ebben igaza volt az őrültnek. Amennyiben a hírnök Graendal Kényszere alatt állt, nagyon kis esélye lett volna csak annak, hogy képes árulni úrnője rejtekhelyét. Kivéve, ha valahogy fel tudják oldani a Kényszer hálóját, amihez az ő képességeit jócskán meghaladó Gyógyításra lett volna szükség. Graendal mindig is nagyon gondosan eltüntette maga után a nyomokat.

De még mindig nem lehetett benne biztos, hogy egyáltalán a városban van. Ám ha talál egy hírnököt, akin rajta van Graendal Kényszere, neki az is elég lesz.

– Beszélnem kell valakivel, aki szintén azt állítja, hogy üzenetet kapott a királytól – jelentette ki. – Bárkivel, aki efféle kapcsolatban állhatott vele a városban!

– Megtaláljuk őket, Sárkány nagyúr – jelentette ki sietve Ramshalan.

Rand oda sem figyelt, csak biccentett. Ha Naeffnek sikerül megszerveznie a találkozót a seanchanokkal, akkor nem sokkal azután már el is hagyhatja Arad Domant. Remélte, hogy királlyal az élükön hagyja itt őket; remélte, hogy addigra megtalálja és megöli Graendalt. De azzal is kiegyezett volna, ha csak békét köt a seanchanokkal, és élelmet hagy az ittenieknek. Nem oldhatta meg mindenki gondját. Épp elég, ha addig engedelmességre kényszeríti őket, amíg meg nem hal Shayol Ghulnál.

És így hagyja, hogy távoztával a világ újra megtörjön. A fogát csikorgatta. Már így is túl sokat aggódott olyasmin, amin nem segíthetett.

Ezért nem akarok én kinevezni új királyt Arad Domanban? – gondolta. Hiszen amint meghalok, az illető elveszíti minden hatalmát, és Arad Doman megint ott tart, ahol eddig. Ha nem egy olyan királyt hagyok itt, gyakorlatilag a halálom pillanatában felajánlom a seanchanoknak a királyságot.

Annyi mindent egyensúlyban kellett tartania. Annyi gond húzta a vállát. Nem tudta mindet megoldani. Egyszerűen képtelen volt rá.

– Nem tetszik nekem ez az egész, Rand – mondta Nynaeve az ajtó mellett állva, keresztbe font karral. – És nem végeztünk még Lan dolgával sem!

A férfi legyintett.

– A barátod, Rand – mondta Nynaeve. – A Fényre! És mi a helyzet Perrinnel és Mattel? Egyáltalán tudod, hol vannak? Mi történt velük?

A színek felörvénylettek a férfi szeme előtt, és felvillantották, ahogy Perrin Galaddal áll egy sátorban. Mi a fenét keresett Perrin épp Galad mellett? És Elayne féltestvére mikor lépett be a fehérköpenyek közé? A színek váltottak Matre: egy ismerős város utcáin lovagolt épp. Caemlyn? Thom is ott volt vele.

Rand összevonta a szemöldökét. Érezte, ahogy Perrin és Mat magához húzza a messzeségből. Ez is a ta'verenség része volt: vonzották egymást. Mind a kettőjüknek ott kellett lennie mellette az Utolsó Csatában.

– Rand? – kérdezte Nynaeve. – Nem is válaszolsz?

– Arra, hogy mi a helyzet Perrinnel és Mattel? – kérdezte ő. – Életben vannak.

– Honnan tudod?

– Egyszerűen csak tudom. – Sóhajtott egyet, és megrázta a fejét. – És ajánlom nekik, hogy maradjanak is életben! Mindkettőjükre szükségem lesz, még mielőtt vége lenne ennek az egésznek!

– Rand! – csattant fel az asszony. – A barátaid!

– Csak szálak a Mintában, Nynaeve – kelt fel a férfi. – Már alig ismerem őket, és gondolom, ők is ugyanezt mondanák rólam, ha megkérdeznéd őket.

– Nem is törődsz velük?

– Törődnöm kellene? – Rand lesétált a trónjának helyet adó kárpitozott emelvényről. – Az Utolsó Csatával törődöm. Azzal törődöm, hogy békét kössek végre ezekkel a fényverte seanchanokkal, hogy ne kelljen a viszályaikkal bajlódnom, és eljuthassak az igazán fontos ütközetbe. Mindezek mellett jelentéktelen, hogy mi van pár kölyökkel a saját kis falumból.

Kihívóan Nynaeve-re nézett. Ramshalan és a többi udvaronc csendben elhátrált: nem akartak a Sárkány és az aes sedai tekintete közt csapdába esni.

A nő hallgatott, bár az arcán végtelen szomorúság ömlött el.

– Ó, Rand! – sóhajtott fel végül. – Ez nem mehet így tovább! Ez a keménység a végén összetör!

– Azt teszem, amit tennem kell – mondta ő, és felszűkölt benne a harag. Tényleg nem hagyják abba, hogy egyre csak nyüstöljék, amiért így döntött?

– De nem ezt kell tenned! – mondta a nő. – Tönkreteszed magad. És aztán…

Rand haragja kirobbant. Megpördült, és a nőre bökött.

– Azt akarod, hogy téged is száműzzelek, mint Cadsuane-t, Nynaeve? – bődült el. – Nem hagyom, hogy játszadozzatok velem! Vége! Akkor adsz tanácsot, ha azt kérem, amúgy pedig nem anyáskodsz felettem!

A nő hátrahőkölt, és ő a fogát csikorgatva fojtotta el a dühét. Leengedte a kezét, de észrevette, hogy ösztönösen a zsebében lévő kulcshoz nyúlt volna. Nynaeve tekintete a ter'angrealra tapadt, a szeme elkerekedett, és Rand lassan, erőnek erejével elvitte onnan a kezét.

Őt magát is meglepte a dühroham. Azt hitte, uralkodik az érzelmein. Legyűrte a haragot, de meglepően nehezére esett. Elfordult, és kivonult a teremből. Kivágta az ajtót. A Hajadonok követték.

– Ma nincs több audiencia! – förmedt rá a kísérőire, akik szintén a nyomába szegődtek volna. – Menjetek, és intézkedjetek, ahogy parancsoltam! Kell a Kereskedőtanács többi tagja! Menjetek!

Szétszóródtak. Csak az aielek maradtak mellette, vigyáztak rá, míg csak vissza nem ért a palotában kiválasztott szobákba.

Nem kellett már sokáig bírnia. Nem kellett már sokáig egyensúlyoznia ezt a rengeteg mindent. Aztán vége lehet. És azon kapta magát, hogy legalább annyira várja már ezt a véget, mint Lews Therin.

Megígérted, hogy meghalhatunk! – mondta Lews Therin a távolban zokogva.

Megígértem – mondta Rand. – És meg is halunk!

Harminckettedik fejezet

Árnyékfolyók

Nynaeve a Bandar Ebant övező széles fal tetején állt, és lenézett a sötétségbe merült városra. A fal a város szárazföld felőli részét ölelte körbe, de Bandar Ebant lejtőre építették, és belátta az egészet. Átlátott a város fölött, ki az öbölben sötétlő óceánra. Éjjeli köd ülte meg a hullámokat, elfátyolozta a tenger éles, fekete tükrét. Mintha csak a fenn gomolygó felhők tükörképe lett volna. A felhők kísérteties gyöngyházfénnyel derengtek: bár nem látta a holdat, tudta, hogy az világítja meg őket.

A köd nem érte el a várost, ritkán szivárgott be a házak közé. Kinn gomolygott az óceán fölött, mint egy láthatatlan akadály megállította erdőtűz füstje.

Még mindig érezte az északon tomboló vihart. Alig bírta megállni, hogy ne vágtasson végig az utcán figyelmeztetően kiabálva: Mindenki bújjon a pincébe! Tegyetek el elég ételt, mert katasztrófa közeleg! Sajnos ez ellen a vihar ellen a legerősebb földhányás, a legjobban megtámogatott falak sem segíthettek volna. Ez teljesen más vihar volt.

Az óceánon gomolygó köd gyakran szelet jósolt, nem volt ez másképp aznap este sem. Nynaeve magára csavarta a vállkendőjét, és érezte a levegőt betöltő tengerbűzt. Összevegyült a túlzsúfolt város kikerülhetetlen szagával. Szemét, embertömeg, a tűzhelyekről áradó füst és korom. Hiányzott neki a Folyóköz. Arrafelé hideg szelek fújtak telente, de mindig friss volt a levegő. Bandar Ebanban még a szelek is elhasználtnak tűntek.

A Folyóközben soha többé nem lesz helye. Tisztában volt vele, bármennyire fájt is a gondolat. Most már aes sedai volt, azzá vált, és sokkal fontosabb volt neki, hogy nővér, mint egykor a javasasszonyság volt. Az Egyetlen Hatalom segítségével annyi mindenből fel tudta Gyógyítani az embereket, hogy az még most is csodával töltötte el. És a Fehér Torony fennhatóságával a háta mögött a világ leghatalmasabb emberei közé tartozott: csak a tulajdon nővérei és egy-egy uralkodó érhetett fel vele.

Ami pedig az uralkodókat illette, egy királyhoz ment feleségül. Lehet, hogy Lannak nem volt királysága, de attól még király volt. Ha más szemében nem is, az övében igen. A férfi nem viselte volna jól a folyóközi életet. És az igazság szerint már ő maga sem viselte volna jól. Az az egyszerű élet, hiába, hogy egykor semmi mást nem tudott elképzelni sem, most már unalmasnak tűnne, nem elégítené ki.

De ennek ellenére nehezen tudta elfojtani a vágyakozását, különösen most, ahogy az éjjeli ködöt nézte.

– Ott! – szólalt meg Merise, és a hangját megélesítette a feszültség. Cadsuane-nel és Corele-lel együtt a másik irányba néztek, nem délnyugat felé, a városra és az óceánra, hanem keletre. Nynaeve kis híján úgy döntött, hogy nem csatlakozik a társaságukhoz, mert szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy Cadsuane legalább részben őt okolja a száműzetése miatt. De túlságosan is vonzotta a lehetőség, hogy láthatja a jelenéseket.

Elfordult a tengertől, és átvágott a fal tetején. Odalépett a többiek mellé. Corele felnézett rá, de Merise és Cadsuane úgy tettek, mintha észre sem vennék. Nynaeve-nek ez így pontosan meg is felelt. Bár továbbra is zavarta, hogy Corele, a Sárga ajah tagja is csak ímmelámmal fogadja el. Corele kellemes, együttérző nő volt, de nem volt hajlandó elismerni, hogy ő is a Sárga ajah tagja lenne. Mindegy. Előbb vagy utóbb neki is változtatnia kell az elképzelésein, ha Egwene megszerzi a Fehér Torony fölött az uralmat!

Nynaeve kipislogott a mellvéd foghíján át, és a város alatt elterülő sötét vidéket fürkészte. Épp hogy ki tudta venni a nyomornegyed nyomait, ami még nemrégiben is a városfalakra tapadt. A városon kívül dúló veszedelmek – a valósak és az eltúlzottak egyaránt – szinte minden menekültet a város utcáira űztek, ahol a zsúfoltságban pusztítani kezdtek a járványok és az éhínség, amit idáig cipeltek. Randnek még mindig sok idejét felemésztette, hogy velük törődjön.

Odalenn, a letaposott kunyhókon túl csak bokrok voltak, csökött kis fák, egy árnyékba burkolódzó fadarab, ami egykor talán egy kerék része lehetett. A közeli mezők terméketlenül barnállottak. Felszántották, bevetették őket, de mégis terméketlenek maradtak. A Fényre! Miért nem nőtt már a gabona sem? Honnan lesz mit enni idén télen?

De most nem ezért volt idefenn. Mit láthatott meg Merise? Hol…

Aztán már ő is látta. Akár az óceáni köd eltévedt szála, egy cseppnyi fényes ragyogás suhant át a föld fölött. Nőni kezdett, kidagadt, mint egy parányi viharfelhő. Gyöngyházszín fényben ragyogott, mint odafenn a holdsütötte fellegek. Lassan egy gyalogló férfi alakjába olvadt. Aztán a fényes köd újabb alakokat szült. Pillanatokon belül egész ragyogó menet vonult át a sötét mezőn. Gyászosan lépdeltek.

Nynaeve megborzongott, aztán szigorúan összeszidta magát. Lehet, hogy a holtak lelkei, de egyelőre nem jelentettek veszélyt senkire! De bárhogy próbálta is nyugalomra késztetni magát, a karja libabőrös maradt.

A menet túl messze volt ahhoz, hogy a részleteket is lássa. Férfiak és nők is vonultak a sorban, fényes derengés övezte őket, és úgy hullámzott, akár a város zászlai. A jelenéseknek nem volt színe, csak fénye, nem úgy, mint a mostanában egyre gyakrabban feltűnő kísérteteknek.

A kint vonuló menetet teljességében különös, túlvilági fény alkotta. A csapat jó néhány tagja – most már legalább kétszázan lehettek – egy jókora tárgyat cipelt. Valamiféle hordszék lenne? Vagy… nem. Egy koporsó volt az. Ezek szerint ez egy réges-régi temetési menet lett volna? Mi történhetett ezekkel az emberekkel, és miért hívta vissza őket az élők világa?

A városban terjengő szóbeszéd szerint a menet a Rand érkezése utáni éjszakán tűnt fel először Bandar Ebanban. A falon őrködő katonák, akik feltehetően a legszavahihetőbb forrásnak számítottak, nyugtalanul ugyanezt mondták neki.

– Nem értem, ez miért zaklat fel mindenkit annyira – jegyezte meg Merise taraboni akcentussal. Keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Mostanra már mind hozzászoktunk a kísértetekhez, nem? És legalább ezektől itt senki sem olvadt el vagy kapott lángra.

A városból érkező jelentések alapján egyre gyakoribbak voltak az efféle incidensek. Az elmúlt pár nap során Nynaeve három olyan hihető beszámolónak nézett utána, ahol bogarak bújtak ki valakinek a bőre alól, míg csak meg nem halt a szerencsétlen. Akadt egy férfi is, akit egyik reggel szénné égve találtak meg az ágyában. A lepedőt még csak meg sem perzselték a lángok. Ő maga is látta a holttestet.

Ezeket az incidenseket nem a kísértetek okozták, de az emberek kezdtek mindent a jelenésekre fogni. Persze jobb, mintha Randet okolnák érte, gondolta Nynaeve.

– Megőrjít, hogy csak ülünk a városban és várunk! – folytatta Merise.

– Valóban nem tűnik túl gyümölcsözőnek az itt töltött idő – helyeselt Corele. – Tovább kellene mennünk! Ti is hallottátok, hogy kijelentette: közel már az Utolsó Csata!

Nynaeve-be belehasított a Lan iránt érzett aggodalom, és a Rand iránti düh. A férfi még mindig úgy volt vele, hogy ha sikerül ugyanakkorra időzítenie a támadását, mint amikor Lan a Tarwin-réshez ér, összezavarhatja az ellenségeit. Lehet, hogy Lan rohama lesz az Utolsó Csata nyitánya. De akkor Rand miért nem akar csapatokat küldeni, hogy megsegítse?

– Igen – mormolta Cadsuane elgondolkozva. – Alighanem igaza van.

Miért nem dobta hátra a csuklyát? Rand láthatóan nem volt a közelben!

– De akkor még több okunk lenne rá, hogy továbbmenjünk – jelentette ki Merise komoran. – Rand al'Thor bolond! És Arad Doman lényegtelen! Van királya? Nincs királya? Mit számít az?

– A seanchanok nem lényegtelenek – szipákolt egy sort Nynaeve. – Velük mi a helyzet? Szerinted el kellene masíroznunk a Fertőbe, a királyságainkat meg hátrahagynunk a hódítóknak?

Merise nem válaszolt. Corele elmosolyodott, és megvonta a vállát, aztán odapillantott Damer Flinnre, aki a hátuk mögött összefont karral támasztotta a falat. A cserzett bőrű öregember könnyed tartása azt sugallta, hogy semmi fenyegetőt nem talált a kísértetmenetben. És manapság még az is megeshetett, hogy neki volt igaza.

Nynaeve visszanézett a kísértetek felvonulására. Széles ívben kerülték meg a városfalat. A többi aes sedai folytatta a beszélgetést. Merise és Corele kihasználta az alkalmat, hogy hangot adhasson a Randdel kapcsolatos ellenérzéseinek. Ki-ki a maga módján – az egyikük keserűen, a másikuk barátságosan.

Nynaeve a legszívesebben megvédte volna a fiút. Bár mostanában nehéz volt vele, kiszámíthatatlan volt, fontos munka várt rá Arad Domanban. Közelgett a seanchanokkal való falmei találkozás ideje. De Randnek ettől eltekintve is igaza volt abban, hogy kell valaki a domani trónra. És mi a helyzet, ha Graendal tényleg itt lapul? Márpedig Rand láthatóan hitt benne, hogy itt van. A többiek lehet, hogy azt hiszik, Rand tévedett a Kitaszított kapcsán, de a fiú szinte minden másik királyságban felfedett már Kitaszítottakat. Miért épp Arad Domanban ne lett volna egy sem? Eltűnt király, forrongó vidék, fejetlenség, éhínség, viszály? Az ember épp efféle gondokat várt egy Kitaszított körül.

A többiek tovább beszéltek. Nynaeve nekikészült a távozásnak, és csak ekkor vette észre, hogy Cadsuane őt figyeli. Habozott, és a köpenybe burkolódzó nő felé fordult. Cadsuane arcát alig lehetett látni a fáklyafényben, de Nynaeve mintha egy fintort kapott volna el az árnyékok között, mintha a nőnek nem tetszene, hogy Merise és Corele ennyit panaszkodik. Nynaeve és Cadsuane egy hosszú pillanatig egymás szemébe néztek, aztán az idős aes sedai kurtán biccentett, elfordult, és elvonult, miközben Merise épp az egyik Rand-ellenes kirohanása kellős közepén tartott.

A többi aes sedai sietve próbálta beérni Cadsuane-t. Vajon mit jelenthetett a tekintete? Cadsuane általában úgy bánt a többi aes sedaijal, mintha annyi tiszteletet sem érdemelnének, mint egy málhás szamár. Mintha mindegyiküket gyermeknek tartotta volna.

Persze figyelembe véve, hogy mostanában miképp viselkedtek az aes sedaiok…

Nynaeve magában fintorogva indult el a másik irányba. Odabólintott a falon álló őröknek. Az biztos, hogy Cadsuane nem a tisztelete jeléül biccentett oda neki! Ahhoz túlságosan is önhitt és beképzelt volt.

De akkor mihez kezdjen Randdel? A férfi nem akarta, hogy ő vagy bárki más segítsen neki, de ez igazán nem volt újdonság. Akkor is ugyanilyen makacs volt, amikor még a Folyóközben pásztorkodott, és az apja is majdnem ugyanilyen rossz volt. Ez persze Nynaeve-et, a javasasszonyt sosem akadályozta meg abban, hogy a segítségükre legyen, és Nynaeve-et, az aes sedait sem állíthatja meg. Megbirkózott a Coplinokkal és a Congarokkal is, egy beképzelt Rand al'Thor sem okozhat neki gondot! A legszívesebben odavonult volna a „palotájába”, hogy jól megmondja a magáét.

Épp csak… Rand al'Thor nem egy Coplin volt, sem egy Congar. A Folyóköz legmakacsabbjait sem övezte olyan különös, gonosz aura, mint őt.

Akadt már dolga veszedelmes emberekkel. Lan, a tulajdon férje is veszedelmes volt, mint a cserkésző farkas, és nagyon sértődékeny tudott lenni, bár ezt meglehetősen jól titkolta a legtöbb ember előtt. De bármilyen fenyegető volt is, előbb vágta volna le a tulajdon karját, mint hogy rá emelje.

Rand más volt. Nynaeve elért a falról a városba levezető lépcsőhöz, és elindult rajta lefelé. Elhessegette az őröket, bár nagyon ajánlgatták, hogy az egyikük elkíséri. Éjszaka volt, az egész város tele menekültekkel, de ő egyáltalán nem volt védtelen. Elfogadta azonban tőlük a lámpát. Ha az Egyetlen Hatalom segítségével világította volna meg az utat, csak zavarba ejti a többi járókelőt.

Rand. Egykor azt hitte róla, épp olyan gyengéd, mint Lan. Szinte már nevetséges volt az az ártatlanság, amivel a nőket védte. De az a Rand már nem létezett. Újra megképzett előtte az a jelenet, amikor a fiú száműzte Cadsuane-t. Komolyan elhitte, hogy Rand megölné Cadsuane-t, ha még egyszer meglátná az arcát, és a puszta emlékbe is beleborzongott. Biztos csak képzelgett, de mintha abban a pillanatban határozottan sötétebb lett volna a szobában, mintha sötét felhő vonult volna a nap elé.

Rand al'Thor kiszámíthatatlanná vált. Az is csak ezt mutatta, hogy pár napja már ő is dührohamot váltott ki belőle. Persze nyilván sosem száműzné, nem fenyegetné meg, bármit mondott is. Ennyire még nem keményedett meg. Ugye nem?

Leért a kőlépcsők aljára, és kisétált az esti forgalom sarától mocskos fajárdákra. Jobban összehúzta magán a kendőt. Az utca túloldalán kis csoportokban kuporogtak az emberek. A boltok bejáratai és a sikátorok torka valamelyest védték őket a széltől.

Valahonnan egy távolabbi csoportból gyermekköhögést hallott. Megdermedt, aztán újra felharsant a köhögés. Nem volt valami könnyű hang. Nynaeve magában motyogva vágott át az utcán, és átverekedte magát a menekülteken. Magasba emelt lámpával nézte végig egyik álmosan kuporgó csoportot a másik után. Nagy részüknek a domaniakra jellemző rézszín bőre volt, de elég sok taraboni is akadt. És… azok ott saldaeaiak lennének? Ez váratlanul érte.

A menekültek többsége rongyos takaróba burkolódzva hevert szegénykés holmija mellett. Emitt egy üst, amott egy dunyha. Egy kislány aprócska rongybabát szorongatott: egykor szép lehetett, de mostanra már hiányzott a fél karja. Rand láthatóan ügyesen az uralma alá hajtotta az országokat, de a királyságainak többre lett volna szüksége némi ingyen gabonánál. Stabilitás kellett volna nekik, és valami – vagy valaki akiben hihetnek. Rand egyre kevésbé tudta akár egyiket, akár másikat megadni nekik.

Honnan is hallotta azt a köhögést? A legtöbb menekült nem válaszolt neki, de aki igen, az is habozva felelt a kérdésekre. Amikor végre sikerült megtalálnia a fiút, már igencsak ingerült volt. A szülők két farácsos bolt közt, egy kis benyílóban vetettek maguknak ágyat, és amikor Nynaeve közelebb ért, az apa felkelt, hogy szembeszálljon vele. Zömök domani fickó volt sötét, tépett szakállal és vaskos, egykor alighanem domani módira nyírt bajusszal. Nem viselt kabátot, és az inge kis híján teljesen elrongyolódott.

Nynaeve megsemmisítően végigmérte – ezt a pillantást már jóval aes sedai kora előtt megtanulta. A férfiak igazán olyan ostobák tudtak lenni! Ennek is alighanem haldoklott a fia, és mégis elállná az útját azon kevesek egyikének, akik még segíthetnének. A feleségének szokás szerint több esze volt. Megfogta a férje lábát. A fickó lenézett rá, és halkan motyogva elfordult.

A feleség vonásait nem nagyon lehetett kivenni az arcára tapadt mocsoktól. A koszba fényes csíkokat vájtak a könnyek: láthatóan nagyon nehéz éjszakák álltak mögötte.

Nynaeve a fenyegetően fölé magasló apával mit sem törődve letérdelt, és lehúzta a takarót a nő karjában alvó gyermek arcáról. Az valóban sápadt volt és vézna, és a szemhéja valami lázálmot követve rebbent meg.

– Mennyi ideje köhög? – kérdezte Nynaeve, és kiszedett egy marék gyógyfüvet az oldalán lógó kis tarsolyból. Nem volt nála sok minden, de elégnek kellett lennie.

– Már egy hete, asszonyom – válaszolta a nő.

Ő ingerülten csettintett, és a közelben heverő ónkupára bökött.

– Töltsd meg! – förmedt az apára. – Az is szerencse, hogy a gyermek idáig húzta a fehér váltólázzal, de ha nem avatkozom közbe, aligha éri meg a hajnalt!

Korábbi vonakodása ellenére az apa sietve engedelmeskedett, és telemerte a kupát egy közeli vizeshordóból. A gyakori esőzéseknek hála, itt legalább vízből nem volt hiány.

Nynaeve elvette a serleget, belekevert egy kis ezerjófüvet és láztörőt a vízbe, majd a Tűz egy aprócska szálával felforralta. A víz gőzölögni kezdett, és az apa megint felmotyogott. Nynaeve megrázta a fejét: mindig is úgy tudta, hogy a domaniak igen gyakorlatias népek voltak, ha az Egyetlen Hatalmat kellett használni. A városban uralkodó nyugtalanság ezek szerint rútul megfertőzte őket.

– Idd meg! – szólt rá a kölyökre. Letérdelt, és mind az Öt Hatalmat összefonta abban a bonyolult fonatban, amivel ösztönösen Gyógyított. Némelyik másik aes sedait őszintén lenyűgözték a képességei, de mások csak megvetően morogtak. Akárhogy is, a módszer működött, bár nem tudta elmagyarázni, hogyan csinálta. Ez volt az egyik átka és az egyik áldása is annak, hogy vad: ösztönösen meg tudott csinálni olyasmit is, amivel más aes sedaiok megszenvedtek. Ő viszont azzal küzdött meg rettenetesen, hogy újratanulja a rosszul rögzült dolgokat.

A fiúcska ugyan nem volt teljesen magánál, de a szájához tolt pohárra reagált. Nynaeve körbefonta a Gyógyítás szálaival, miközben ivott, és a gyermek hirtelen megdermedt, majd élesen sóhajtott egyet. Nem lett volna szükség a gyógyfüvekre, de abban sokat segíthettek, hogy a legyengült szervezet kibírja a Gyógyítást. Nynaeve már leszokott róla, hogy mindig használjon gyógyfüveket is a Gyógyításhoz, de továbbra is úgy volt vele, hogy azért megvan a maguk haszna.

Az apa fenyegetően letérdelt, de Nynaeve a mellkasába bökött az ujja hegyével, és hátralökte.

– Hadd kapjon levegőt az a gyerek!

A kisfiú pislogott egyet, és Nynaeve látta, ahogy kitisztul a tekintete. Gyengén megremegett. Az Egyetlen Hatalommal nézte meg, mekkora hatása volt a Gyógyításnak.

– A láz elmúlt – biccentett kurtán. Felállt, és elengedte az Egyetlen Hatalmat. – Az elkövetkezendő pár napban rendesen kell ennie: megadom a személyleírásotokat a kikötőben, és több ételt kaptok. De el ne adjátok, mert visszajut hozzám, és akkor nagyon dühös leszek! Megértettétek?

A nő szégyenkezve sütötte le a tekintetét.

– Soha nem tennénk ilyet…

– Én már semmit sem veszek biztosra – mondta Nynaeve. – De mindegy is, az a fontos, hogy a fiú életben marad, ha követitek az utasításaimat. Itassátok meg vele a főzet maradékát ma éjjel, ha kell, kortyonként! Ha újra belázasodna, hozzátok el hozzám a Sárkány palotájába!

– Igenis, asszonyom – felelte a feleség, miközben a férje letérdelt. Mosolyogva vette fel a gyermeket.

Nynaeve felvette a lámpást.

– Asszonyom – szólalt meg a nő. – Köszönöm!

Nynaeve visszafordult.

– Már jó pár napja el kellett volna hoznotok hozzánk. Nem érdekel, miféle ostoba babonaságok terjengenek az emberek között, az aes sedaiok nem az ellenségeitek! Ha hallottál más betegről is, biztasd őket, hogy látogassanak meg minket!

A nő biccentett, és a férje is mintha meghunyászkodott volna. Nynaeve büszkén kivonult a sikátorból a sötét utcára. Az emberek rettegéssel vegyes tisztelettel néztek fel rá. Micsoda bolondok! Inkább hagyták volna, hogy a tulajdon gyermekük meghaljon, mint hogy kitegyék a Gyógyításnak?

Amint visszaért az utcára, megnyugodott. Az egész közjáték nem telt sok idejébe, és – legalábbis aznap este – ideje épp annyi volt, amennyit akart. Nem volt túl sok szerencséje Randdel. Csak az vigasztalta, hogy Cadsuane még csúnyábban kudarcot vallott a férfi tanácsadójaként.

De hogyan bánt az ember az Újjászületett Sárkányhoz hasonlatos teremtményekkel? Tudta, hogy a régi Rand ott rejlik valahol a férfiban. Épp csak annyiszor megverték és megrugdalták, hogy elbújt, és hagyta, hogy ez a kíméletlen változat uralkodjon. És bármennyire fájó volt is beismernie, Nynaeve is tudta; ezúttal erővel nem megy semmire. De akkor hogyan veheti rá Randet, hogy helyesen cselekedjen, ha egyszer a rendes noszogatáshoz már túl makacs lett?

Megtorpant. A lámpás fénye bevilágította az előtte ásító üres utcát. Egyetlenegy valakinek sikerült egyszerre tanítania, oktatnia és együtt dolgoznia Randdel. És nem Cadsuane volt az, nem is azok az aes sedaiok, akik megpróbálták foglyul ejteni, becsapni vagy erővel a jó útra kényszeríteni.

Hanem Moiraine.

Nynaeve tovább ballagott. A Kék nővér élete utolsó néhány hónapjában szinte kényeztette Randet. Ahhoz, hogy a férfi a tanácsadójává fogadja, beleegyezett abba is, hogy mindenben engedelmeskedik neki, és csak akkor ad tanácsot, ha Rand külön kéri. De mi haszna volt a tanácsnak, ha csak kérésre adták? Az embereknek általában épp azt a tanácsot kellett volna megfogadniuk, amit meghallani sem akartak!

De Moiraine sikerrel járt. Rajta keresztül Rand lassan felülkerekedett az aes sedaiokkal szemben érzett iszonyán is. Ha a fiú végül nem fogadta volna el Moiraine-t, alighanem Cadsuane sem járt volna sok sikerrel, amikor a tanácsadója akart lenni.

Az egyszer biztos, hogy ő nem hajlandó így viselkedni Rand al'Thorral, akárhány hangzatos címet aggat is magára a gazember. De valamit azért csak tanulhat Moiraine sikeréből… Rand azért hallgatott a Kékre, mert hízelgett neki az engedelmessége, vagy mert egyszerűen belefáradt már abba, hogy mindenki rá akarta venni valamire. Tényleg sokan próbálták irányítani, ami nyilván fárasztotta a férfit, és megnehezítette az ő dolgát is, ha már egyszer ő volt az, akire Randnek valóban hallgatnia kellett volna.

Lehet, hogy a férfi róla is azt hiszi, csak egy a sok jelentéktelen manipulátor közül? Kinézte volna belőle…

Be kellett neki bizonyítania, hogy ugyanazért harcolnak. Nem akarta megmondani neki, mit csináljon – csak azt akarta, hogy ne viselkedjen már ilyen ostobán. És ezen túlmenően, hogy ne essen semmi baja. Annak is örült volna, ha olyan vezetővé növi ki magát, akit tisztelnek az emberek, ahelyett hogy rettegnének tőle. Rand képtelen volt belátni, hogy a legjobb úton volt afelé, hogy zsarnokká váljon.

A királykodás nem különbözött annyiban a folyóközi polgármesterek dolgától. Fontos volt, hogy a polgármestert tiszteljék és szeressék. A javasasszony és a nőkör elintézte a nehezebb ügyeket, megbüntette azokat, akik túllépték a hatáskörüket. De a polgármestert szeretni kellett. Ez volt a biztonságos és élhető település alapköve.

De hogyan vezethetné rá erre Randet? Nem tudta rákényszeríteni az akaratát: máshogy kellett meggyőznie, hogy meghallgassa. Lassan meggyökerezett a fejében egy terv. Mire visszaért a palotához, már sejtette is, mit kell tennie.

A palotaudvar kapuját saldaeaiak őrizték; az aielek jobb szerettek közelebb, Rand közvetlen közelében maradni, és inkább magában a palotában, a szobákban, a folyosókon őrködtek. Haster Nalmat, a szolgálatos tiszt meghajolt előtte – akadtak még, akik tudták, hogyan illik viselkedni egy aes sedaijal. A kapu mögött díszes, gondozott udvar terült el. Nynaeve lámpája furcsa árnyékokat vetett a fűre, ahogy a fény átsütött a különféle állatformákra nyírt és hajlított fák ágain. Az árnyékok egy ütemre mozdultak a lámpájával, a fantomalakok megnyúltak, és beleolvadtak körülötte az éjszaka még mélyebb sötétjébe. Akár az árnyékfolyók.

A palota előtt nagyobb csapat saldaeai őrködött. Lényegesen többen voltak, mint amire feltétlenül szükség lett volna. Ha valaki őrségbe lett beosztva, valamiért a barátai is mindig odagyűltek. Nyilván, hogy pletykálkodhassanak. Nynaeve odavonult a csapathoz: az érkezésére többen is felhagytak azzal, hogy lustán támasszák a palota oszlopait.

– Ki nincs közületek ma éjjel szolgálatban? – kérdezte.

A kilenc katonából három valóban feltette a kezét, és kicsit elveszetten néztek fel rá.

– Pompás – mondta ő, és az egyikük kezébe nyomta a lámpását. – Ti hárman velem jöttök!

Bevonult a palotába, és a három katona utána sietett.

Későre járt – a kísértetmenet csak éjfélkor jelent meg –, és az egész palota az igazak álmát aludta. A bejáratnál álló díszes csillárt eloltották, és sötétség honolt a folyosókon. Próbára tette az emlékezőtehetségét, hogy kiválassza, melyik folyosón menjen. A fehérre meszelt falak itt is ugyanolyan makulátlanok voltak, mint a palota többi részében, de kevésbé díszesek. Amint beért egy kis kamrába, ahol a szolgák szokták előkészíteni az ételt, mielőtt felvinnék az ebédlőbe, beigazolódott a sejtése. Az általa választott folyosó továbbvezetett a fogadótermekbe; a másik folyosó pedig hátul vitt ki a konyhába. A teremben egy hosszú, zömök faasztal állt, mellette magas fazsámolyokkal. Kockázó emberek ülték körbe. Zöldfehér gyolcsing volt rajtuk, Milisair házának színei, és vaskos munkanadrág.

Döbbenten néztek fel, ahogy Nynaeve bevonult a szobába. Az egyikük talpra ugrott, és fellökte a zsámolyát is. Lekapta a kalapját – olyan rusnya, felemás, barna jószág volt, hogy azt még Mat is szégyellte volna a fejére tenni –, és úgy nézett ki, mint egy kiskölyök, akit könyékig a süteményben kaptak ebéd előtt.

Nynaeve-et nem érdekelte, mit csinálhatnak épp: rálelt a ház néhány szolgájára, neki ennyi bőven elég volt.

– A dosunnal kell beszélnem – jelentette ki a fő házvezető helyi titulusát használva. – Hozzátok elém!

A katonái is besorakoztak mögötte a kamrába. Mindhárman saldaeaiak voltak, és ha kicsit nyersnek is tűntek, a mozgásukon látszott, hogy ösztönösen értenek már a harchoz. Nynaeve úgy vélte, ezeknek az egyszerű szolgáknak az is épp elég ijesztő lenne, hogy egy aes sedai ugráltatja őket, de sejtette, hogy később még a katonáknak is hasznát veszi.

– A dosunnal? – kérdezte végül a kalapos fickó. – Biztos benne, hogy nem inkább az igazgatóval beszélne, vagy a…

– A dosunnal – ismételte Nynaeve. – Hozzátok elém most rögtön! Annyi időt kaphat, hogy felöltözzön, de nem többet. – Rábökött az egyik katonára. – Te! Te vele mész. Gondoskodj róla, hogy senkivel se beszéljen, és hogy ne nyíljon lehetősége a szökésre sem!

– Szökésre? – kiáltott fel a munkás. – Miért akarna Loral megszökni? Mit tett, úrnőm?

– Remélem, semmit! Eredj!

A két férfi, a katona és a munkás elsietett. A három másik helyi továbbra is az asztal mellett ült. Láthatóan kényelmetlenül érezték magukat. Nynaeve keresztbe fonta a karját, és a tervét mérlegelte. Rand úgy döntött, hogy a domani király utáni hajsza falba ütközött a hírnök halálával. Ő nem volt erről meggyőződve. Akadtak ott mások is, és pár jól kifundált kérdés igen sok mindenre fényt deríthetett.

Nem hitte volna, hogy a dosun bármi rosszat tett. De nem akarta, hogy a munkás bárkinek fecsegjen út közben. Jobb, ha veszélyesnek hiszi a helyzetet, és ha a katona is gondoskodik róla, hogy hallgasson. És siessen.

Hasznosnak bizonyult az előrelátása. Pár perc múlva a munkás visszasietett a kamrába, és egy sebtében felöltözött, idősebb asszonyság loholt mögötte. Szürke haja kibukkant sietve a fejére tekert vörös kendője alól, és idősödő domani arca egészen belesápadt a rettegésbe. Nynaeve elszégyellte magát. Milyen rettenetesen érezheti magát ez a szerencsétlen asszony, miután egy rémült szolga azzal ébresztette fel éjnek évadján, hogy az egyik aes sedai azonnal beszélni akar vele!

A saldaeai katona is ott sietett mögöttük, aztán beállt őrködni az ajtóba. Karikalábú, zömök kis fickó volt, jellegzetes, hosszú saldaeai bajusszal. Másik két társa abban az ajtóban állt lustán, ahonnan érkeztek, és könnyed tartásuk láttán csak még feszültebb lett a légkör. Mintha átvettek volna valamit az aes sedai tapintható elszántságából.

– Béke veled, jóasszony! – köszönt Nynaeve, és biccentett az asztal felé. – Leülhetsz! A többiek menjenek a főbejárathoz, és maradjanak ott. Ne beszéljenek senkivel!

A négy munkást nem kellett tovább biztatni. Nynaeve szólt az egyik katonának, hogy kövesse őket, és gondoskodjon róla, hogy betartsák az utasításait. A kései óra is az előnyére szolgált: most, hogy a háztartás legtöbb tagja éppolyan mélyen aludt, mint Rand kísérete, talán kivizsgálhatja a dolgot anélkül, hogy felkeltené a bűnösök figyelmét.

A szolgák távozásával a dosun csak még idegesebb lett. Nynaeve leült az asztal mellé az egyik megürült zsámolyra. A férfiak siettükben még a kockát is hátrahagyták, bár az természetesen eszükbe jutott, hogy a pénzüket magukkal vigyék. A szobában csak egy kis lámpás meztelen lángja égett az ablakpárkányon. A szolgák nyomába eredő saldaeai magával vitte Nynaeve lámpását.

– Loralnak hívnak, ugye? – kérdezte a nőtől.

A dosun félve biccentett.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy az aes sedaiok nem hazudnak?

A házvezetőnő megint csak biccentett. A legtöbb aes sedai képtelen volt valótlanságot állítani, bár Nynaeve gyakorlatilag hazudhatott volna, mert még nem fogta a kezében az Esküpálcát. Részint ezért tartották kevesebbre a többiek. Pedig semmi okuk nem volt rá. Az Esküpálca csak formaság volt: a folyóközieknek nem kellett semmiféle ter'angreal ahhoz, hogy őszinték legyenek!

– Akkor hinni fogsz nekem, ha azt mondom, hogy nem feltételezem, hogy te személy szerint bármi rosszat tettél volna. De szükségem van a segítségedre!

A nő mintha kicsit megnyugodott volna.

– Miben lehetek a segítségére, Nynaeve sedai?

– Tapasztalatom szerint a házvezetőnők mindig többet tudnak egy ház működéséről, mint az intéző vagy akár maguk a tulajdonosok. Hosszabb ideje itt dolgozol már?

– Három nemzedéke szolgálom a Chadmar családot – jelentette ki a nő meglehetősen büszkén. – És reméltem, hogy szolgálhatom még egy negyedik alatt is, ha az úrnő… – Elhallgatott. Rand a tulajdon börtönébe záratta „az úrnőt”. Ez nem vetett valami biztató fényt arra, hogy valaha lesz még egy nemzedék, akit a dosun szolgálhatna.

– Igen, igen – törte meg Nynaeve a kellemetlen csendet. – Az úrnődet sújtó balszerencsés körülmények is része annak, amiért ma este hívattalak!

– Nynaeve sedai – nézett fel rá az idősödő asszony mohó reménnyel –, ön vissza tudja esetleg adni a szabadságát? Vissza tudja juttatni a Sárkány nagyúr kegyébe?

– Talán… – Nem túl valószínű, gondolta Nynaeve, de semmi sem lehetetlen. – A ma esti kutatásom sokat segíthet. Láttad valaha ezt a hírnököt, azt, amelyiket az úrnőd börtönbe vetett?

– Amelyiket a király küldött? – kérdezte Loral. – Nem beszéltem vele, aes sedai, de láttam. Magas, jóképű fickó volt, domani létére meglepően simára borotvált képpel. Összefutottam vele a folyosón. Azt hiszem, életemben nem láttam nála szebb arcú férfit!

– És mi történt aztán? – kérdezte Nynaeve.

– A hírnök egyenesen Chadmar úrnő elé sietett, és aztán… – Loralnak elakadt a szava. – Nynaeve sedai, nem akarom még nagyobb bajba keverni az úrnőmet, és…

– Elküldték, hogy kivallassák – jegyezte meg Nynaeve kurtán. – Nem tűröm az ostobaságot, Loral. Nem azért jöttem, hogy az úrnőd ellen gyűjtsék bizonyítékot, és nem érdekel, kihez vagy hű. Sokkal több minden forog itt kockán. Válaszolj a kérdésemre!

– Igenis, úrnőm – sápadt el Loral. – Mindannyian tudtuk, mi történt. Helytelennek tartottuk, hogy a király egy emberét csak így kivallassák. Különösen ezt a fickót. Mindenképp kár lett volna tönkretenni egy ilyen szép arcot.

– Tudod, hol van a vallató és a börtön?

Loral habozott, aztán vonakodva biccentett. Helyes. Nem akarta visszatartani az információt.

– Akkor menjünk! – kelt fel Nynaeve.

– Úrnőm?

– A börtönbe – mondta az aes sedai. – Gondolom, nem itt volt, a palotában, már ha Milisair Chadmar valóban olyan óvatos teremtés, mint amilyennek vélem!

– Nincs valami messze, a Sirálylakomában – válaszolta Loral. – Ma éjjel akar odamenni?

– Igen – biccentett Nynaeve, aztán habozni kezdett. – Kivéve, ha úgy döntök, hogy az otthonában látogatom meg a vallatót!

– Lakni is ott lakik, úrnőm!

– Pompás! Gyerünk!

Loralnak nem volt sok választása. Nynaeve hagyta, hogy a katonák őrizetében bár, de visszatérjen a szobájába, és rendesen felöltözzön.

Nem sokkal később ő és a három saldaeai kimasíroztatták a dosunt – és a négy szolgát, nehogy bármelyikük véletlenül figyelmeztessen bárkit is arról, hogy mi folyik itt – az épületből. Mind az öten határozottan elégedetlennek tűntek. Talán hittek a babonás pletykáknak, és attól féltek, hogy nem lesznek biztonságban az éjszakában. Nynaeve ennél bölcsebb volt. Lehet, hogy nem volt biztonságos a városban csatangolni éjszaka, de semmivel sem volt rosszabb, mint máskor. Ha kevesebben jártak-keltek az ember körül, kisebb volt az esélye annak is, hogy valamelyik hirtelen tüskéket sarjaszt egész testén, lángra lobban, vagy valami hasonlóan iszonyatos kínhalállal pusztul el.

Maguk mögött hagyták a palotát. Nynaeve egyenletes, gyors tempóban ment, remélte, hogy ezzel csillapítani tudja a többiek idegességét is. Odabiccentett a kapunál őrködő katonáknak, és továbbment a Loral mutatta irányba. A lábuk hangosan dobogott a fajárdákon, és a felhős égbolt épp csak derengett a szórt holdfényben.

Nynaeve nem engedte meg magának azt a fényűzést, hogy megkérdőjelezze a tulajdon tervét. Eldöntötte, mit csinál, és egyelőre mintha működött volna a dolog. Persze lehet, hogy Rand mérges lesz rá, hogy utasítgatta a katonákat, és bajt kevert. De néha fel kellett kavarni a vizet, hogy megláthassuk, mi rejlik a hordó mélyén. Túlságosan is kényelmes egybeesés volt, hogy bár Milisair Chadmar már hónapokkal ezelőtt elfogta a hírnököt, a fickó csak nem sokkal azelőtt halt meg, hogy Rand ki akarta hallgatni. És ő volt az egyetlen ember, aki egyáltalán sejthette, hol rejtőzik a király!

Loral a Sirálylakoma, más néven a Sirálynegyed felé vezette a kis csapatot. A halászok errefelé dobták ki a fogás fölösleges részét. A legtöbb épeszű emberhez hasonlóan Nynaeve is kerülte ezt a városrészt, és ahogy közelebb értek, az orra emlékeztette is rá, miért. A halbél tökéletes trágya volt, de többutcányi távolságból is érezni lehetett a komposzthalmok bűzét. Még a menekültek is kerülték ezt a sötét vidéket.

Meglehetősen sokáig mentek – érthető mód a tehetős városrészek a lehető legmesszebb estek a Sirálylakomától. Nynaeve büszkén vonult, és nem törődött a sötét árnyaktól hemzsegő sikátorokkal, a házakkal, bár a kísérete – a katonákat kivéve – félve csoportosult köré. Persze a saldaeaiak keze sem tévedt messzire ívelt kardjuk markolatától, és egyszerre próbáltak minden lehetséges irányba figyelni.

Nynaeve sokért nem adta volna, ha vannak hírei a Fehér Toronyból. Mennyi ideje nem hallott már Egwene és a többiek felől? Mintha megvakult volna. Persze csak ő tehetett róla, ő ragaszkodott hozzá, hogy Randdel tartson. Valakinek oda kellett a fiúra figyelnie, még akkor is, ha ez azzal járt, hogy senki másra nem figyelhetett. Még mindig megosztott volt a Torony? Még mindig Egwene volt az amyrlin? Az utcai híresztelések nem sokat segítettek. Minden egyes pletykára jutott legalább két ellentétes értelmű. A Fehér Torony saját maga ellen harcolt. Nem, az asha'manek ellen. Nem, az aes sedaiokat elpusztították a seanchanok! Vagy az Újjászületett Sárkány! Nem, ez mind-mind csak a Fehér Torony által terjesztett pletyka, hogy gyengének mutassák magukat az ellenségeik előtt, és támadást provokáljanak.

Nagyon kevés szó esett kifejezetten Elaidáról vagy Egwene-ről, bár a két amyrlin történetének valamiféle torz változata azért csak terjedt. Ez gondot jelentett. Egyik aes sedai csoport sem szívesen terjesztette a másik amyrlin hírét. Ha arról fecsegnek az emberek, hogy az aes sedaiok egymással viszálykodnak, az mindannyiuk hírnevének rosszat tesz.

Loral végül megállt. A négy szolga is megtorpant mögötte, és aggodalmas arckifejezéssel húzódtak egymáshoz. Nynaeve a dosanra nézett.

– Nos?

– Itt vagyunk, úrnőm! – A nő az utca túloldalán álló épületre mutatott.

– A gyertyás? – kérdezte Nynaeve.

Loral biccentett.

Nynaeve odaintette maga mellé az egyik karikalábú saldaeai katonát.

– Te vigyázz erre az öt emberre, és gondoskodj róla, hogy semmi bajuk ne essen! A másik kettő velem jön!

Átvágott az utcán, de nem hallotta, hogy bárki más lába ledobbant volna a fajárdáról. A homlokát ráncolva fordult meg. A három őr összedugott fejjel állt, az egyetlen, árva lámpást nézte, és alighanem magát átkozta, hogy nem jutott eszébe még egyet hozni.

– Ó, a Fényre! – csattant fel Nynaeve. Felemelte, és magához ölelte a Forrást. Az ujja fölött libegő, kis fénygolyót szőtt. Egyenletes fény világította be körülötte a földet. – Hagyjátok csak itt a lámpát!

A két saldaeai engedelmeskedett, és utána sietett. Nynaeve odalépett a gyertyaöntő ajtaja elé, aztán védőkört szőtt a hallgatózók ellen, és maga, az ajtó meg a két katona köré engedte.

Felnézett az egyik katonára.

– Hogy hívnak?

– Triben, úrnőm – felelte az. Karvalyarcú fickó volt, rövid, gondosan nyírt bajusszal és a homlokán egy sebhellyel. – Ő pedig Lurts – bökött a másik katonára. Lurts hatalmas emberhegy volt, és Nynaeve meglepve látta rajta, hogy az egyenruhája alapján a lovassághoz tartozik.

– Jól van, Triben – mondta Nynaeve. – Rúgd be az ajtót! – Triben nem kérdezett vissza, csak felemelte a lábát, és rúgott.

A keret szétpattant, és az ajtó kivágódott, de ha Nynaeve hallgatózás elleni védelme jó helyre került, odabenn senki sem hallhatta, mi történt. A nő bekukucskált. A szobát viasz- és parfümillat lengte be, és a fapadlót sok helyütt foltok tarkították. Alighanem a viasz csepegett le: az sokszor nyomot hagyott, hiába takarították fel.

– Gyorsan! – szólt rá a katonákra, és elengedte a némító fonatot, de megtartotta a fénygömböt. – Lurts, te menj a bolt hátsó részébe, és figyeld a sikátort! Gondoskodj róla, hogy senki se menekülhessen el! Triben, te velem jössz!

Lurts a termetéhez képest meglepően fürge volt, és már el is foglalta a helyét a műhely végében. Nynaeve gömbjének egyenletes derengése gyertyamártáshoz használt hordókra vetődött. A sarokban egy halom elégett gyertyacsonk hevert; pár fityingért hozhatták be, hogy újraöntsék őket. Az üzlet elülső részében lévő kis alkóv volt a bolt kirakata: eltérő méretű és formájú gyertyák sorakoztak benne, a szokásos, fehér rúdtól az illatosított, díszített hasábokig. Ha Loral tévedett, és rossz helyre jöttek…

De minden valamirevaló titkos ügyletnek volt egy hétköznapi álcája is. Nynaeve felsietett a lépcsőn, a fafokok megnyikordultak a súlya alatt. Keskeny kis épület volt. Az emeleten két szobát találtak. Az egyik ajtó résnyire nyitva volt, úgyhogy Nynaeve letompította a gömböcske fényét, és védőkört szőtt, hogy ne hallatszon ki semmi odabentről. Aztán berobbant, nyomában a sólyomarcú Tribennel. A férfi kardja megcsikordult a hüvelyen, ahogy kirántotta.

Csak egyetlen ember tartózkodott a szobában. A földre dobott matracon egy túlsúlyos férfi aludt, a takaró csomóba gyűrve hevert a lábánál. Nynaeve összefont pár Levegő-szálat, és egyetlen, kurta mozdulattal összekötözte a fickót. A férfi szeme kidülledt, és eltátotta a száját, hogy üvöltsön, de Nynaeve Levegővel peckelte ki.

Majd odafordult Tribenhez, és miközben megkötötte a fonatokat, biccentett. A megkötözött fickót a szobájában hagyták, és a másik ajtóhoz léptek. Nynaeve újra hallgatózás elleni védőkört font a szobára, mielőtt beléptek volna, és hasznosnak bizonyult az előrelátása – az ebben a szobában tartózkodó két férfi sokkal hamarabb magához tért. Az egyik egyenesen felült, és felkiáltott, de Triben már oda is ugrott hozzá. Gyorsan gyomorszájon vágta, és a férfi kétrét görnyedve kapkodott levegő után.

Nynaeve megkötözte a Levegő egy fonatával, aztán gúzsba kötötte a másik fiatalembert is, aki álmosan kapta fel a fejét az ágyán. Mind a kettőt maga felé lebegtette, és felerősítette a fénygömb ragyogását. A két fickó pár hüvelykkel a padló fölött lebegett. Mind a ketten domaniak voltak: sötét hajú, durva vonású alakok, a felső ajkukon keskeny kis bajusszal. Csak alsóneműt viseltek. Túl öregnek tűntek ahhoz, hogy tanoncok legyenek.

– Azt hiszem, jó helyen járunk, Nynaeve sedai – jegyezte meg Triben, és a párost megkerülve a nő mellé állt.

Nynaeve csak felvonta a szemöldökét.

– Ezek nem gyertyaöntőtanoncok – folytatta Triben. Visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe. – A kezük csupa bőrkeményedés, de sehol sincs megégve? Izmos felkar? És túl öregek tanoncnak. A bal oldalinak meg legalább egyszer betörték már az orrát.

Nynaeve alaposabban megnézte a foglyait. Tribennek igaza volt. Nekem kellett volna rájönnöm, gondolta. De a koruk neki is feltűnt…

– Melyikőtöket hagyjam beszélni – kérdezte ráérősen –, és melyikőtöket öljem meg?

Mindkét fickó elkerekedett szemmel kezdett tekeregni. Tudhatták volna, hogy egy aes sedai sosem tenne ilyet. Igazából jobb lett volna, ha nem is utal ilyesmire, de az efféle magánbörtön-őrök mindig felbőszítették.

– A bal oldali mintha nagyon mondani akarna valamit, úrnőm – jegyezte meg Triben. – Talán elárulja, amit tudni akar!

Nynaeve biccentett, és elengedte a fickó szájpeckét. A férfi azonnal beszélni kezdett.

– Bármit megteszek, amit csak akar! De kérem, ne tömje tele bogarakkal a hasam! Esküszöm, semmi rosszat sem csináltam, csak…

Nynaeve visszatömte a Levegő-szálat a szájába.

– Túl sokat panaszkodik – mondta. – Talán a másik be tudja fogni a száját, és csak akkor válaszol, ha kérdezem! – Elengedte a fonatot.

A fickó továbbra is a levegőben lebegett. Láthatóan halálra volt rémülve, de nem szólt egy szót sem. Az Egyetlen Hatalom a legmegátalkodottabb gyilkosokat is meg tudta rettenteni.

– Hogyan jutok le a börtönbe? – kérdezte Nynaeve a férfitól.

A fickó láthatóan rosszul volt, de alighanem sejtette már, hogy a támadóik a börtönt keresik. Nem tűnt túl valószínűnek, hogy egy aes sedai beront éjnek évadján a boltba, csak mert rossz gyertyát adtak neki.

– Csapóajtó – dadogta. – A boltban. Egy szőnyeg alatt.

– Kiváló! – mondta Nynaeve. Megcsomózta a férfiak kezét összekötöző fonatot, és visszatömte a Levegőt a férfi szájába. Nem lógatta őket tovább a levegőben – semmi kedve nem volt maga után húznia őket, inkább hagyta, hadd bandukoljanak a saját lábukon.

Szólt Tribennek, hogy hozza ki a túlsúlyos alakot a másik szobából, aztán leterelgették a három domanit a lépcsőn. Az izomhegy Lurts odalenn gondosan figyelte a hátsó kis sikátort. Egy fiatal kölyök ült előtte a földön. Nynaeve gömbjének fénye szokatlanul világos haj keretezte, riadt domani arcot világított meg. A legény kezén égésnyomok sötétlettek.

– Na, ez már rendes gyertyaöntőtanonc – morogta Triben, és megvakarta a homlokán a sebhelyet. – Biztos vele végeztették az összes munkát, amit álcázásból elvállaltak!

– Ott aludt az alatt a takaróhalom alatt – biccentett Lurts az egyik sötét sarok felé, és odalépett Nynaeve mellé. – Megpróbált eliszkolni a bejáraton, amint felmentek.

– Hozd őt is! – utasította Nynaeve.

A kis boltocskában Triben feltekerte a szőnyeget, aztán a kardja élével addig bökdösött a deszkák közé, amíg bele nem ütközött valamibe. Zsanérok, gondolta Nynaeve. Rövid, óvatos feszegetés után a katonának sikerült kinyitnia a csapóajtót. Egy létra vezetett az alant tátongó sötétségbe.

Nynaeve előrelépett, de Triben feltartotta a kezét.

– Bashere nagyúr a tulajdon sarkantyúmnál fogva akasztana fel, ha hagynám, hogy előremenjen, úrnőm – jegyezte meg. – Ki tudja, mi van odalenn!

Beugrott a nyílásba, és fél kézzel a létrát, fél kézzel a kardját markolva lecsusszant. Nagy dobbanással ért földet, és Nynaeve a szemét forgatta. Férfiak! Intett Lurtsnak, hogy figyeljen a foglyokra, aztán elengedte a kötelékeiket, hogy le tudjanak mászni a létrán. Mindegyiküknek alaposan, szigorúan a szemébe nézett, aztán leereszkedett. Persze nem olyan színpadiasan, mint Triben. Lurts utána hajtotta a többieket is.

Nynaeve odalenn felemelte a fénygömböt, és megvizsgálta a pincét. A kőből rakott falak láttán kicsit kevésbé volt nyugtalan, ha a fölöttük lévő ház súlyára gondolt. Döngölt agyagpadlón állt, és vele szemben egy faajtó ékelődött a falba. Triben már ott várt, és hallgatózott.

Nynaeve biccentett, mire a férfi kitárta az ajtót, és fürgén beugrott rajta. A saldaeaiak láthatóan eltanultak pár dolgot az aielektől. Nynaeve a nyomába szegődött, és pusztán óvatosságból előkészített pár Levegő-fonatot. A háta mögött lassan lemásztak a mogorva börtönőrök is, nyomukban Lurtsszal.

A másik szobában nem volt sok látnivaló. Két vastag faajtóval zárt cella, egy asztal, körülötte pár zsámoly, és egy jókora faláda. Nynaeve odalebegtette a sarokba a fénygömböt, mialatt a karvalyarcú Triben megvizsgálta a ládát. Felemelte a fedelét, aztán felvonta a szemöldökét, és jó néhány fényesen ragyogó kést húzott elő. Vallató segédeszközök, borzongott meg Nynaeve. Visszafordult a mögötte álló foglárokhoz.

Kioldotta a Levegőt annak a szájából, aki az előbb is beszélt.

– A kulcsok?

– A láda alján – morogta a fickó. A túlsúlyos börtönőr, aki alighanem a csapat vezetője lehetett, elvégre saját szobát kapott, dühösen meredt rá. Nynaeve a levegőbe rántotta a főnököt.

– Ne provokálj! – förmedt rá. – Már így is túl késő van ahhoz, hogy józan ember létemre ébren legyek!

Odabiccentett Tribennek, aki előásta a kulcsot, és kinyitotta a cellaajtókat. Az első cella üres volt, a másodikban pedig egy tépett nő kuporgott. Még mindig díszes domani ruha volt rajta, bár már mocskosan. Chadmar asszony koszos volt, rongyos, és félig önkívületben, összekuporodva hevert a fal tövében. Mintha észre sem vette volna, hogy kinyílt az ajtó. Nynaeve orrát megcsapta a szag, amit eddig elfedett előle a rothadó hal mindent belengő bűze. Ürülék és a mosdatlan emberi test förtelmes szaga. Alighanem ezért is a Sirálylakomára telepítették ezt a kis börtönt.

Látva, hogyan bántak az asszonnyal, Nynaeve élesen felszisszent. Hogyan engedhette ezt meg Rand? Persze az asszony maga ugyanerre ítélt embereket, de ettől még nem kellett volna lealacsonyodni az ő szintjére!

Intett Tribennek, hogy csukja be az ajtót, aztán leroskadt az egyik zsámolyra, és végigmérte a három börtönőrt. A fickók mögött Lurts állta el a kijáratot, és nem vette le a szemét a szerencsétlen tanoncról sem. A kövér foglár még mindig a levegőben lógott.

Kellett neki az információ. Reggel persze kérhette volna Rand engedélyét, hogy hadd látogasson el a börtönbe, de azzal kockáztatta volna, hogy ezek a gazemberek hírét veszik a látogatásának. Csak meglepetéssel és a megfélemlítéssel deríthette ki, mit rejtegetnek.

– Akkor most – mordult rá a három domanira –, kérdezősködni fogok. Ti pedig válaszoltok. Nem vagyok benne biztos, hogy mitévő legyek veletek, úgyhogy nem árt, ha nagyon, nagyon őszinték lesztek velem!

A földön álló két gazember felnézett a fölöttük lógó, a Levegő fonataival magasba emelt harmadikra. Biccentettek.

– Egy férfit hoztak ide – mondta Nynaeve. – A király hírnökét. Mikor érkezett?

– Két hónapja – mondta az egyik fickó, az erős állú, törött orrú. – Egy zsákban érkezett a Chadmar-palota gyertyavégeivel, ahogy az a foglyoknál megszokott.

– Milyen utasításokat kaptatok?

– Tartsuk fogva – mondta a másik. – Tartsuk életben. Nem tudunk többet, aes sedai izé, úrnőm, a vallatás mindig Jorgin dolga!

Nynaeve felnézett a kövér férfira.

– Te lennél Jorgin?

A fickó vonakodva biccentett.

– És te milyen utasításokat kaptál?

Jorgin nem válaszolt.

Nynaeve nagyot sóhajtott.

– Ide figyelj – nézett fel a férfira –, aes sedai vagyok, köt az adott szavam. Ha mindent elmondasz, amit tudni akarok, gondoskodom róla, hogy ne téged gyanúsítsanak a hírnök halálával. A Sárkány veletek hármótokkal nem törődik, máskülönben nem hagyta volna, hogy továbbra is ti vezessétek ezt a kis… állomást.

– Ha beszélünk, elenged? – méregette a kövér fickó Nynaeve-et. – A szavát adja rá?

Nynaeve elégedetlenül nézett körbe a parányi szobán. A sötétben hagyták Chadmar asszonyt, és rongyokkal fedték be az ajtót, hogy elfojtsák a sikolyait. A cella sötét volt, levegőtlen, szűkös. Aki ilyen helyen dolgozott, az azt is alig érdemelte meg, hogy életben hagyják, hát még, hogy szabadon eresszék!

De most valami sokkal nagyobb förtelemmel kellett megküzdeniük.

– Igen – jelentette ki, bár keserű volt a szája íze –, és te is tudod, hogy nem érdemled meg!

Jorgin habozott, aztán biccentett.

– Engedjen le, aes sedai, és válaszolok a kérdéseire!

Nynaeve leengedte. A fickó talán nem tudta, de igazából nem volt rá túl sok felhatalmazása, hogy kivallassa: nyilván nem folyamodhatott az ő módszereihez, hogy választ csikarjon ki belőle, és Rand tudta nélkül járt itt. A Sárkány aligha fogja jó néven venni, amikor rájön, hogy kérdezősködött – kivéve, ha felfedezéseket mutathat fel cserébe.

Jorgin odaszólt a törött orrú alaknak.

– Mord, hozz már egy zsámolyt!

Mord először Nynaeve-re nézett engedélyért. A nő kurtán biccentett, hogy engedelmeskedhet. Jorgin óvatosan leeresztette roppant termetét a székre, előrehajolt, és összekulcsolta maga előtt a kezét. Úgy nézett ki, mint egy oldalra billent, hatalmas bogár.

– Nem igazán értem, mit akar tőlem – jegyezte meg. – Úgy nézem, úgyis mindent tud! Tud a telephelyemről, és hogy kiket tartottunk itt fogva. Mi mást akar még tudni?

Telephely? Ez aztán a kifejezés!

– Az az én dolgom – válaszolt Nynaeve, és rámeredt a férfira. Remélte, hogy az arckifejezése most azt közvetíti, csak egy bolond kérdőjelezi meg az aes sedaiok cselekedeteit. – Mondd csak, hogyan halt meg az a hírnök?

– Nem valami méltóságteljesen – válaszolta Jorgin. – Ahogy már azt az emberek tapasztalataim szerint szokták.

– Pontos részleteket akarok, vagy megint lógsz a levegőben!

– Pár nappal ezelőtt kinyitottam a celláját, hogy enni adjak neki. Már halott volt.

– Miért, előtte mikor adtál neki enni utoljára?

Jorgin felhorkant.

– Nem szoktam kiéheztetni a vendégeimet, aes sedai asszony! Csak arra… biztatom őket, hogy árulják el, amit tudnak!

– És mennyit biztattad ezt a hírnököt?

– Annyit nem, hogy belehalhatott volna – jelentette ki Jorgin védekezően.

– Ugyan már! – csattant fel Nynaeve. – A fickó hónapokon át a hatalmadban volt, feltehetően mind ez idő alatt makkegészségesen! Aztán egy nappal azelőtt, hogy az Újjászületett Sárkány látni akarta volna, hirtelen meghal? Már megígértem, hogy szabadon elmehetsz. Áruld csak el, ki vesztegetett meg, hogy megöld, és gondoskodom róla, hogy megvédjenek!

A foglár megrázta a fejét.

– Erről szó sem volt. Mondom, csak úgy meghalt. Néha megesik az ilyen.

– Unom, hogy játszadozol!

– A Fény égessen meg, nem játszadozom! – hördült fel Jorgin. – Azt hiszi, bárki is sokra vinné a szakmámban, ha híre menne, egy kis vesztegetéssel rá lehet venni, hogy megölje a vendégeit? Még annyira sem bíznának meg benne, mint egy hazug aielben!

Nynaeve erre az utolsó megjegyzésre nem reagált. Mintha meg sem hallotta volna, bár egy ilyen emberben amúgy sem „bízhatott” meg senki.

– Nézze – folytatta Jorgin –, amúgy sem az a fajta fogoly volt, akit megölne az ember. Mindenki tudni akarja, hol lehet a király. Ki ölné meg az egyetlen embert, aki tud róla valamit? Az az ember sok pénzt megért!

– Ezek szerint nem halott – feltételezte Nynaeve. – Kinek adtad el?

– Ó, halott az – nevetett fel kurtán a foglár. – Ha eladtam volna, nem éltem volna túl sokkal én sem! Az ilyesmit hamar megtanulja az ember, ha ilyesmivel foglalkozik.

Nynaeve a két másik gazemberhez fordult.

– Hazudik? – kérdezte meg őket. – Száz aranymárkát adok annak, amelyik be tudja bizonyítani, hogy nem mond igazat!

Mord a főnökére nézett, aztán elfintorodott.

– Száz aranyért az anyámat is eladnám, úrnőm, el én! De a Fény égessen meg, Jorgin igazat mond! Az a szerencsétlen halott volt. A Sárkány emberei is megnézték, amikor idehozták az úrnőt!

Ezek szerint Randnek is eszébe jutott ez az eshetőség. De még mindig nem bizonyította semmi sem, hogy ezek a gazemberek nem hazudnak! Ha valamit el akartak titkolni, nyilván keményen megdolgoztak érte, hogy ne kerüljön felszínre! Úgy döntött, más irányból próbálkozik.

– És mit sikerült megtudnod – kezdte – a király hollétéről?

Jorgin csak sóhajtott egyet.

– Mint azt a Sárkány embereinek is mondtam, és mint azt Chadmar asszonynak is mondtam, mielőtt ő maga is itt végezte a börtönben. Az a fickó tudott valamit, de nem mondta el.

– Ugyan már! – horkant fel Nynaeve, és az éles szerszámokkal teli ládára pillantott. El kellett kapnia a tekintetét, mielőtt újra feldühítette volna magát. – Valaki, aki olyan… gyakorlott, mint te? Egyetlen egyszerű kis tényt sem tudtál kiszedni belőle?

– A Sötét Úr vigyen el, ha hazudok! – A börtönőr elvörösödött, mintha csorba esett volna a büszkeségén. – Még sosem találkoztam senkivel, aki így ellenállt volna! Egy ilyen csinos kis gerlice-képű fickónak nem kellett volna sok győzködés, hogy megtörjön. De nem tört meg. Bármi másról beszélt, csak arról nem, amit hallani akartunk! – Jorgin előrehajolt. – Nem tudom, hogyan csinálta, asszonyom. A Fény égessen meg, nem tudom! Mintha csak valami… erő béklyózta volna meg a nyelvét. Mintha nem beszélhetett volna. Akkor sem, ha akar.

Két segédje csak motyogott valamit magában, és elszörnyedve nézték a földet. Nynaeve kérdése ezek szerint elevent ért.

– És túl keményen vallattad – találgatott Nynaeve –, és abba halt bele?

– A fenébe már, asszony! – mordult fel a foglár. – Vér és hamu! Nem öltem meg! Néha csak úgy meghalnak az emberek!

Sajnos Nynaeve kezdett hinni neki. Jorgin az a fajta gazember volt, akire ráfért volna pár évtized házimunka egy javasasszony felügyelete alatt. De nem hazudott.

Ennyit a nagyszabású tervéről. Nagyot sóhajtott, felállt, és csak ekkor eszmélt rá, mennyire fáradt. A Fényre! Ezzel az egésszel inkább azt érte el, hogy Rand felrobban majd dühében, ahelyett hogy hallgatna a tanácsaira! Vissza kellett mennie a palotába, hogy aludjon egy keveset. Talán holnap eszébe jut valami jobb megoldás, hogy miként mutassa meg Randnek, hogy az ő oldalán áll.

Intett az őröknek, hogy vigyék fel a foglárt és az embereit. Utána font egy Levegő-szálat, hogy rácsukja az ajtót Milisair Chadmarra. Majd gondoskodik róla, hogy jobb körülmények közt tartsák. Akármilyen megvetendő alak is volt, nem lett volna szabad így bánni vele. Randnek muszáj lesz megértenie, majd elmagyarázza neki! Milisair eleve olyan sápadt volt, mint akit bármelyik pillanatban elvihet a láz. Nynaeve gondolatai máson jártak, de azért csak odalépett a cellaajtó felső részébe vágott kémlelőnyíláshoz, és a Szellem egy szálával megnézte, hogy nem beteg-e a nő.

Alig kezdett bele a vizsgálódásba, megdermedt. Számított rá, hogy Milisair szervezetét legyengítette a kimerültség. Számított rá, hogy beteg, netán megmutatkozik rajta az éhezés.

De nem számított a méregre.

Hirtelen észbe kapott, szitkozódva felrántotta az ajtót, és berohant. Igen, igen, az Egyetlen Hatalom segítségével világosan látta. Rontólevél. Maga is adta már olyan kutyának, amelyikkel végezni kellett. Meglehetősen gyakori növénynek számított, és rettentő keserű volt. Nem a legjobb méreg – nagyon kellemetlen ízzel bírt, mégis meg kellett emészteni.

Igen, kifejezetten rossz méreg volt – kivéve, ha a megmérgezendő áldozat fogságban volt, és nem tehetett mást, azt kellett ennie, amit kapott. Nynaeve Gyógyítani kezdett: mind az Öt Hatalmat egybefonta, elfojtotta a mérget, és megerősítette Milisair szervezetét. Meglehetősen könnyű Gyógyítás volt: a rontólevél nem volt valami erős. Vagy nagyon sokat kellett belőle beadni – ahogy azt ő tette a kutyával –, vagy sokszor egymás után kellett enni belőle, hogy hasson. De ha valaki ezt a lassabb módszert választotta, úgy tűnhetett, mintha az áldozat természetes halállal halt volna meg. Amint Milisair biztonágban volt, Nynaeve kirontott a cellából.

– Állj! – ordított rá a férfiakra. – Jorgin!

A menet végén álló Lurts döbbenten fordult vissza. Megragadta Jorgin karját, és visszaperdítette a testes alakot.

– Ki készíti a foglyok ételét? – csattant fel Nynaeve, és odavonult elé.

– Az ételt? – kérdezte Jorgin zavartan. – Az Kerb dolga. Miért?

– Kerbé?

– A fiúé – magyarázta Jorgin. – Lényegtelen. Csak egy tanonc, pár hónapja találtuk a menekültek között. Jókora szerencsénk volt vele, a legutóbbi tanoncunk elszökött tőlünk, és ezt már kitanította valaki…

Nynaeve felemelte a kezét, és elhallgattatta. Hirtelen aggodalom töltötte el.

– A fiú! Hol van?

– Itt volt… – nézett körbe Lurts. – Most ment fel…

Odafentről hirtelen lábdobogás hallatszott. Nynaeve szitkozódva ordított fel Tribennek, hogy kapja el a kölyköt. Odafurakodott a létrához, és felmászott. Odafenn kiugrott a boltba, a fénygömb követte. Jorgin két segédje a középső szobában állt zavartan, a saldaeai őr pedig kivont karddal állt velük szemben. Kérdően nézett Nynaeve-re.

– A fiú! – zihálta a nő.

Triben a bolt ajtajára nézett. Tárva-nyitva állt. Nynaeve előkészített pár Levegő-fonatot, és kirontott az utcára.

Odakinn aztán megtalálta Kerbet az utca sarában. A palotából ideterelt, kockázó szolgák fogták le. Csak akkor kezdték talpra rángatni a kétségbeesetten kapálódzó fiút, amikor Nynaeve lelépett a járdáról, hogy átmenjen hozzájuk. A harmadik saldaeai az ajtóban állt, kivont karddal, mintha csak azért rohant volna át, hogy megnézze, Nynaeve nincs-e veszélyben.

– Kiugrott az ajtón, aes sedai – magyarázta az egyik szolga –, mintha maga a Sötét Úr kergette volna! A katonája odarohant, hátha önnek esett valami baja, de mi gondoltuk, nem árt, ha elkapjuk ezt a kölyköt, mielőtt elinalna. Csak a biztonság kedvéért.

Nynaeve nagyot fújt, hátha az megnyugtatja.

– Nagyon jól tettétek! – biccentett. A fiú erőtlenül kapálódzott. – Nagyon-nagyon jól tettétek!

Harmincharmadik fejezet

Beszélgetés a Sárkánnyal

– Remélem – jelentette ki Rand –, hogy fontos!

Nynaeve megfordult. Az Újjászületett Sárkány ott állt a fogadószoba ajtajában. Sötétvörös köntöst viselt, a karján hímzett, fekete sárkányokkal. Csonka balját a köntös ujjának redőibe rejtette. Bár a haja még kócos volt, hiszen álmából keltették fel, a szeme éberen csillogott.

Bevonult a fogadószobába. Királyian viselkedett – hiába volt kora hajnal, hiába épp akkor ébresztették fel, tökéletes magabiztossággal tartotta magát. Pár szolga hozott egy kanna forró teát, és Rand épp töltött egy csészével, amikor Min is utána jött a szobába. A lány is hálóköntöst viselt. Mindkét köntöst domani módra szabták, de Min sárga selyemholmija sokkal vékonyabb volt, mint Randé. Az aiel Hajadonok beálltak az őrhelyükre az ajtó mellett, lazán lógatták a karjukat a maguk különös, veszélyes módján.

Rand belekortyolt a teába. Egyre nehezebb volt meglátni benne a kölyköt, akit Nynaeve a Folyóközből ismert. Mindig ilyen elszántan feszült meg az állkapcsa? Mikor lett ilyen magabiztos a lépte, ilyen parancsoló a tartása? Ez az ember mintha csak… valamiféle értelmezése lett volna annak a Randnek, akit egykor ismert. Mint egy szobor, egy kőből faragott képmás, amit ugyan úgy formáztak meg, hogy hasonlítson rá, de eltúlozták a hősies vonásokat.

– Nos? – csattant fel Rand. – Ki ez?

A fiatal tanonc, Kerb Levegőbe csavarva ült a szoba egyik párnázott padján. Nynaeve odapillantott rá, aztán magához ölelte a Forrást, és védelmet szőtt a hallgatózók ellen. Rand élesen ránézett.

– Fókuszáltál? – kérdezte. Mindig megérezte, ha Nynaeve külön elővigyázatosság nélkül fókuszált; Egwene és Elayne vizsgálódásai szerint ilyenkor libabőrös lett.

– Hallgatózás ellen – vetette oda Nynaeve; nem volt hajlandó meghunyászkodni Rand előtt. – Emlékeim szerint nem kell a te engedélyed, hogy fókuszálhassak. Lehet, hogy felvitte a dolgodat a Fény, Rand al'Thor, de ne feledd, hányszor elfenekeltelek, amikor még apád térdéig sem értél!

Rand régebben erre reagált volna valamit, még ha csak sértetten fúj is egyet. De most csupán ránézett. Néha úgy tűnt, mintha a szeme változott volna a legtöbbet.

Majd a férfi sóhajtott egyet.

– Miért ébresztettél fel, Nynaeve? Ki ez a halálra rémült, nyurga gyerek? Ha bárki más küldött volna nekem egy ilyen üzenetet az éjszaka közepén, tovább küldöm Bashere-hoz, hogy korbácsoltassa meg!

Nynaeve az állával bökött Kerb felé.

– Azt hiszem, ez a „halálra rémült, nyurga gyerek” tudja, hol a király!

Ez már felkeltette Rand figyelmét, de Minét is. A lány töltött magának egy csésze teát, és a falnak támaszkodva állt. Miért nem házasodtak össze?

– A király? – kérdezte Rand. – Akkor azt is tudja, Graendal hol lehet. Honnan tudod, Nynaeve? Hol találtad?

– A börtönben, ahová Milisair Chadmart küldted – méregette Nynaeve. – Rettenetes egy hely, Rand al'Thor! Nincs hozzá jogod, hogy így bánj egy emberrel!

A férfi erre a megjegyzésre sem ugrott. Egyszerűen csak odasétált Kerbhez.

– Hallott valamit a vallatásból?

– Nem – mondta Nynaeve. – De azt hiszem, ő ölte meg a hírnököt. Azt tényként tudom, hogy megpróbálta megmérgezni Milisairt. A hét végére biztosan meg is halt volna, ha nem Gyógyítom meg!

Rand odanézett rá, és a nő szinte érezte, ahogy lassan összeköti a fejében a megjegyzéseket, és rájön, hol járt, mit csinált.

– Arra jutottam – jegyezte meg végül a férfi –, hogy ti aes sedaiok sokban hasonlítotok a patkányokra. Mindig ott vagytok, ahol semmi keresnivalótok!

Nynaeve felhorkant.

– Ha nem mentem volna oda, Milisair haldokolna, Kerb pedig szabadon garázdálkodna!

– Feltételezem, megkérdezted, ki parancsolta meg neki, hogy végezzen a hírnökkel!

– Még nem – felelte Nynaeve. – De megtaláltam a holmija közt a mérget, és meggyőződtem róla, hogy ő készítette elő az ételt Milisairnek és a hírnöknek is. – Habozott egy pillanatig, aztán folytatta: – Rand, nem vagyok biztos benne, hogy képes lesz válaszolni a kérdéseinkre. Megvizsgáltam, és bár testileg nem beteg, van ott valami… valami a fejében.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte a férfi halkan.

– Valamiféle gát – magyarázta Nynaeve. – A foglár értetlenkedett, szinte megdöbbent, hogy a hírnök képes volt ellenállni a „kérdéseinek”. Szerintem abban a szerencsétlenben is volt valamiféle gát, valami, ami megakadályozta, hogy túl sokat eláruljon.

– Kényszer – vetette oda Rand könnyedén, és az ajkához emelte a csészét.

A Kényszer sötét volt, gonosz. Nynaeve maga is érezte; még mindig beleremegett, ha eszébe jutott, Moghedien mit tett vele. És az csak egy apróság volt, csupán pár emléket törölt ki az ő elméjéből…

– Kevesen értenek úgy a Kényszerhez, mint Graendal – merengett el Rand. – Talán ez az a bizonyíték, amit úgy kerestem. Igen… ez valóban jelentős felfedezés lehet, Nynaeve. Elég jelentős ahhoz is, hogy elfelejtsem, hogyan tettél szert rá!

Megkerülte a padot, és lehajolva a kölyök szemébe nézett.

– Engedd el! – parancsolt rá Nynaeve-re.

Az asszony engedelmeskedett.

– Mondd csak – szólította meg Rand Kerbet –, ki mondta, hogy mérgezd meg ezeket az embereket?

– Semmit sem tudok! – nyikkant fel a kölyök. – Én csak…

– Állj! – szólt rá Rand halkan. – Elhiszed, hogy meg tudnálak ölni?

A fiú elhallgatott, és bár Nynaeve elképzelhetetlennek tartotta, még tágabbra nyitotta kék szemét.

– Elhiszed, hogy elég csak kimondanom – folytatta Rand a maga különös, halk hangján –, és megáll a szíved? Én vagyok az Újjászületett Sárkány. Elhiszed, hogy elvehetem az életedet, magát a lelkedet, és elég csak akarnom, hogy így legyen?

Nynaeve megint látta Rand körül a sötét patinát, az aurát, amiről nem tudhatta biztosan, ott van-e. Az ajkához emelte a teáját, de az ital hirtelen állott lett és keserű, mintha túl sokáig hagyták volna ázni.

Kerb összekuporodott és sírni kezdett.

– Beszélj! – förmedt rá Rand.

A kölyök kinyitotta a száját, de csak nyögés szakadt ki belőle. Annyira lekötötte a figyelmét a férfi, hogy nem tudta, vagy nem akarta letörölni a szemébe csörgő verejtéket.

– Igen – mormolta Rand elgondolkozva. – Ez Kényszer, Nynaeve! Itt van! Igazam volt! – A nőre nézett. – Fel kell fejtened a Kényszer hálóját, ki kell törölnöd az elméjéből, addig nem képes elárulni, mit tud!

– Micsoda? – kérdezte az asszony hitetlenkedve.

– Én nem vagyok túl jó ebben a fajta szövésben – intett a férfi királyian. – De gyanítom, hogy ha megpróbálod, te le tudod venni a Kényszert. A maga módján hasonlít a Gyógyításhoz. Ugyanazt a fonatot kell használni, mint a Kényszernél, csak fordítva!

Nynaeve összeráncolta a homlokát. Jó ötletnek tűnt, hogy meggyógyítsa szegény gyereket – végtére is minden sérülést meg kellett Gyógyítani! De hogy kipróbáljon valamit, amit még sosem csinált, ráadásul Rand előtt? Ez már sokkal kevésbé tetszett neki. És mi van, ha elront valamit, és kárt tesz a fiúban?

Rand leült a párnázott padra Kerbbel szemben. Min is odasétált, és letelepedett mellé. Fintorogva meredt a teájára; nagyon úgy tűnt, hogy az övé is épp olyan hirtelen romlott meg, mint Nynaeve-é.

Rand várakozva nézett az aes sedaira.

– Rand, én…

– Csak próbáld meg! – mondta a férfi. – Nem tudom elmagyarázni neked, pontosan hogyan kell csinálni, a nőknek minden más, de okos vagy. Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog!

Az akaratlanul is atyáskodó hangnemre Nynaeve dühödten húzta ki magát. Nem segített sokat az sem, hogy ilyen fáradt volt. A fogát csikorogva fordult oda Kerbhez, és mind az Öt Hatalmat összeszőtte. A fiú szeme ide-oda járt, bár nem láthatta a fonatokat.

Nynaeve egy nagyon enyhe Gyógyítással kezdte, mire a fiú megdermedt. Aztán külön szálat sodort a Szellemből, és amilyen óvatosan csak tudta, megvizsgálta vele a kölyök elméjét, megbökdöste az agyát elborító fonatokat. Igen, most már látta a Szellem, Levegő és Víz szálaiból font, összetett szövedéket. Rettenetes volt látni, ahogy teljesen behálózta a kölyök agyát. A fonat itt-ott elevenbe ért, parányi kis horgokként kapaszkodott bele mélyen magába az agyba.

Rand azt mondta, fordítsa meg a fonatot. De közel sem volt könnyű munka! Egyik réteg Kényszert a másik után kellett lehántania, és ha csak egy aprócska hibát is ejt, azzal könnyen meg is ölheti a fiút. Kis híján feladta.

De ki más vehette volna át a feladatát? A Kényszer a tiltott fonatok közé tartozott, és nem hitte volna, hogy akár Corele-nek, akár a többieknek számottevő tapasztalata van vele. Ha ő most feladja, Rand egyszerűen küldet a többiekért, és őket kéri meg, hogy oldják fel a Kényszert. Azok meg persze engedelmeskednének, és a háta mögött kinevetnék őt, a beavatottat, aki teljes jogú aes sedainak hitte magát.

Pedig ő új Gyógyítás-fajtát talált fel! Segített megtisztítani az Egyetlen Hatalom férfi felét! Meggyógyította az elcsendesítést és a megszelídítést!

Ezzel is meg fog birkózni!

Gyorsan dolgozott, hamar megszőtte a Kényszer első rétegének tükörképét. A Hatalom minden egyes szála pontos volt, tökéletes ellentéte a fiú agyára már ráfonódott mintának. Nynaeve óvatosan engedte le a tulajdon fonatát, és ahogy azt Rand mondta, valóban mind a kettő eltűnt.

Honnan tudhatta a férfi? Megborzongott: eszébe jutott, mit mondott róla Semirhage. Egy másik élet emlékei, olyan emlékek, amelyekhez semmi joga sem volt. Megvolt annak az oka, hogy a Teremtő hagyta, hogy az ember elfelejtse az előző életeit. Senkinek sem kellene emlékeznie Lews Therin Telamon kudarcaira.

Folytatta. Egyik réteget oldotta fel a másik után, úgy fejtette le a Kényszer fonatait, ahogy egy kirurgus leszedi a kötést a sebesült lábról. Kimerítő munka volt, de elégedettséggel töltötte el. Minden egyes fonattal valami gonoszt hozott helyre, egy hajszálnyival jobbá tette az egész világot.

Kis híján egy órájába telt, és kíméletlen munkának bizonyult. De megcsinálta. Amint eltűnt a Kényszer utolsó rétege is, elkínzottan sóhajtott egyet, és elengedte az Egyetlen Hatalmat. Egészen biztos volt benne, hogy egy szikrányit sem tudna már fókuszálni. Ha az élete múlna rajta, akkor sem! Áttántorgott egy székhez, és leroskadt. Most vette csak észre, hogy Min összegömbölyödött Rand mellett, és elaludt.

De a férfi ébren volt. Az Újjászületett Sárkány nézte, mintha olyasvalamit látna, amit ő nem láthat. Majd felállt, és odalépett Kerbhez. Nynaeve túl kába volt ahhoz, hogy észrevegye a fiatal gyertyaöntő arckifejezését. Meglepően üres volt: azokon látott ilyet, akik erősen beverték a fejüket.

Rand fél térdre ereszkedett, a tenyerébe fogta a fiú állát, és mélyen a szemébe nézett.

– Hol van? – kérdezte halkan. – Merre?

A fiú kinyitotta a száját, és oldalt kicsurrant belőle egy kis nyálpatak.

– Hol van? – ismételte meg a férfi.

Kerb felnyögött. Még mindig üres volt a tekintete, és az ajkai közül kitüremkedett egy pillanatra a nyelve.

– Rand! – csattant fel Nynaeve. – Hagyd abba! Mit csinálsz vele?

– Semmit sem csinálok – felelte a férfi halkan, és nem nézett rá. – Ezt te csináltad, Nynaeve, azzal, hogy felfejtetted azokat a fonatokat. Graendal Kényszere ritka erős, de a maga módján durva. Annyira kitölti kényszerrel az áldozatai elméjét, hogy nem marad benne hely sem személyiségnek, sem gondolatnak. Csak egy báb marad, akit pusztán Graendal parancsai mozgatnak.

– De pár perccel ezelőtt még lehetett vele beszélni!

Rand megrázta a fejét.

– Ha megkérdeznéd a börtönőröket, azt mondanák, hogy mindig is kicsit lassan járt a legény esze, és ritkán beszéltek vele. Nem volt valódi ember a fejében, csak egyik réteg Kényszer a másik után. Az utasításokat gondosan úgy fogalmazták meg, hogy még a nyomát is eltöröljék ennek a szerencsétlen személyiségének, és a hátramaradt kreatúra mindenben csak Graendal kívánságát teljesítse. Több tucatszor láttam már ilyet.

Több tucatszor? – borzongott meg Nynaeve. És te láttad, vagy Lews Therin? Most épp melyikőtök emlékei vezérelnek?

Lenézett Kerbre. Émelygett. A fiú tekintete nemcsak a sokktól volt olyan zavart, ahogy azt korábban vélte, hanem valami mélyebb üresség ásított benne. Még egészen fiatal korában, amikor nemrég volt csak javasasszony, elhoztak hozzá egy nőt. Leesett a szekérről. Napokig aludt, és amikor végre felébredt, ugyanúgy nézett, mint ez a kölyök. Nyoma sem maradt, hogy bárkit is felismerne, semmi jele, hogy megmaradt volna akár a lélek szikrája is üres héjjá vált testében.

Úgy egy hétre rá meg is halt.

Rand újra megszólította Kerbet.

– Szükségem van a helyszínre! – mondta. – Valamire. Ha van benned még valahol egy kis szikra, ami ellenállt neki, egy morzsa, ami küzdött ellene, bosszút ígérek! Egy helyszínt. Hol lapul?

Nyál csepegett a fiú ajkáról. Mintha megremegett volna. Rand felállt, fölé tornyosult, de a tekintete még mindig nem engedte el a fiúét. Kerb megrázkódott, és két szót suttogott:

– Natrin hantja!

Rand lágyan sóhajtott, és egyetlen, szinte áhítatos mozdulattal elengedte Kerbet. A fiú lecsúszott a padról a földre, és a szájából a szőnyegre csörgött a nyál. Nynaeve szitkozódva pattant talpra, aztán megtántorodott, ahogy megpördült vele a szoba. A Fényre, de kimerült! Visszanyerte az egyensúlyát, lehunyta a szemét, és mély levegőt vett. Majd letérdelt a fiú mellé.

– Fölösleges ezzel vesződnöd – mondta Rand. – Halott!

Nynaeve maga is meggyőződött a dologról. Felkapta a fejét, és felnézett a férfira. Miért tűnt a férfi épp olyan kimerültnek, amilyennek ő érezte magát? Hiszen alig csinált valamit!

– Mégis, mit…

– Semmit sem csináltam, Nynaeve! Gyanítom, hogy amikor leszedted azt a Kényszert, már csak a Graendal ellen táplált, mélyen szunnyadó harag tartotta életben. Bármi maradt is belőle, tudta, hogy nem segíthet mással, csak ezzel a két szóval. Utána elengedte az életet. Nem tehettünk érte semmi többet!

– Ezt nem vagyok hajlandó elfogadni! – csattant fel Nynaeve tehetetlen haragjában. – Meg lehetett volna Gyógyítani! – Tudnia kellett volna segíteni a kölykön! Olyan jó érzés volt felfejteni Graendal Kényszerét, olyan helyes! Nem lett volna szabad így végződnie!

Megrázkódott. Úgy érezte, bemocskolódott. Mivel volt jobb a börtönőröknél, akik förtelmes dolgokat tettek, hogy értesüléseket csikarjanak ki? Mérgesen meredt Randre. Igazán elárulhatta volna, hogy mi lesz a vége, ha feloldja a Kényszert!

– Ne nézz rám így, Nynaeve! – A férfi az ajtóhoz lépett, és intett a Hajadonoknak, hogy vigyék ki Kerb holttestét.

Az aiel nők engedelmesen elvitték, miközben Rand halkan kért egy kanna friss teát. Aztán visszatért, leült a padra a békésen szunyókáló Min mellé. A lány a pad egyik párnáját gyűrte a feje alá. A szobában lévő két lámpa egyike alig pislákolt, és a férfi arca félig mély árnyékokba merült.

– Nem végződhetett másképp – folytatta. – A Kerék sző, a Minta jő. Aes sedai vagy. Nem ti szoktátok ezt mondogatni?

– Azt nem tudom – csattant fel Nynaeve –, de még ha mondogatjuk is, nem ment fel téged az alól, amit tettél!

– Mit tettem? – kérdezte Rand. – Te hoztad ide hozzám ezt a fiút. Graendal használt rajta Kényszert. Most majd megölöm érte, és csupán azért az egyetlenegy tettért leszek felelős. Most pedig hagyj békén! Szeretnék megpróbálni aludni még egy keveset.

– Egyáltalán nincs bűntudatod? – förmedt rá a nő.

Farkasszemet néztek. Nynaeve tehetetlen volt, és dühös, Rand pedig… ki sejthette egyáltalán, ő mit érezhetett mostanában!

– Mindegyikükért szenvednem kellene, Nynaeve? – kérdezte Rand halkan, és az arca egyik felét még mindig elrejtette a sötét. – Írd ezt a halált is a számlámra, ha neked úgy könnyebb! Csak egy a sok közül – hány követ hordhatsz egy emberre, mire nem számít többet, mennyit nyomnak? Meddig égethetsz egy húsdarabot, mire nem számít már a hő? Ha hagyom, hogy bűntudatot érezzek ezért a kölyökért, akkor bűntudatot kellene éreznem az összesért. És az agyonnyomna.

Nynaeve végigmérte a félhomályban. Király, semmi kétség. Katona, bár csak ritkán látott háborút. Elfojtotta a haragját. Nem arra találta ki ezt az egészet, hogy bebizonyítsa a férfinak, megbízhat benne?

– Ó, Rand – fordult el végül –, ez a furcsaság, ami lett belőled, ez az érzelem nélküli, haraggal teli szív! Elpusztít a végén!

– Igen – válaszolta a férfi halkan.

A nő döbbenten nézett vissza rá.

– Továbbra sem értem – pillantott le Rand Minre –, miért feltételezitek, hogy túl ostoba vagyok, hogy rájöjjek erre a számotokra is egyértelmű dologra. Igen, Nynaeve. Igen, ez a keménység elpusztít. Tudom.

– Akkor miért? – kérdezte az asszony. – Miért nem hagyod, hogy segítsünk?

A férfi felnézett – nem Nynaeve-re, hanem a semmibe. Egy szolga kopogtatott halkan. Milisair házának fehér és lombzöld libériáját viselte. Belépett, letette az új teáskannát, felvette a régit, és kisietett.

– Amikor sokkal fiatalabb voltam – folytatta a férfi halkan –, Tam mondott nekem egy mesét, világjárás közben hallotta. A Sárkánybércről szólt. Akkor még nem sejtettem, hogy ő maga is látta, vagy hogy engem is ott talált. Még csak egyszerű pásztorgyerek voltam, és a Sárkánybérc, Tar Valon, Caemlyn szinte mesebeli vidék volt nekem. De azt elmesélte, hogy a bérc olyan magas, hogy még az Ikerszarv-csúcs is eltörpülne mellette odahaza. Tam meséje szerint soha senki sem mászott fel a Sárkánybérc csúcsára. Nem mintha lehetetlen lett volna, hanem mert ahhoz, hogy felérjen oda az ember, minden erejére szüksége van. Olyan hatalmas, magas az a hegy, hogy az utolsó cseppig kiszívja annak az erejét, aki megküzd vele.

Elhallgatott.

– És? – kérdezte végül Nynaeve.

Rand felnézett rá.

– Nem érted? A mesék szerint soha senki nem mászta meg azt a hegyet, mert ha feljutott volna a csúcsra, nem maradt volna ereje, hogy visszatérjen. Egy jó hegymászó legyőzhette volna, felérhetett volna a csúcsra, láthatta volna azt, amit soha senki más. De aztán meg kellett volna halnia. A legerősebb, legbölcsebb felfedezők mind tudták, mi lenne a sorsuk, és sosem mászták meg. Mindig meg akarták, de folyton vártak, mindig halogatták ezt az egy utat. Mert tudták, hogy ez lenne az utolsó útjuk.

– De ez csak egy mese – ellenkezett Nynaeve. – Legenda!

– Én is az vagyok – mondta Rand. – Mese. Legenda. Egyszer majd halkan, suttogva gyerekeknek mesélnek rólam. – Megrázta a fejét. – Néha van, hogy nem fordulhat vissza az ember. Néha nincs más út, csak előre. És néha tudod, hogy ez a hegy lesz a végső.

Mind azzal jöttök, hogy túl kemény vagyok, hogy végül úgyis széttörök és darabokra esek, ha így folytatom. De mind úgy tesztek, mintha tényleg maradnia kellene belőlem bárminek is, ami folytatja. Hogy le kell másznom a hegyről, ha egyszer felértem a csúcsra.

Ez a kulcs, Nynaeve. Most már értem. Nem fogom túlélni ezt az egészet, és nem is kell amiatt aggódnom, hogy mi lesz velem az Utolsó Csata után. Nem kell visszafognom magam, nem kell semmit sem megmentenem ebből a sokat tépázott lelkemből. Tudom, hogy meg kell halnom. Akik azt akarják, hogy lágyabb legyek, hajlékonyabb, azok egyszerűen nem tudják elfogadni, mi vár rám! – Újra lenézett Minre.

Nynaeve számtalanszor látta a szemében csillogó szeretetet, ahogy a lányra nézett, de ezúttal üres volt a tekintete. És üres, érzelemmentes volt az arca is.

– Kitalálunk valamit, Rand – mondta neki. – Biztos van rá megoldás, hogy túléld ezt az egészet!

– Nem – mordult fel halkan a férfi. – Ne is csábítgass újra erre az ösvényre! Csak fájdalom felé vezet, Nynaeve! Sokáig azt hittem, majd hátrahagyok valamit, hogy segítsen életben maradni a világnak, miután meghaltam, de ez sem volt más, csak küzdelem, hogy életben maradhassak. Nem kényeztethetem magam ilyesmivel. Felmászom erre a rohadt hegyre, és szembenézek a nappal. Ti meg majd megoldjátok, ami utána jön. Ennek így kell lennie.

A nő tiltakozásra nyitotta a száját, de Rand szúrósan ránézett.

– Ennek így kell lennie, Nynaeve!

Az aes sedai becsukta a száját.

– Ügyes voltál ma este – dicsérte meg Rand. – Mindannyiunknak sok vesződséget takarítottál meg.

– Csak azért csináltam, mert azt szeretném, ha megbíznál bennem – bökte ki ő, aztán azonnal szidni kezdte magát. Miért mondta ezt? Tényleg olyan fáradt lenne, hogy azonnal kimondja, ami csak az eszébe jut?

A férfi csak biccentett.

– Bízom benned, Nynaeve. Amennyire csak bízni tudok, és jóval inkább, mint az emberek többségében. Azt hiszed, tudod, mi lesz nekem a legjobb, néha akkor is, ha kifejezetten ellenkezik az akaratommal, de ezzel meg tudok békélni. A fő különbség közted és Cadsuane között az, hogy te tényleg törődsz velem. Őt csak az érdekli, hogy a tervei szerint cselekedjek. Azt akarja, hogy ott legyek az Utolsó Csatában. Te azt akarod, hogy túl is éljem. Ezért hálás köszönet. Álmodj még egy kicsit helyettem, Nynaeve! Álmodj olyasmiről, amiről én már rég lemondtam!

Lehajolt, hogy felvegye Mint, és hiába hiányzott a bal keze, könnyedén felemelte. Az egyik karját becsúsztatta alá, aztán a másikkal ráfogott, és felkapta. A lány összerezzent, aztán közelebb bújt hozzá. Felébredt, és tiltakozva mormolta, hogy majd megy a saját lábán. Rand nem tette le; talán hallotta a hangjában a kimerültséget. Nynaeve tudta, hogy Min szinte minden éjjel fennmarad a könyveivel, és majdnem olyan keményen hajtja magát, mint a férfi.

Rand Minnel a karjában az ajtóhoz lépett.

– Először elrendezzük a dolgot a seanchanokkal – jelentette ki. – Arra a találkozóra jól készülj fel! Nem sokkal azután majd elbánok Graendallal is.

Ezzel kiment. A pislákoló lámpa végleg kialudt, és csak az asztalon égő fény maradt meg.

Ismét sikerült meglepnie a férfinak. Még mindig egy gyapjúagyú idióta volt, de ahhoz képest meglepően logikusan gondolkozott. Hogyan lehetett, hogy valaki ennyi mindent ért, mégis ilyen ostoba marad?

És miért nem tudott legalább egy érvet felhozni az ellen, amit Rand mondott? Miért nem tudott rákiáltani, hogy téved? Mindig van remény. Ha ezt a legfontosabb érzést is feladja, lehet, hogy erős lesz – de azt kockáztatja, hogy minden okot elveszít, amiért érdemes lenne törődnie a csatái kimenetelével.

De valamiért mégsem tudta szavakba önteni ezeket az érveket.

Harmincnegyedik fejezet

Legendák

– Rendben – mondta Mat, és széttekerte Roidelle egyik legjobb térképét az asztalon. Talmanes, Thom, Noal, Juilin és Mandevwin az asztal köré húzták a széküket. A vidéket ábrázoló térkép mellett Mat kiterítette egy közepes méretű városka vázlatos alaprajzát is. Komoly erőfeszítésbe került, hogy találjanak egy kereskedőt, aki hajlandó lerajzolni Bízlég térképét, de Hátránd után Matnek esze ágában sem volt úgy bemennie egy városba, hogy nem tudja, mi vár rá.

A sátrára a kinn sötétlő fenyőerdő árnyéka borult. Hűvös napjuk volt. Néha feltámadt a szél, és a fölöttük imbolygó ágakból száraz tűlevelek záporoztak le a földre. Meg-megkaristolták a sátrat is. Odakinn katonák kiabáltak, és üstök kondultak: délre járt, most osztották az ebédet.

Mat a városka térképét tanulmányozta. Ideje volt megkomolyodni. Az egész világ úgy döntött, hogy ellene fordul, és mostanában még a hegyi kisvárosok is halálos csapdának bizonyultak. Legközelebb majd az útmenti százszorszépek vadulnak meg, csordába verődve próbálják meg felfalni!

Itt egy pillanatra megakadt, mert eszébe jutott a házaló, aki belesüllyedt a shiotai fantomvárosba. Amikor az egész kísértettanya eltűnt, nem maradt más, csak egy pillangós, vadvirágos mező. Százszorszépekkel. A Fény égessen meg! gondolta.

De Matrim Cauthonra nem az a sors várt, hogy holtan végezze valami eldugott vidéki úton. Ezúttal előre tervez! Ezúttal készen áll! Elégedetten biccentett magának.

– Itt a fogadó – mondta, és a térképre bökött. – A Rázott Ököl. Két egymástól független utazó is állította, hogy jó hely, a városka három fogadója közül a legjobb. A nő, aki keres, meg sem próbálta eltitkolni, hol szállt meg, ami azt jelenti, hogy védve érzi magát. Alighanem őrök is lesznek vele.

Előhúzta Roidelle egy újabb térképét. Ezen jobban látszott Bízlég környéke. A városka egy sekély kis völgyben terült el, lágyan hullámzó dombok övezték, és egy hegyi patakok táplálta kis tavacska. A tóban állítólag kiváló pisztráng tenyészett, és a sózott hal volt a város egyik fő kereskedelmi cikke.

– Három könnyűlovassági csapatot akarok ide – bökött Mat az egyik felső lejtőre. – Elrejtik őket a fák, de látni fogják az eget. Ha vörös éjvirágot lövünk fel, akkor azonnal be kell itt jönniük a főúton, hogy kimenekítsenek minket. A város két oldalán lesz száz számszeríjászunk is, hogy támogassák a lovasságot. Ha zöld éjvirágot látnak, a lovasság bevonul, és itt, itt és itt biztosítja a városba vezető főutat.

Felnézett, és a mutatványosra bökött.

– Thom, te magaddal viszed Harnant, Fergint és Mandevwint! Ők a „tanítványaid”, Noal pedig az inasod.

– Az inasa? – kérdezte Noal, egy karvalyorrú, göcsörtös emberke, akinek jó pár foga hiányzott. De szívós volt, akár egy apáról fiúra szálló, öreg, sok csatától foltos kard. – Mi szüksége lenne egy mutatványosnak inasra?

– Rendben – mondta Mat. – Akkor lehetsz az öccse is, aki mindemellett inaskodik neki. Juilin, te…

– Várjunk csak! – mordult fel Mandevwin, és megvakarta az arcát a szemét fedő kötés mellett. – Most akkor én egy mutatványos tanítványa leszek? Nem hinném, hogy a hangom igazán alkalmassá tenne erre. Fogadni mernék, hogy hallottál már. És csak egy szemem van, szóval azt hiszem, a zsonglőrködésben sem vár rám nagy jövő!

– Te vagy az új tanítvány – nézett rá Mat. – Thom is tudja, hogy tehetségtelen vagy, de megszánt, mert az üknagynénéd, akinél azóta éltél, hogy a szüleid mindketten meghaltak, amikor megvadult ökrök taposták agyon őket, elkapta a bárányhimlőt, és megbolondult. Elkezdett konyhai maradékkal etetni, és úgy bánt veled, mintha Pötyi lennél, a családi kutya, aki hétéves korodban szökött meg.

Mandevwin megvakarta a fejét. A hajába jócskán vegyültek már ősz szálak.

– De nem vagyok kicsit öreg tanítványnak?

– Marhaság! – vetette oda Mat. – Lélekben fiatal vagy, és mivel sosem házasodtál meg, mert az egyetlen nő, akit valaha szerettél, megszökött a takács fiával, Thom érkezte az új kezdet lehetőségét villantotta fel előtted.

– De nem akarom elhagyni az üknagynénémet! – tiltakozott Mandevwin. – Gyermekkorom óta gondoskodott rólam! Nem tisztességes, ha az ember csak úgy magára hagy egy idős hölgyet, pusztán, mert kicsit megzavarodott!

– De nincs is üknagynénéd – nézett rá Mat elkeseredetten. – Ez csak egy legenda, egy történet az álnevedhez!

– És nem lehetne olyan történetem, ami tisztességesebb fényben tüntet fel? – kérdezte Mandevwin.

– Túl késő – lapozott bele Mat az asztalán tornyosuló papírkötegbe, és kikeresett öt, rettenetes macskakaparással teleírt lapot. – Most már nem változtathatod meg! A fél éjszakát a te történeteddel töltöttem! Ez a legjobb mind közül! Nesze, ezt jegyezd meg! – Odanyújtotta a férfinak, aztán előrántott egy újabb papírköteget, és elkezdte átnézni.

– Biztos vagy benne, hogy nem túlzod el ezt egy kicsit, fiam? – kérdezte Thom.

– Nem hagyom, hogy még egyszer meglepjenek! – nézett rá Mat. – A Fény égessen meg, nem hagyom! Elegem van már belőle, hogy felkészületlenül sétálok bele a csapdákba. A saját kezembe veszem a sorsom, és nem rohanok többé egyik gondból a másikba! Ideje átvennem az irányítást!

– És ezt úgy tervezed, hogy…? – kezdte Juilin.

– Részletes szerepeket találok ki, kidolgozott háttértörténettel – fejezte be Mat, majd Thom és Noal kezébe nyomta a maguk papírkötegét. – Úgy ám!

– És velem mi lesz? – kérdezte Talmanes. Most megint csillogott a szeme, bár a hangja teljességgel őszintén csengett. – Hadd találjam ki, Mat! Utazó kereskedő vagyok, egykor az aielek képeztek ki, és most azért érkeztem a faluba, mert úgy hallottam, a tóban él a pisztráng, aki megsértette az apámat!

– Marhaság! – felelte Mat, és a kezébe nyomta a papírjait. – Te őrző leszel.

– Ez elég gyanús – jegyezte meg Talmanes.

– Gyanúsnak is kell lenned – biccentett Mat. – Mindig könnyebb kártyában legyőzni valakit, ha máson jár az esze. Te leszel a mi „másunk”. Egy titokzatos ügyben a városon átutazó őrző nem olyan nagyszabású jelenség, hogy magára vonjon minden figyelmet, de akik tudják, mit keressenek, azoknak jó kis elterelés lesz. Használhatod Fen köpenyét. Azt mondta, kölcsönadja nekem, még mindig eszi a bűntudat, hogy hagyta megszökni a szolgálólányokat!

– És te természetesen nem árultad el neki, hogy egyszerűen csak eltűntek – tette hozzá Thom. – És hogy semmiképp sem akadályozhatta volna meg.

– Nem láttam túl sok értelmét, hogy felvilágosítsam – nézett rá Mat. – Nincs sok értelme a múlton rágódni, azt mondom!

– Szóval akkor egy őrző? – kérdezett vissza Talmanes, és átlapozta a papírköteget. – Gyakorolnom kell a mogorvaságot.

Mat rezzenéstelen tekintettel végigmérte.

– Nem veszed komolyan ezt az egészet!

– Mit mondtál? Szerinted akad bárki is, aki ezt komolyan veszi?

A Fény égesse meg azt a szikrát a szemében! És ő egykor tényleg azt hitte volna, hogy Talmanes nem nevet szívesen? Csak befelé csinálta. Az volt a legdühítőbb módja.

– A Fényre, Talmanes! – mordult fel. – Abban a városban egy némber engem és Perrint keresi. Olyan jól tudja, hogy nézünk ki, hogy pontosabb rajzot képes rólunk készíteni, mint a tulajdon anyám. Ez megdermeszt, mintha maga a Sötét Úr állna a hátam mögött. És nem mehetek be magam arra a nyamvadt helyre, mert minden egyes nőnél, férfinál és kisgyereknél ott a képem, alatta meg, hogy aki információt szolgáltat rólam, jutalmul aranyat kap! Na most lehet, hogy kicsit túllőttem a célon az előkészületekkel, de mindenképp meg akarom találni ezt a nőszemélyt, még mielőtt ráparancsolna egy falka árnybarátra, vagy valami még rosszabbra, hogy vágja át a torkom álmomban. Érthető?

Mind az ötüknek egyesével a szemébe nézett, majd bólintott, és megindult a sátorajtó felé. Aztán megtorpant Talmanes széke mellett. Megköszörülte a torkát, és félig csak motyogta:

– Te titokban imádsz festeni, és arra vágysz, bárcsak megszökhetnél ebből a halállal teli életből, amire kötelezted magad. Délre tartasz, és azért kerültél erre, mert imádod a hegyeket. Reménykedsz benne, hogy hírt kapsz az öcsédről, akit évek óta nem láttál, és aki Andor déli vidékén tűnt el egy vadászat során. Nagyon megkínzott a múlt. Olvasd át a negyedik oldalt!

Továbbsietett, és kilépett az árnyékos déli táborba, bár még látta, hogy Talmanes a szemét forgatja a hallottaktól. A Fény égesse meg a fickót! Igazi dráma feszült azokon a lapokon!

A fenyőágakon át is látta, hogy borult idő van. Már megint. Mikor lesz már vége? Megrázta a fejét, és átvágott a táboron. Odabiccentett a kis csoportokban ácsorgó katonáknak. Azok tisztelegtek vagy odaköszöntek „Mat nagyúrnak”. A Banda egész napra tábort vert; egy félreeső, erdős hegyoldalon tanyáztak a várostól vagy félnapi járóföldre, és felkészültek a támadásra. A háromlevelű fenyők magasra nyúltak, szélesen eltárták az ágaikat, és az árnyékban alig maradt meg az aljnövényzet. A sátrak kis csoportokban gyűltek a fenyők köré; a levegő hűvös volt, árnyas, megülte a gyanta és a föld illata.

Körbejárta a tábort, ellenőrizte az emberek munkáját, és gondoskodott róla, hogy minden a lehető leghatékonyabban menjen. Azok a régi emlékek, amiket az eelfinnek töltöttek a fejébe, kezdtek olyan egyenletesen összeolvadni a saját emlékeivel, hogy lassan már nem tudta eldönteni, melyik ösztönt kapta onnan, és melyik a sajátja.

Jó érzés volt megint a Bandával lennie, észre sem vette, hogy mennyire hiányoztak neki. Jó lesz egyesülni a sereg többi részével is, akik Estean és Daerid vezetése alatt vártak rá. Remélhetőleg könnyebb útjuk volt, mint neki és a seregének.

Ellenőrző körútját a lovassági zászlóaljakkal kezdte. Külön táboroztak a többiektől – a lovasok mindig is felsőrendűeknek tartották magukat a gyalogsághoz képest. Aznap szokás szerint mindenki a lova takarmánya miatt aggódott. Egy jó lovas katona számára mindig a lova volt az első. A Hátrándból idáig vezető út megviselte az állatokat, különösen, mert nem nagyon akadt legelnivaló. Idén tavasszal alig nőtt a fű, és a télről visszamaradt növényzet is meglepően gyérnek bizonyult. A lovak nem voltak hajlandóak bármit megenni, a sásra például úgy húzták a fejüket, mintha az is megromlott volna, mint a többi étel. Nem volt sok zabjuk: a katonák remélték, hogy menet közben legeltethetnek. Túl gyorsak voltak ahhoz, hogy gabonás szekerekkel vonuljanak.

Jól van, előbb vagy utóbb ki kell találnia valamit ez ügyben is. Biztosította róla a lovasokat, hogy már gondolkodik a megoldáson. Hittek neki. „Mat nagyúr” még sosem hagyta cserben őket. Persze, mert akiket cserbenhagyott, azok már rég a sírjukban rothadtak. Visszautasította a kérést, hogy vonják fel a zászlót. Talán majd ha sikeres lesz a város elleni hadművelet.

Pillanatnyilag nem volt vele rendes gyalogos egység: mind Esteannal és Daeriddel maradt. Talmanes bölcsen felfogta, hogy mozgékonynak kell maradniuk, és három zászlóaljnyi lovas katonát hozott magával, meg kis híján négyezer lovas számszeríjászt. Mat ezek után a számszeríjászokhoz ment. Megállt, és nézte, ahogy a tábor végében pár század lőgyakorlatot tart.

Megállt az egyik magas fenyőfa alatt – a legalacsonyabb ága is jó kétlábnyival lehetett a feje fölött –, és nekidőlt a törzsének. A felsorakozott számszeríjászok nem is annyira a pontosságot gyakorolták, mint a koordinációt. A legtöbb csatában úgysem kellett célozgatni, ezért is volt olyan hasznos fegyver a számszeríj. Tizedannyi kiképzés sem kellett hozzá, mint a hosszú íjhoz. Persze az utóbbival gyorsabban is lehetett lőni, mint egy számszeríjjal, messzebbre is, de ha valakinek nem volt épp egy ráérő emberélete, hogy gyakorolgasson vele, akkor a számszeríj az előbbit egész jól helyettesítette. Ráadásul a számszeríjak újratöltési gyakorlata elősegítette, hogy a sorok egyszerre lőjenek. A százados a túloldalon állt, és két másodpercenként ráhúzott egy bottal az egyik fára. Így verte az ütemet. Minden csattintás a fán egy-egy parancsszónak felelt meg. Az elsőre a katonáknak a vállukra kellett venniük a számszeríjukat. A másodikra lőni. A harmadikra leengedni a fegyvert. A negyedikre felhúzni. Az ötödikre megint felkapni a vállukra. Az emberek egyre jobbak voltak – és amikor koordinált hullámokban lőttek, sokkal nagyobb kárt tettek az ellenfélben. Minden negyedik csattanásra nyílzápor zúdult a fák közé.

Kell még lövedék, gondolta Mat, látva, hogy hány forgácsolódik szét így, gyakorlás közben. Persze gyakorlatozáskor sokkal több lőszert vesztett az ember, mint harcban, és minden egyes most ellőtt lövedék kettőt, hármat is érhetett a csatában. Az emberek kezdtek kifejezetten jók lenni. Ha lett volna pár zászlóaljra való mellette akkor is, amikor a Vérhab-zúgónál harcolt, talán Nashif is sokkal hamarabb megtanulta volna a leckéjét…

Persze még hasznosabbak lennének, ha gyorsabban tudnának lőni. Még mindig a felhúzás volt a leglassabb rész. Nem is maga a felhúzás, hanem hogy minden egyes alkalommal le kellett hozzá ereszteni a számszeríjat. Négy másodpercbe telt csak az, hogy ideoda lengették a fegyvert. Az új felhúzószerkezet, aminek a titkát Talmanes tanulta el egy murandyi gépésztől, igencsak meggyorsította a dolgokat. De a gépész épp Caemlynbe tartott, hogy eladja a terveket, és ki tudja, hányan vehették még meg út közben? Nemsokára lehet, hogy mindenkinek lesz már ilyenje. És az előnynek vége volt, ha az ellenfél is megszerezte.

Az a kis szerkentyű sok sikert hozott neki Altarában, a seanchanok ellen. Nem szívesen adta fel ezt az előnyt. Vajon ki tudna találni valamit, amitől még gyorsabban lőhetnek az íjakkal?

Elgondolkozva ellenőrzött még pár dolgot a táborban. Az Altarában toborzott katonák jól beilleszkedtek a Bandába, és a lovak takarmányától meg esetleg a számszeríjlövedékektől eltekintve a készletek is rendben voltak. Elégedetten indult tovább Aludrához.

A nő a tábor hátsó részében vert tanyát, a sziklás hegyoldal egy kis bemélyedésében. Bár jóval kisebb területet foglalt el, mint az aes sedaiok és kísérőik választotta tágas tisztás, lényegesen elzártabb volt. Matnek három alkalommal is meg kellett kerülnie a fák közé kiakasztott vásznakat – gondosan úgy feszítették ki őket, hogy senki se láthasson rá Aludra munkájára – mielőtt odaért volna. És még ott is várnia kellett, mert Bayle Domon állt be elé feltartott kézzel, és visszatartotta őt, míg csak Aludra engedélyt nem adott neki, hogy belépjen.

A karcsú, sötét hajú illuminátor egy fatönkön ült kis táborocskája kellős közepén. Porok, papírtekercsek, telerótt jegyzettáblák, és kigöngyölt vásznakon rendben, katonásan sorakozó eszközök hevertek körülötte. Már nem hordta taraboni módra, ezernyi kis fonatban a haját, a fürtjei kibontva omlottak a vállára. Mat furcsának látta. De még mindig csinosnak.

A Fény égessen meg, már házasember vagy! – gondolta magában. De Aludra ettől még csinos volt.

Egeanin is ott volt, egy éjvirág héját tartotta egyenesen a roppant összpontosítással dolgozó Aludrának. A telt ajkú illuminátor a homlokát ráncolva, óvatosan kopogtatta a héjat. Egeanin sötét haja kezdett kinőni, és a nő egyre kevésbé hasonlított egy seanchan nemesre. Mat még mindig nem tudta, hogyan szólítsa. Egeanin ragaszkodott hozzá, hogy Leilwinnek hívják, és néha már Mat is így gondolt rá. Butaság volt valakinek csak azért megváltoztatnia a nevét, mert azt mondták neki, de igazán nem haragudhatott rá, amiért nem akarta felbosszantani Tuont. Aki aztán rohadt egy makacs lány volt. Mat azon kapta magát, hogy megint délre pislog, de elfordította a tekintetét. Vér és hamu! Nem lesz Tuonnak semmi baja!

És amúgy sem volt már itt. Akkor meg Egeanin miért ragaszkodott hozzá továbbra is, hogy Leilwinnek hívják? Mat Tuon távozása után párszor a régi nevén szólította, de kurtán helyreigazították. Nők! Érthetetlenül viselkedtek, különösen ha még seanchanok is voltak a tetejében!

Odanézett Bayle Domonra. Az izmos, szakállas illiani egy fának támaszkodva állt Aludra táborának bejáratában, kétoldalt jókora, fehér vásznak lobogtak mellette. Még mindig figyelmeztetően tartotta fel a kezét. Mintha nem Maté lenne az egész nyamvadt tábor!

Ennek ellenére nem furakodott át mellette. Nem engedhette meg magának, hogy megharagítsa Aludrát: a nő már pokolian közel állt ahhoz, hogy végre befejezze a sárkányainak a terveit, és neki szüksége volt rájuk. De a Fényre, azért bosszantó volt, hogy a saját táborában megállítják!

Aludra felnézett a munkájából, és a füle mögé simított egy rakoncátlan tincset. Észrevette Matet, aztán visszanézett az éjvirágra, és megint elkezdte a kalapáccsal ütögetni. Vér és hamu! Elég volt egy mozdulat, és rájött, miért is látogatja olyan ritkán Aludrát. Az sem tetszett neki, hogy megállítják… de miért kellett a nőnek valami robbanékonyat ütögetnie? Nem volt egy csepp józan esze sem? Persze az összes illuminátor ilyen volt. Mindegyik méneséből hiányzott pár csikó, ahogy Mat apja mondta volna.

– Bejöhet – mondta Aludra. – Köszönöm, Domon mester!

– Megtiszteltetés, Aludra asszony – eresztette le Bayle a kezét, és barátságosan odabiccentett Matnek. Ő megigazította a kabátját, és előrelépett. Feltett szándéka volt rákérdeznie a számszeríjakra. De valami azonnal magára vonzotta a tekintetét: Aludra mögött takarosan teleírt lapok sorakoztak a földön. Részletes rajzok, jegyzetek és számok sötétlettek rajtuk.

– Ezek itt a sárkányok tervei lennének? – kérdezte mohón. Fél térdre ereszkedett, hogy megvizsgálja a lapokat, de nem ért hozzájuk. Aludra nagyon érzékeny tudott lenni az ilyesmire.

– Igen.

A nő továbbra is a kalapáccsal kopácsolt. Matre nézett, és egy kicsit mintha feszengett volna. Az ifjú gyanította, hogy Tuon miatt.

– És a számok? – Próbált úgy tenni, mintha nem lenne köztük feszültség.

– Anyagigények – válaszolta a nő. Letette a kalapácsát, és minden oldalról megvizsgálta a hengeres éjvirágot. Majd odabiccentett Leilwinnek.

Vér és hamu, ezek aztán szép nagy számok voltak! Egész hegységre való szén, kén és… denevérürülék? A jegyzetek alapján a Ködhegység északi részében akadt egy város, amelyik ennek a kereskedelmére szakosodott. De miféle város lehet az, amelyik épp denevérürülékre szakosodik? Szerepelt a listán a vörösréz és az ón is, de valamiért egyik mellett sem volt szám. Csak egy kis csillagocska.

Mat megrázta a fejét. Vajon mit tenne az egyszerű nép, ha megtudná, hogy a fenséges éjvirágok nem másból állnak, mint papírból, porból és – mi másból – denevértrágyából? Nem csoda, hogy az illuminátorok olyan féltve őrizték a mesterségük titkát. Minél többet tudott a dologról az ember, annál kevésbé tűnt csodásnak. Annál köznapibb volt az egész.

– Ez elég sok anyag – jegyezte meg.

– Csodát kértél tőlem, Matrim Cauthon – válaszolta a nő, és Leilwin kezébe nyomta az éjvirágot, majd felkapta az írótábláját. Valamit lejegyzett a táblára fogott papírlapra. – Ezt a csodát sikerült alkotóelemekre bontanom. Márpedig ez már maga is csodaszámba menő teljesítmény, nemde? Ne panaszkodj, hogy meleg van, ha valaki a napot nyújtja feléd!

– Nem látom, hogy lenne megoldható – morogta Mat főleg saját magának. – Ez a szám itt a költség lenne?

– Nem vagyok írnok – mondta Aludra. – Ezek csak becslések. Ameddig tudtam, elvégeztem a számításokat, de a többit valaki jóval hozzáértőbbnek kell megoldania. Az Újjászületett Sárkány megengedhet magának ekkora költségeket is.

Leilwin különös arckifejezéssel méregette Matet. Vele is megváltoztak a dolgok Tuon miatt. De nem úgy, ahogy azt az ifjú várta.

Rand említésére felörvénylettek a szeme előtt a színek, és sóhajtott egyet, aztán megrázta a fejét, hogy elűzze őket. Talán Rand megengedhetett magának efféle költségeket is, de ő egészen biztosan nem. Ehhez magával Andor királynőjével kellett volna leülnie kockázni!

De ez Rand gondja volt. A Fény égesse meg, ha nem lesz hálás neki, hogy ennyi mindenen keresztülmegy érte!

– Ebből hiányoznak a munkaerőre adott becslések – vette észre, amint még egyszer végigfutotta a lapokat. – Hány harangöntőre lesz szükséged ehhez a vállalkozáshoz?

– Mindegyikre, akit meg tudsz szerezni – vetette oda Aludra kurtán. – Vagy nem ezt ígérted nekem? Minden egyes harangöntő Andortól Tearig.

– De, azt hiszem – morogta Mat. Épp csak nem hitte volna, hogy a nő szó szerint veszi a dolgot. – És mi van a rézzel meg az ónnal? Arra sem adtál becslést.

– Mindre szükségem lesz.

– Mindre szükséged… Ezt hogy érted? Milyen mindre?

– Mindre – ismételte meg a nő olyan egyszerűen és higgadtan, mintha csak kért volna még egy kis málnalekvárt a zabkásájára. – Minden körömfeketényi rézre és ólomra szükségem lesz a Világ Gerincén innen! – Egy pillanatra elhallgatott. – Bár lehet, hogy ez kicsit nagyra törőnek hangzik.

– Rohadtul nagyra törőnek hangzik! – motyogta Mat.

– Igen – biccentett Aludra. – Tételezzük fel, hogy a Sárkány uralkodik Caemlyn, Cairhien, Illian és Tear fölött. Ha rendelkezésemre bocsátja ennek a négy városnak minden egyes bányáját meg réz- és óntartalékát, azt hiszem, az is elég lesz.

– A teljes fémtartalékot – jelentette ki Mat szárazon.

– Igen.

– A világ négy legnagyobb városában.

– Igen.

– És „azt hiszed”, az elég lesz.

– Igen, azt hiszem, pontosan ezt mondtam, Matrim Cauthon!

– Pompás! Meglátom, mit tehetek az ügy érdekében. Nem szeretnéd, ha a Sötét Úr kipucolná a cipődet, ha már így benne vagy a kívángatásban? Talán kiáshatnánk Sasszárny Arturt is, hogy táncoljon neked egyet!

Sasszárny Artur említésére Leilwin mogorván meredt Matre. Egy pillanattal később Aludra befejezte a jegyzetelést, és odafordult az ifjúhoz. Szárazon beszélt, épp csak árnyalatnyi ellenségességgel.

– A sárkányaim óriási hatalmat adnak egy hadvezér kezébe. Azt mondod, túlzás, amit kérek. Pedig csak szükséges. – Alaposan végigmérte. – Nem hazudok, nem mondom, hogy nem számítottam tőled hasonló elutasításra, Cauthon uram. A borúlátás nagy kebelbarátod, nem?

– Ezt igazán nem érdemeltem meg – morogta Mat, és újra lepillantott a rajzokra. – Alig ismerem. Legfeljebb távoli ismerősöm. A szavamat adom rá!

Erre Bayle felhorkant, de hogy megvetően vagy a nevetését palástolva, azt Mat csak akkor tudta volna, ha megfordul, hogy lássa a férfi arcát is. De rá sem nézett. Aludra mereven figyelte. Egy pillanatra összevillant a tekintetük, és Mat ráébredt, hogy talán valóban nyers volt vele. Talán valóban feszült volt a nő társaságában. Egy kicsit. Tuon előtt kezdtek egész közel kerülni egymáshoz. És vajon titkolt fájdalom csillant volna Aludra szemében?

– Ne haragudj, Aludra! – mondta. – Nem kellett volna ilyesmiket mondanom!

A nő megvonta a vállát. Mat mély levegőt vett.

– Figyelj, tudom, hogy… hát elég furcsa, hogy Tuon…

A nő kurta intéssel szakította félbe.

– Semmiség. Nekem itt vannak a sárkányaim. Lehetőséget adtál rá, hogy megvalósítsam őket. Egyéb dolgok már nem számítanak. Sok boldogságot kívánok!

– Nohát! – motyogta Mat. Megvakarta az állát, aztán sóhajtott egyet. Jobb is, ha ennyiben hagyja a dolgot. – Remélem, azért sikerül ezt megoldanom! Rengeteg anyagot kérsz tőlem!

– Ennyi harangöntőre és anyagra lesz szükségem – válaszolta a nő. – Se többre, se kevesebbre. Már megtettem, amit csak alapanyagok nélkül tenni lehetett. Így is heteken át kell majd próbálgatnom, hogy működik valójában a tervem: először kell külön egy sárkányt csinálnom csak azért, hogy mindent ellenőrizzek. Lesz egy kis időd, hogy mindezt összeszedd. De ehhez az egészhez rengeteg idő kellene, és mégsem vagy hajlandó elárulni, mikor lesz szükséged a sárkányokra!

– Nem mondhatok el olyasmit, amit magam sem tudok, Aludra – pillantott Mat északra. Furcsa érzés volt, mintha valami arra húzta volna, mintha egy horgászhorog akadt volna a húsába, és az vonta volna magához enyhén, de makacsul. Rand, te vagy az, hogy a Fény égessen meg? Felörvénylettek a színek. – Nemsokára, Aludra – hallotta a saját hangját. – Nincs sok időnk. Egyáltalán nincs sok.

A nő habozott, mintha csak megérzett volna valamit a hangjában.

– Nos – mondta aztán –, ha így állunk, akkor nem is olyan túlzók az elvárásaim, nem? Ha az egész világ háborúba kezd, nemsokára úgyis minden üllőn kardot és nyílhegyet kovácsolnak. Sokkal több haszna van, ha az én sárkányaimon dolgoznak. Biztosíthatlak róla, hogy minden egyes befejezett sárkány felér legalább ezer karddal a csatában!

Mat sóhajtott egyet, aztán felállt, és megbillentette a nő felé a kalapját.

– Jogos. Feltéve, hogy Rand nem süt azonnal ropogósra, amikor felvetem neki a dolgot! Meglátom, mit tehetek az ügy érdekében.

– Jobban tenné, ha tisztelettel viseltetne Aludra asszony iránt – jegyezte meg Leilwin a maga elnyújtott seanchan tájszólásában, és végigmérte. – Nem kellene így gúnyolódnia vele!

– De hát őszinte voltam! – csattant fel Mat. – Legalábbis a végére! A Fény égesse meg, hát azt sem tudja megmondani, mikor őszinte az ember?

Leilwin úgy méregette, mintha csak azt próbálná kitalálni, vajon ez a kijelentés gúnyolódásnak számít-e. Mat a szemét forgatta. Nők!

– Aludra asszony zseniális – jelentette ki Leilwin szigorúan. – Fel sem fogja, mekkora ajándékot ad önnek ezekkel a tervekkel! Pedig ha a Birodalomnak lennének efféle fegyverei…

– No, pedig jobb lenne, ha nem adná oda nekik, Leilwin – jegyezte meg Mat. – Nem akarok arra ébredni egy szép napon, hogy elszökött a tervekkel, hátha azokért cserébe visszakaphatja a címét!

A nő sértetten nézett rá a puszta felvetésre, bár meglehetősen logikus elképzelésnek tűnt. A seanchanoknak elég sajátos elképzeléseik voltak a becsületről – Tuon sem próbált meg sosem elszökni tőle, bár számtalanszor lett volna rá alkalma.

Bár persze Tuon szinte a kezdetektől fogva sejtette, hogy feleségül megy hozzá. Az a damane megjövendölte neki. A Fény égesse meg, nem fog megint délre nézni! Csak azért sem!

– Most már más szél hajtja előre a hajómat, Cauthon mester – felelte Leilwin egyszerűen. Elfordult tőle, és Bayle-re pillantott.

– De nem volt hajlandó segíteni nekünk, amikor a seanchanokkal harcoltunk! – tiltakozott Mat. – Nagyon úgy tűnik, hogy…

– Mély vízbe merészkedsz, fiam – vetette közbe Bayle lágyan. – Bizony, mélybe, cápákkal teli mély vízbe! Nem ártana abbahagyni a hangos csapkodást!

Mat becsukta a száját.

– Jól van – mondta. Nem kellene ezeknek kettejüknek némi tisztelettel bánniuk vele? Nem lett valami magas rangú seanchan herceg, vagy mi a fene? Persze tudhatta volna, hogy ez mit sem számít majd Leilwinnel vagy a szakállas tengerésszel szemben.

De akkor is őszinte volt. Aludra ésszerűen érvelt, bármilyen őrületesnek tűnt is elsőre, amit mondott. Nagyon sok öntödét kell erre a munkára állítaniuk. Egyre idegesítőbbnek tűnt, hogy még hosszú hetekig kell utaznia, hogy Caemlynbe érjen. Az úton töltött heteket is a sárkányok gyártásával kellene töltenie! A bölcs tudta, hogy semmi értelme morognia a hosszas menetelések miatt – de Mat mostanában nem érezte magát valami bölcsnek.

– Jól van – ismételte meg. Visszanézett Aludrára. – Ennek ellenére teljesen más okból, de szeretném magammal vinni a terveket, hogy biztonságban legyenek!

– Teljesen más okból? – kérdezte Leilwin szárazon, mintha csak újabb sértést keresgélne.

– Igen – válaszolta ő. – Nem szeretném, ha itt lennének, amikor Aludra rosszul koppint rá az egyik kis éjvirágra, és kilövi magát a Tarwin-rés felé félútra!

Aludra erre felnevetett, bár Leilwin megint sértetten meredt az ifjúra. Nehéz volt nem megbántani egy seanchant. A seanchanokat meg a nyamvadt aieleket. Különös, hogy mennyi mindenben egymás szöges ellentétei voltak, más dolgokban pedig teljesen ugyanolyanoknak bizonyultak.

– Elviheted a terveket, Mat – mondta Aludra. – Feltéve, ha az arannyal teli kis ládikádba teszed. Az egész táborban neki szenteled a legtöbb figyelmet!

– Köszönöm szépen, nagyon kedves! – morogta ő, és lehajolt, hogy felvegye a papírokat. Mintha meg sem hallotta volna a burkolt sértést. Nem épp az imént békültek ki? Francette némber.

– Ó, és majdnem elfelejtettem! Tudsz bármit is a számszeríjakról, Aludra?

– A számszeríjakról? – kérdezett vissza a nő.

– Igen – válaszolt Mat, és összerendezte a lapokat. – Szerintem valahogy még jobban meg lehetne gyorsítani a felhúzásukat. Valami olyasmi, tudod, mint ez az új felhúzószerkezet, csak legyen benne mondjuk egy rugó vagy valami? Talán a csörlő meg tudna fordulni anélkül, hogy le kelljen engedni az egészet?

– Ez nem igazán az én szakterületem – mutatott rá Aludra.

– Tudom. De van szemed az ilyesmihez, és talán…

– Valaki mást kell találnod – jelentette ki a nő, és elfordult, hogy felvegyen egy újabb félig kész éjvirágot. – Ehhez túl elfoglalt vagyok!

Mat benyúlt a kalapja alá, és megvakarta a fejét.

– Az…

– Mat! – harsant egy hang. – Mat, azonnal velem kell jönnöd!

Épp csak megfordult, Olver már be is rohant Aludra táborába.

Bayle figyelmeztetően feltartotta a kezét, de a fiú persze csak elrohant alatta.

Mat kihúzta magát.

– Mi van? – kérdezte.

– Valaki lejött a táborba! – zihálta Olver. Izgatottan fénylett a képe, márpedig amúgy is volt mit nézni rajta. A füle túl nagy volt a fejéhez képest, az orra lelapult, a szája túl szélesen vigyorgott. Egy ilyen korú gyereken még bájos volt a rútság. De nem lesz ilyen szerencsés, ha megnő. Talán a katonáinak volt igaza, hogy elkezdték tanítgatni a kardforgatásra. Ilyen pofával nem árt, ha meg tudja majd védeni magát!

– Várj csak, lassíts! – mondta a gyereknek, és az övébe gyömöszölte Aludra terveit. – Jött valaki? De ki? És mi szükségetek van rám?

– Talmanes küldött, hogy hívjalak vissza – mondta Olver. – Szerinte fontos lehet. Azt mondta, mondjam meg neked, hogy a nőnél van pár lap a képeddel, és hogy „jellegzetes arca van”, bármit is jelentsen. És…

A gyerek tovább hadart, de Mat már nem figyelt oda rá. Biccentett Aludrának és a többieknek, aztán kiloholt a kis táborból, át a vásznak alatt, vissza a rendes erdőbe. Olver utána rohant, és végig a sarkában maradt, ahogy Mat a tábor elejére sietett.

Odalenn egy kurta lábú, fehér kancán üldögélve nagymamás, kövérkés asszony várt rá barna ruhában, ősz csíkokkal kontyba fogott hajában. Egy csapat katona vette körbe, Talmanes és Mandevwin úgy húzták ki magukat előtte, mint a kikötőbe vezető utat elzáró két kőoszlop.

Az asszonynak aes sedai arca volt, és egy idős őrző állt a lova mellett. Bár neki is őszült már a haja, a zömök fickóból csak úgy áradt az őrzők jellegzetes veszedelmessége. Keresztbe font karral, engesztelhetetlen tekintettel méregette a Banda katonáit.

Az aes sedai rámosolygott Matre, amint odaért elé.

– Ó, pompás! – jegyezte meg fontoskodva. – Egész pontos lettél, mióta a legutóbb láttalak, Matrim Cauthon!

– Verin – biccentett Mat. Egy kicsit zihált még a nagy futástól. Odapislogott Talmanesre, aki felmutatott neki egy papírlapot. Ott tarkállott rajta az ő arcképe. – Rájött, hogy valaki az én képemet osztogatja a városban?

A nő felnevetett.

– Így is lehet mondani!

Mat ránézett, állta az aes sedai sötétbarna szemének pillantását.

– Vér és hamu! – motyogta. – Maga volt az, mi? Maga kerestetett engem!

– És hadd tegyem hozzá, hogy már jó ideje! – jegyezte meg Verin könnyedén. – És meglehetősen akaratom ellenére.

Mat lehunyta a szemét. Ennyit a város lerohanására kimódolt pompás tervéről! A Fény égesse meg! Pedig milyen jó terv volt!

– De hát honnan tudta meg, hogy itt vagyok? – pattant fel a szeme.

– Egy kedves kereskedővel találkoztam a városban úgy egy órája, aki beszámolt róla, hogy épp most találkozott veled, és hogy jó pénzt adtál neki a város vázlatos térképéért. Arra gondoltam, megspórolom a városnak, hogy lerohand a… társaiddal, és eljövök hozzád én magam!

– Egy órája? – vonta össze Mat a szemöldökét. – De a város félnapi járóföldre van innen!

– Valóban – mosolyodott el Verin.

– A Fény égessen meg! – mordult fel az ifjú. – Megtanulta az Utazást, mi?

A nő még szélesebben mosolygott.

– Feltételezem, hogy Andorba próbálsz eljutni ezzel a sereggel, Cauthon mester!

– Attól függ – válaszolta Mat. – Oda tud vinni minket?

– Igen rövid idő alatt – felelte Verin. – Akár estére már Caemlynbe vihetem az embereidet!

A Fényre! Húsznapi menetelést megtakaríthatnának! Talán nemsokára már el is kezdhetik gyártani Aludra sárkányait! Habozott, és alaposan végigmérte Verint. Erővel fojtotta vissza az izgalmát. Ha egy aes sedai felajánlott valamit, annak mindig ára volt.

– Mit akar? – kérdezte.

– Őszintén? – kérdezett vissza a nő, és aprót sóhajtott. – Azt szeretném, Matrim Cauthon, hogy ne fogjon többé a te ta'veren hálód! Van róla fogalmad, mióta kényszerítesz már várakozásra itt, a hegyek között?

– Kényszerítem?

– Igen – biccentett a nő. – Gyere, sok megbeszélnivalónk akad!

Rántott egyet a kantáron, és a tábor felé nógatta a lovát. Talmanes és Mandevwin vonakodva arrébb léptek, és beengedték. Mat csatlakozott hozzájuk, és nézte, ahogy az aes sedai egyenesen a főzőtüzek felé tart.

– Akkor ezek szerint nem lesz rajtaütés – jegyezte meg Talmanes.

Nem hangzott túl szomorúnak.

Mandevwin a szemkötőjét piszkálgatta.

– Akkor visszamehetek szegény öreg nagynénémhez?

– Nincs is szegény öreg nagynénéd! – mordult fel Mat – Gyerünk! Kíváncsi vagyok rá, mit akar mondani!

– Rendben – mondta Mandevwin. – De legközelebb én leszek az őrző, jó, Mat?

Az ifjú csak sóhajtott egyet, és Verin után sietett.

Harmincötödik fejezet

Fekete glória

A hűvös tengeri szellő végigsimított Randen, amint átlépett a Kapun. A lágy, tollpiheszerű fuvallatban a Falméban elszórt, többezernyi tűzhely szaga lengett, a lassan melegedő reggeli pörkölt illata.

Rand megrántotta Tai'daishar zabláját. Nem volt felkészülve az illatok szárnyán érkező emlékekre, de eszébe jutottak azok az idők, amikor még nem volt benne biztos, milyen szerepet szánt neki a világ. Azok az idők, amikor Mat még egyfolytában ugratta, hogy úri holmikban jár, hiába próbálta elkerülni az elegáns kabátokat. Azok az idők, amikor még szégyellte a mögötte csapkodó zászlókat. Akkoriban még ragaszkodott hozzá, hogy dugják el őket, mintha akkor ő maga is elbújhatott volna a sorsa elől.

A kíséret nyikorgó pántokkal, horkantgató lovakkal várt rá. Egyszer már járt Falméban, még ha csak rövid időre is. Akkoriban nem maradhatott sehol sem hosszabb ideig. Hónapokon át vagy őt űzték, vagy ő űzött másokat. Fain Falmébe vezette, nála volt Valere Kürtje és az a rubintos tőr is, amihez Mat kötve volt. Ahogy a barátjára gondolt, ismét felvillantak a színek, de nem törődött velük. Most pár pillanatig nem a jelenben élt.

Falme éppolyan fontos fordulópont volt az életében, mint jóval később az, odakinn az aielek puszta vidékén, amikor bebizonyította, hogy ő a car'a'carn. Falme után nem rejtőzködhetett tovább, nem küzdhetett saját kiléte ellen. Itt kellett először elfogadnia, hogy gyilkos, itt ébredt rá először, mekkora veszélyt jelent a körülötte lévőkre. Megpróbálta hátrahagyni őket, de követték.

Falméban elégett a pásztorlegény, és a hamvait szétszórták, messze hordták a tengeri szelek. És a hamvakból feltámadt az Újjászületett Sárkány.

A térdével előrenógatta Tai'daishart, és újra megindult a menet. Úgy rendelkezett, hogy nem messze a várostól nyissanak Kaput, remélhetőleg úgy, hogy a damanek ne lássák. Természetesen asha'manekkel csináltatta – már eleve ez is elrejtette volna a fonatot a nők elől –, de nem akart nekik semmit sem megmutatni az Utazásból. Az egyik legnagyobb előnye az volt, hogy a seanchanok nem tudtak Utazni.

Falme maga egy kis földnyelven, Tomafőn terült el, belógott az Aryth-óceánba. Mindkét oldalon magas sziklafal törte meg a hullámokat, amelyek halk, távoli morajlása mindent betöltött. A város sötét kőépületei úgy komorlottak a félszigeten, mint sziklák a folyómederben. A többségük zömök, egyszintes ház volt – széles, mintha a lakók azt várták volna, hogy a hullámok felcsapnak a sziklán, és átsöpörnek a házukon. A fű itt nem tűnt olyan aszottnak, mint északon, de a friss, tavaszi gyep itt is kezdett megsárgulni és elfonnyadni, mintha csak az egyes szálak bánnák, hogy kidugták a talajból a fejüket.

A félsziget lejtett, és egy természetes kikötőhöz vezetett. Számos seanchan hajó horgonyzott a vízen. Seanchan zászlók lobogtak mindenütt; mutatták, hogy a város a birodalmuk része. A város fölött legmagasabban csattogó lobogón egy szárnyaló aranysólyom ragyogott, három villámmal a karmában. Kék szegély övezte.

A különös jószágok, amiket a seanchanok hoztak magukkal az óceán túlsó partjáról, a távolabbi utcákban jártak-keltek, túl messze ahhoz, hogy Rand részletesen szemügyre vehesse őket. Rakenek szálltak fenn az égen, a seanchanoknak láthatóan volt belőlük itt egy nagyobb istállóra való. Tomafő nagyon közel feküdt Arad Doman déli határához, és alighanem fontos állomása volt az északi seanchan hadjáratnak.

De ennek a hadjáratnak ezen a napon vége lesz. Neki békét kell kötnie, meg kell róla győznie a Kilenc Hold Leányát, hogy hívja vissza a seregeit. Ez a béke is csak vihar előtti csend lesz. Nem védheti meg a népét a háborútól, csak megőrizheti őket, hogy másutt haljanak meg a nevében. De megteszi, amit meg kell tennie.

Nynaeve fellovagolt mellé, ahogy tovább vonultak Falme felé. Takaros kék-fehér ruhát viselt: szabásra domani volt, de sokkal vastagabb és ennek megfelelően sokkal, sokkal szerényebb anyagból varrták. Nynaeve láthatóan alkalmazkodott a helyi divathoz: minden városban ottani ruhát viselt, de mégis mindig meglátszott a holmiján, hogy szerinte hogy ésszerű az adott viselet. Rand egykor talán mulatságosnak vélte volna a dolgot, de ez az érzelem már lehetetlennek tűnt számára. Nem maradt más, csak a lelke mélyén a hideg csend, a harag fagyos hegycsúcsát fedő nyugalom.

De elég hosszú ideig egyensúlyban tudja tartani a haragot és a nyugalmat. Nincs más választása.

– Íme, visszatérünk! – szólt Nynaeve. Sokszínű ter'angreal ékszerei kicsit rontottak a tökéletesen szabott ruha hatásán.

– Igen – válaszolta Rand.

– Emlékszem, mikor a legutóbb itt voltunk – jegyezte meg a nő. – Micsoda káosz, micsoda őrület! És a végén azzal a sebbel az oldaladon leltünk rád!

– Igen – suttogta ő. Itt szerezte első gyógyíthatatlan sebesülését, amikor Ishamaellel harcolt fenn az égen. A seb felforrósodott, ahogy rá gondolt. Felforrósodott és fájni kezdett. Rand kezdte régi jó barátként üdvözölni a fájdalmat. Emlékeztette rá, hogy még életben van.

– Láttalak odafenn a levegőben – mondta Nynaeve. – Nem hittem el. Megpróbáltam… meggyógyítani a sebed, de akkor még nem oldódott fel a blokk, és nem tudtam kellően dühbe gurulni. Min nem volt hajlandó elmozdulni mellőled.

A lány aznap nem jött vele. Továbbra is közel állt hozzá, de valami megváltozott köztük. Rand mindig is félt tőle, hogy ez lesz. Amikor a lány ránézett, tudta, hogy azt látja, miként öli meg.

Pár héttel ezelőtt nem tudta volna rávenni, hogy ne kísérje el, bárhova megy is. Most pedig egy árva tiltakozás nélkül otthon maradt.

Hidegség. Nemsokára vége lesz. Nincs helye sem a bánatnak, sem a sajnálatnak.

Az aielek előreszaladtak, hogy ellenőrizzék, nem állítottak-e nekik csapdát. Jó néhányuk vörös fejpántot hordott. Randet nem aggasztotta a csapda. A seanchanok nem árulják el, hacsak nincs köztük még egy Kitaszított!

Lenyúlt, és megérintette a derekán lógó kardot. A görbét vette fel, a fekete hüvellyel, amin vörös-arany sárkányok tekergőztek. Több szempontból is arra emlékeztette, amikor a legutóbb Falmében járt.

– Ebben a városban öltem meg először karddal egy embert – jegyezte meg halkan. – Sosem meséltem róla. Egy seanchan nagyúr volt, egy vívómester. Verin azt mondta, ne fókuszáljak a városban, úgyhogy kénytelen voltam csak karddal szembeszállni vele. Legyőztem. Megöltem.

Nynaeve felvonta a szemöldökét.

– Ezek szerint joggal viselsz gémjeles pengét!

Rand megrázta a fejét.

– Nem voltak tanúi a párbajnak. Mat és Hurin máshol harcoltak épp. Találkoztam velük közvetlenül a harc után, de nem látták a győztes csapást.

– Mit számítanak a tanúk? – horkant fel Nynaeve. – Legyőztél egy vívómestert, és ezzel magad is vívómester lettél. Nem számít, hogy látták-e mások, vagy sem!

A férfi rámeredt.

– De miért is hordana bárki gémjeles pengét, ha nem azért, hogy mások lássák, Nynaeve?

A nő nem válaszolt. Valamivel előttük, épp csak a városfalon kívül, jókora fekete-fehér csíkos sátrat emeltek a seanchanok. Első ránézésre több száz sul'dam és damane páros vette körbe a nyitott oldalú sátrat, a damanek a maguk jellegzetes, szürke ruhájában, a sul'damok pedig szokás szerint vörösben és kékben, a mellükön hímzett villámmal. Rand csak pár fókuszálni képes embert hozott magával: Nynaeve-et, három tudós asszonyt, Corele-t, Narishmát és Flinnt. Csupán töredéke annak az emberanyagnak, ami a rendelkezésére állt volna anélkül is, hogy a keleten állomásozó csapatokhoz kell fordulnia.

De nem, jobb volt ez így, hogy csak jelképes testőrséget hozott magával, hogy úgy tűnik, békében érkezik. Ha a találkozó csatába torkollana, neki nincs más esélye, mint hogy minél hamarabb elmeneküljön egy Kapun át. Vagy, hogy egymaga véget vessen a harcnak.

A gömböt tartó férfi szobrocskája ott lógott előtte a nyeregben. A segítségével akár száz damaneval is felveheti a harcot. Kétszázzal! Élénken emlékezett még rá, micsoda hatalom volt a kezében, amikor megtisztította a saidint. Ekkora hatalommal városokat dönthetne romba, bárkit legyőzne, aki ellene kel!

Nem. Nem fajulhatnak idáig a dolgok, nem hagyhatta, hogy idáig fajuljanak. Nyilván a seanchanok is tudták, hogy ha rátámadnak, annak rossz vége lesz! Azért jött, hogy újra találkozzon velük, annak ellenére, hogy tudta, egy közéjük férkőzött áruló egyszer már megpróbált végezni vele! Be kell látniuk, hogy komolyan gondolja a tárgyalást.

De ha nem tennék… Lenyúlt, és megmarkolta a kulcsot, aztán a biztonság kedvéért belecsúsztatta a kabátja túlméretezett külső zsebébe. Mély levegőt vett, megkapaszkodott, és az űrt kereste. Amikor rálelt, megragadta az Egyetlen Hatalmat.

Hányinger és szédülés fogta el, és kis híján a földre zuhant. Megremegett, a combjával szorította Tai'daishart, a kezével a zsebében rejlő kulcsot markolta. A fogát csikorgatta. Az elméje mélyén felébredt Lews Therin. Az őrült az Egyetlen Hatalomért kezdett kapálódzni. Kegyetlen küzdelem volt, és amikor Rand végre győzedelmeskedett, arra eszmélt, hogy meggörnyedve ül a nyeregben.

És már megint motyog magában.

– Rand? – kérdezte Nynaeve.

A férfi kihúzta magát. Rand volt, vagy sem? Néha egy-egy ilyen csata után nehéz volt felidéznie, pontosan kicsoda. Talán sikerült elzárnia Randet, ezt a betolakodót, és végre Lews Therin lett? Előző nap délben ébredt: az egyik szobája sarkában kuporgott, zokogott és Ilyenáról motyorászott magában. Érezte a kezében az asszony hosszú aranyhajának tapintását, emlékezett rá, milyen volt átölelni. És arra is, hogyan hevert holtan a lába előtt. Az Egyetlen Hatalom végzett vele.

Ki volt valójában?

Mit számított?

– Jól vagy? – kérdezte meg Nynaeve még egyszer.

– Jól vagyunk! – Rand nem is tudta, hogy többes számban beszél, míg csak ki nem mondta. A látása lassan kitisztult, bár egy kicsit még minden zavaros volt. Épp csak egy cseppet torzult el a világ, de hát ez így volt az óta a csata óta, amikor Semirhage támadása a kezébe került. Lassan már észre sem vette.

Kiegyenesedett, és magába szívott még egy kis erőt a kulcson át, teljesen eltöltötte magát saidinnal. Hiába volt tőle rosszul, édesnek érezte. A legszívesebben még többet magába fogadott volna, de visszafogta magát. Már így is jóval több Hatalom robajlott benne, mint amit bárki magába tudna fogadni segítség nélkül. Elégnek kell lennie.

Nynaeve odapillantott az oldalán dudorodó szobrocskára. Halványan fénylett a tetején a gömb.

– Rand…

– Csak egy kicsivel többet tartok, óvatosságból! – Minél több Egyetlen Hatalom töltött el egy embert, annál nehezebb volt pajzzsal elvágni a Forrástól. Ha a damanek megpróbálnák elfogni, meglepetésként érné őket a kemény ellenállás. Talán egy teljes kört is vissza tudna verni.

– Nem hagyom, hogy megint elfogjanak! – suttogta. – Soha többé. Nem lephetnek meg még egyszer!

– Talán jobb lenne, ha visszafordulnánk – mondta Nynaeve. – Rand, nem kell az ő feltételeiknek engedve találkozni velük! Ha…

– Maradunk – válaszolta ő halkan. – Itt és most végzünk a dologgal!

Látta, hogy a sátorban egy kis alak ül az emelvényre állított asztal mellett. Az alakkal szemben, vele egy magasságban egy másik szék állt. Meglepte a dolog: azok alapján, amiket a seanchanokról tudott, azt hitte volna, azért is küzdenie kell, hogy a Vér egy tagjával egyenlő rangúnak ismerjék el.

Ez lett volna a Kilenc Hold Leánya? Ez a gyermek? Rand a homlokát ráncolva léptetett közelebb, de hamar ráébredt, hogy nem gyermeket lát, csak parányi asszonyt. A lány feketét viselt, a bőre is sötét volt, akár a tengeri népé, és nyugodt, kerek arcát fehéresszürke hamufoltok éktelenítették. Ha jobban megnézte, nagyjából egyidősek lehettek.

Mély levegőt vett, és leszállt a nyeregből. Ideje volt véget vetni a háborúnak.

Az Újjászületett Sárkány fiatal ember volt. Épp elegen mondták már Tuonnak, de valamiért mégis meglepte.

Miért is lepné meg ez a kölyök? A hódító hősök gyakran már fiatalon is hatalmasok voltak. Sasszárny Artur, a Birodalom nagy őse is fiatalon elkezdte már a hódításait.

A hódítók, a nagy világuralók hamar kiégtek, mint a kurtítatlan kanócú gyertyaláng. A férfi fekete alapon vöröset és aranyat viselt, a gombjai felszikráztak, ahogy leszállt hatalmas, fekete ménje nyergéből, és megindult a sátor felé. A fekete kabát ujján vörös és arany hímzés fénylett – ezzel a látványos díszítéssel elég feltűnő volt, hogy hiányzik az egyik keze –, de amúgy egyszerű volt a ruhája. Mintha nem akarná mindenféle díszekkel elvonni a figyelmet az arcáról.

A hajának olyan színe volt, akár a napnyugta utolsó pillanatának: mélységesen mély vörös. Királyi tartással, határozottan, magabiztosan lépdelt, a tekintete egyenes. Tuont sokat tanították, hogy maga is így járjon, hogy ne mutasson irgalmat már a léptével sem. De őt ki taníthatta? – merengett. Alighanem a legkiválóbb tanárok készítették fel a királyok és vezérek szokásaira. De a jelentések szerint egyszerű parasztgyerekként nőtt fel egy vidéki falucskában. Lehet, hogy ez csak mese lenne, amit azért terjesztenek, hogy a nép jobban szeresse?

Egy marath'damaneval a balján vonult oda a sátorhoz. A nő ruhájának olyan volt a színe, akár az égé egy nyugodt napon, és a szegélye, mint a habkönnyű fellegek. Egyetlen vaskos, fekete fonatba fogta a haját, de csiricsáré ékszereket viselt. Mintha valami nagyon nem tetszett volna neki, összevonta a szemöldökét, és megfeszítette a száját. Tuon megborzongott a közelében. Azt hitte, Matrimmel utazgatva jobban hozzászokott már a marath'damanekhoz. De nem. Természetellenesek voltak. Veszedelmesek. Éppúgy nem érezte magát kényelmesen egy pórázra nem fogott damane közelében, ahogy azt sem viselte volna könnyedén, ha egy tűfogú vipera tekeredik a bokájára, és a nyelvével a bőrét cirógatja.

De persze ha a marath'damane zavarta, az Újjászületett Sárkány jobbján lépkedő két férfi még jobban aggasztotta. Az egyikük épp csak kiléphetett a kölyökkorból, és csengettyűket font a hajába. A másik idősebb férfi volt, hófehér hajjal, cserzett arccal. Bármennyire is különböztek, mind a ketten a csatához szokott férfiak könnyed magabiztosságával jártak. És mind a ketten fekete ruhát viseltek, szikrázó kitűzőkkel magas gallérjukon. Asha'manek, így hívták őket. Förtelmes, torz lények, akikkel mielőbb végezni kellett volna. Seanchanban kevesen voltak csak, akik – főleg a váratlan előny reményében – megpróbálták kiképezni ezeket a Tsorov'ande Doonokat, ezeket a Fekete Lelkű Viharokat. Az efféle bolondok hamar elhullottak, a legtöbbször épp az az eszköz végzett velük, amihez mohóságukban fordultak.

Tuon megacélozta magát. Karede és a Halottvirrasztó Gárda feszültebb lett körülötte. Nehéz volt észrevenni, épp csak az öklük szorult jobban össze a testük mellett, a lélegzetvételük lett kimértebb. Tuon nem fordult oda hozzájuk, bár rejtve intett Seluciának.

– Őrizzétek meg a nyugalmatokat! – mondta a Hang lágyan az embereknek.

Megteszik – ők voltak a Halottvirrasztó Gárda. Tuon bánta, hogy ki kellett mondania ezt az utasítást, mert szégyent hozott rájuk. De nem hagyhatta, hogy bármi félresikerüljön. Veszedelmes volt találkoznia az Újjászületett Sárkánnyal. Elkerülhetetlenül veszedelmes. Akkor is, ha a sátor mindkét oldalán húsz-húsz sul'dam és damane állt. Akkor is, ha Karede a háta mögött volt, Musenge kapitány pedig egy csapat íjásszal az egyik közeli háztetőn rejtőzött, lőtávolságban. Akkor is, ha Selucia ott állt a jobbján, feszesen, ugrásra készen, akár egy jagwin a sziklán. Ő még így is védtelen volt. Az Újjászületett Sárkány pedig egy máglya, amit megmagyarázhatatlan módon egy ház belsejében raktak meg. Nem lehetett megoldani, hogy ne tegyen kárt a teremben. Az ember örült, ha az épületet sikerült megmentenie.

A férfi egyenesen odavonult a vele szemben álló székhez, és leült. Meg sem kérdőjelezte, hogy az elrendezés egyenlőnek mutatja őket. A lány tudta, hogy a többiek nem értik, miért viseli még mindig a gyász hamufoltjait, miért nem nevezte ki még császárnőnek magát. A gyászidő letelt, de ő nem foglalta el a trónt.

E miatt a fickó miatt nem. A császárnő senkivel, még az Újjászületett Sárkánnyal sem találkozhatott egyenrangú félként. A Kilenc Hold Leánya viszont… neki ez az egyetlen férfi egyenrangú tárgyalófél lehetett. Ezért habozott. Az Újjászületett Sárkány aligha vette volna jó néven, ha valaki fölé helyezi magát, hiába lett volna meg rá az illetőnek minden joga.

Amint a férfi leült, a távolban villám szikrázott fel az égbolton, bár Malai, az egyik damane, aki meg tudta jósolni az időjárást, makacsul állította, hogy nem számíthatnak esőre. Villám egy száraz napon. Légy nagyon óvatos, gondolta Tuon az óment értelmezve, és jól fontold meg minden szavad! Nem az az előjel, amiből a legtöbbet tanult. Ha még óvatosabb lenne, akár szárnyra is kelhetne.

– Te vagy a Kilenc Hold Leánya – szólt az Újjászületett Sárkány.

Kijelentés volt, nem kérdés.

– Te vagy az Újjászületett Sárkány – válaszolta ő. Belenézett a palaszürke szempárba, és rájött, hogy téves volt az első benyomása. A férfi nem volt fiatal. Igen, a teste talán egy fiatalemberé volt. De a szeme… a szeme vénséges vénen csillant.

A Sárkány enyhén előrehajolt. A Halottvirrasztó Gárda megdermedt, a bőrpáncéljuk megcsikordult.

– Békét kötünk – jelentette ki al'Thor. – Ma. Itt.

Selucia halkan felszisszent. A férfi szava erőteljesen parancsnak hangzott. Tuon nagy tiszteletet mutatott felé azzal, hogy egyenlőként bánt vele, de senki sem parancsolt a császári családnak.

Al'Thor Seluciára nézett.

– Megmondhatod a testőrödnek, hogy ne idegeskedjen – jegyezte meg szárazon. – Ez a találkozó nem fajul csatába. Nem engedem.

– Ő a Hangom – válaszolta Tuon óvatosan –, és az Igazmondóm. A testőröm a székem mögött álló férfi.

Al'Thor halkan felhorkant. Ezek szerint jó megfigyelő volt. Vagy csak szerencsés. Kevesen jöttek rá Selucia valódi szerepére.

– Békét kívánsz – mondta Tuon. – Vannak feltételeid… az ajánlatoddal kapcsolatban?

– Ez nem ajánlat, hanem szükségszerűség – felelte al'Thor. Lágyan beszélt. Az itteniek mind élesen hadartak, de al'Thor szavának súlya volt. Az anyjára emlékeztette Tuont. – Közeleg az Utolsó Csata. Nyilván nektek is megvannak róla a magatok próféciái. De ezzel a háborúsággal mindannyiunkat veszedelembe sodortok. A seregeimre… mindenki seregére… szükség lesz az Árnyék elleni háborúban.

Az Utolsó Csata a Birodalom és a Sötét Úr seregei közt kerül majd megvívásra. Ezt mindenki tudta. A próféciák egyértelműen kimondták, hogy a császárnő legyőzi mindazokat, akik az Árnyékot szolgálták, aztán párbajba küldi az Újjászületett Sárkányt a Fényevővel.

De mennyit teljesíthetett az eddigiekből? Úgy tűnt, még nem vakult meg. Annak még hátra kell lennie. Az Essanik-ciklus szerint a tulajdon sírján állva fog majd zokogni. Vagy az csak arra utalt, hogy az élők közt járnak majd a holtak? Mert az már megtörtént. És néhány kísértet biztos átment a saját sírján is. Néha nem volt elég tiszta az írás értelme.

Ezek az itteniek a próféciák nagy részét mintha elfelejtették volna, ahogy elfelejtették az esküt is, hogy várják a Visszatérést. De Tuon mindezt nem mondhatta ki. Jól fontold meg minden szavad!

– Ezek szerint úgy véled, közel az Utolsó Csata? – kérdezte.

– Közel? – kérdezett vissza al'Thor. – Közel, akár egy orgyilkos, aki már a nyakadba liheg, miközben végighúzza ocsmány pengéjét a bőrödön! Közel, akár az éjfél utolsó csendülése, a tizenkettedik az előző tizenegy után! Közel? Igen, közel van. Rettentően közel.

Vajon már megőrült? Az igencsak megnehezítené a dolgot. Tuon alaposan végigmérte, és a háborodottság jeleit kereste rajta. De a férfi láthatóan uralkodott magán.

Tengeri szél kapott a vászontetőbe, megrázta a sátrat, és rothadt hal bűzét sodorta magával. Manapság mintha minden rohadt volna.

Azok a lények, gondolta Tuon. Azok a trallokok. Mit jelezhetett előre a felbukkanásuk? Tylee elpusztította őket, és a felderítők nem találtak újabbakat. De ahogy a férfi átható szemébe nézett, elbizonytalanodott. Igen, az Utolsó Csata közel volt, épp olyan közel, ahogy a férfi mondta. Minden eddiginél fontosabb volt, hogy a tulajdon zászlaja alatt egyesítse a földrészt.

– Neked is tudnod kell, milyen fontos ez – mondta az Újjászületett Sárkány. – Miért harcolsz ellenem?

– Mi vagyunk a Visszatérés – felelte ő. – Az előjelek azt mondták, most kell visszatérnünk, és arra számítottunk, hogy egységes királyságra lelünk, akik készen állnak minket dicsőíteni, és a seregeiket alánk rendelni az Utolsó Csatára. Ehelyett egy szétforgácsolódott földrészt találtunk, ami a Fény adta világon semmire sem áll készen. Hogy nem értheted, hogy harcolnunk kell? Nem okoz örömet, hogy ölnünk kell, épp ahogy egy szülőnek sem okoz örömet, ha meg kell büntetnie tévelygő gyermekét!

Al'Thor hitetlenkedve meredt rá.

– Ti gyermekeknek véltek minket?

– Ez csak egy hasonlat volt – mondta Tuon.

A férfi egy pillanatig csak ült, aztán megdörgölte az állát a kezével. Vajon Tuont okolta, amiért elveszítette a másikat? Falendre mesélt már róla.

– Egy hasonlat – jegyezte meg. – Talán még találó is. Igen, a földrész nem volt egységes. De én összekovácsoltam! A forrasztás talán még gyenge, de elég ideig kitart. Ha én nem lennék, talán dicsérendő is lenne az egyesítési háborútok. Így viszont csak zavar. Békét kell kötnünk. Elég, ha a szövetség csak addig tart, amíg meg nem halok. – Állta Tuon tekintetét. – Biztosíthatlak róla, hogy nem kell rá sokáig várnod.

A lány keresztbe font karral ült a széles asztalnál. Ha al'Thor kinyújtaná a karját, akkor sem tudná megérinteni. Szándékosan rendezték így, bár ez az elővigyázatosság így utólag már nevetségesnek tűnt. A férfinak nem lenne szüksége a kezére, ha végezni akarna vele. De erre gondolnia sem szabad.

– Ha belátod, milyen fontos, hogy egységes legyen a földrész – kezdte –, akkor talán egyesíthetnéd az országaidat a seanchan lobogó alatt is, rávehetnéd a népeidet az esküre, és…

Az al'Thor mögött álló nő, a marath'damane tágra nyitotta a szemét, ahogy Tuon beszélt.

– Nem! – szakította félbe al'Thor.

– De nyilván te is belátod, hogy egyetlen uralkodó, akinek…

– Nem – ismételte a férfi lágyabban, de még határozottabban. Még veszedelmesebben. – Nem hagyom, hogy akár csak még egy embert az ocsmány pórázaitokra fogjatok!

– Ocsmány? De hát ez az egyetlen módja annak, hogy elbánjunk azokkal, akik tudnak fókuszálni!

– Évszázadokon át pompásan elvoltunk nélküle.

– És a végére…

– Ebből nem engedek – jelentette ki al'Thor.

Tuon őrei, Seluciát is beleértve, a fogukat csikorgatták, és a katonák a kardjuk markolatára ejtették a kezüket. Most már kétszer is félbeszakította. A Kilenc Hold Leányát. Hogyan lehetett ilyen merész?

Úgy, hogy ő volt az Újjászületett Sárkány. De akkor is bolondságot beszélt. Meg fog előtte hajolni, ha császárnő lesz. Ezt a próféciák is kimondták. És ez csak azt jelenthette, hogy az általa uralt földek csatlakoznak a Birodalomhoz!

Hagyta, hogy kicsússzon az irányítása alól a tárgyalás. A marath'damanek dolga sokaknak érzékeny pont volt az óceán innenső partján. Alighanem értették, miért logikus pórázra fogni őket, de nehezen adták fel a hagyományaikat. Nyilván csak ezért zavarta őket ennyire, ha szóba került a dolog.

Másfelé kellett terelnie a beszélgetést. Olyan irányba, ami még az Újjászületett Sárkányt is kibillenti az egyensúlyából. Alaposan végigmérte.

– Ezek szerint csak erről beszélünk? – kérdezte. – Itt ülünk egymással szemben, és csak a különbségekről eshet szó?

– Miért, mi másról szeretnél beszélni? – kérdezte al'Thor.

– Talán arról, ami közös bennünk.

– Nem hinném, hogy sok lényeges dolog tartozna ide.

– Nem? – nézett rá Tuon. – És Matrim Cauthonnal mi a helyzet?

Igen, ez megrázta a férfit. Az Újjászületett Sárkány pislogott egyet, és enyhén elnyílt a szája.

– Mat? – kérdezte. – Ismered Matet? De hát hogyan…

– Elrabolt – felelte ő –, és átrángatott fél Altarán!

A férfi tátogott, aztán becsukta a száját.

– Most már emlékszem! – lehelte lágyan. – Láttalak. Vele. Csak nem kötöttelek össze azzal az arccal. Mat… mit csináltál?

Láttál minket? – gondolta Tuon kétkedve. Ezek szerint mégis felütötte már a fejét az Újjászületett Sárkányban az őrület. Vajon ettől kezelhetőbb lesz, vagy épp kezelhetetlenebb? Sajnos az utóbbira nagyobb esélyt látott.

– Nohát – jegyezte meg végül al'Thor –, biztos vagyok benne, hogy Matnek megvolt rá a maga oka. Mindig megvan. És az adott pillanatban olyan logikusnak tartja…

Ezek szerint Matrim tényleg ismerte az Újjászületett Sárkányt. Kiváló forrás lehet még a számára. Talán azért hozta elé a sors, hogy rajta keresztül jobban megismerhesse az Újjászületett Sárkányt. De vissza kell szereznie, mielőtt hasznát veheti a tudásának e téren.

Matrimnek persze nem fog tetszeni a dolog, de majd belátja, mi a helyes. Végtére is most már a Hollók Első Hercege! Vérré is kell majd emelni, leborotválni a fejét, és megtanítani rá, hogyan éljen rendesen. Tuon ezt mind sajnálta egy kicsit, bár maga sem értette, hogy miért.

Nem tehetett róla, kérdezősködnie kellett még egy keveset. Részint mert a téma láthatóan kibillentette al'Thort az egyensúlyából, részint pedig mert kíváncsi volt.

– Miféle ember ez a Matrim Cauthon? Meg kell mondjam, én a magam részéről henye semmirekellőnek vélem, aki könnyen kibúvót talál bármi eskü alól, amit letesz!

– Ne merészeljen így beszélni róla! – Meglepő módon a szavak az al'Thor széke mellett álló marath'damanetől jöttek.

– Nynaeve… – kezdte al'Thor.

– Ne csitítgass, Rand al'Thor! – förmedt rá a nő, és keresztbe fonta a karját. – Neked is a barátod!

Majd visszanézett Tuonra, és állta a tekintetét. Állta a tekintetét! Egy marath'damane!

Aztán folytatta:

– Matrim Cauthon a legkülönb emberek egyike, akihez csak szerencséje lehet magasságodnak, és nem hagyom, hogy bárki rosszat mondjon róla! Ami helyes, az helyes!

– Nynaeve-nek igaza van – jegyezte meg Rand al'Thor vonakodva. – Mat jó ember. Néha ugyan kissé érdesnek tűnhet, de nála hűbb barátot remélni sem lehet. Bár mindig morog, hogy mikre rá nem veszi a lelkiismerete.

– Megmentette az életemet – jelentette ki a marath'damane. – Nagy árat fizetett azért, hogy megmentsen, kockára tette saját magát akkor is, amikor senki más nem jött el értem! – A tekintete csak úgy lángolt dühében. – Igen, túl sokat iszik és játszik. De ne beszéljen úgy róla, mintha ismerné, mert nem ismeri! Aranyból van a szíve! Ha bántotta…

– Bántottam? – kérdezte Tuon. – Ő rabolt el engem!

– Ha ezt tette, nyilván megvolt rá a maga oka – jelentette ki a férfi.

Micsoda hűség! Tuonnak ismét át kellett értékelnie a véleményét Matrim Cauthonról.

– De mindez lényegtelen – szólt Rand al'Thor, és hirtelen felkelt. A Halottvirrasztó Gárda egyike kardot rántott. A Sárkány az őrre meredt, és Karede gyorsan intett a férfinak, aki szégyenkezve, lesütött szemmel dugta vissza a hüvelyébe a fegyvert.

Al'Thor rátenyerelt az asztalra. Előrehajolt, és a tekintetével foglyul ejtette Tuon pillantását. Ki lett volna képes félrenézni ez elől az acélként szikrázó, intenzív szürke szempár elől?

– Mindez lényegtelen. Mat lényegtelen. A különbségeink és a hasonlóságaink lényegtelenek. Csak a szükség számít. És szükségem van rád!

Még jobban előrehajolt, Tuon fölé tornyosult. Nem változott meg az alakja, de hirtelen mintha több száz láb magas lett volna. Ugyanazon a nyugodt, átható hangon beszélt, de most már fenyegetés lapult benne. Éle volt.

– Le kell állítanod a támadásokat! – kezdte szinte suttogva. – Alá kell írnod velem a békeszerződést. Ez nem kérés. Ez az akaratom.

Tuon azon kapta magát, hogy hirtelen arra vágyik, hogy engedelmeskedjen a férfinak. Hogy a kedvére tegyen. De jó lenne a békeszerződés, alkalmat adna, hogy megszilárdítsa az uralmát az itteni országok fölött! Kitervelhetné, hogyan szerezze vissza a hatalmat Seanchanban! Sereget toborozhatna! Kiképezhetné őket! Annyit lehetőség nyílt meg előtte, mintha az agya hirtelen elhatározta volna, hogy meglátja a szövetség összes előnyét, és nem veszi észre egy hibáját sem.

Elkezdte a hibákat keresni, kapkodva kutatta, miféle bajok származhatnak abból, ha e mellé a férfi mellé áll. De mindegyik érv elolvadt és kicsúszott a gondolatai közül. Nem tudta megtartani őket, nem tudott tiltakozni. Csend borult a sátorra, még a szél is elállt.

Mi történt vele? Mintha kifulladt volna, mintha hatalmas súly nehezedett volna a mellkasára! Úgy érezte, nem tud mást tenni, mint hogy meghajol a férfi akarata előtt!

Al'Thor komoran nézte. A délutáni napsütés dacára árnyékokba burkolódzott az arca, sötétebb árnyékokba, mint a sátorban bármi más. Továbbra is fogta az ő tekintetét, és a lány egyre jobban zihált. A szeme sarkából mintha látott volna valamit a férfi körül. Valami sötét köd, fekete glória áradt belőle. Meghajlította a levegőt, mintha forró lenne. Tuon torka elszorult, és kezdtek megformálódni az ajkán a szavak. Igen. Igen. Megteszem, amit kérsz tőlem. Igen. Meg kell tennem. Meg kell tennem.

– Nem – mondta, de a hangja alig volt erősebb a suttogásnál.

A férfi arckifejezése még jobban elsötétedett, és ahogy lenyomta a tenyerét, és beleremegett az ujja is az erőfeszítésbe, látszott, milyen dühös. Megfeszült az álla. Még tágabbra nyílt a szeme. Micsoda intenzitás!

– Szükségem van… – kezdte.

– Nem – ismételte meg Tuon növekvő magabiztossággal. – Te fogsz meghajolni énelőttem, Rand al'Thor. Nem fordítva.

Micsoda sötétség! Hogyan tudta magában tartani ezt egyetlen ember? Mintha hegymagas árnyékokat vetett volna!

Nem léphetett szövetségre ezzel a teremtménnyel. Ez a fortyogó gyűlölet megrémítette, márpedig a rettegés szokatlan érzés volt Tuon számára. Nem hagyhatta, hogy ez a férfi azt tegye, amit csak jónak lát. Meg kellett fékeznie.

Al'Thor egy pillanatig még nézte.

– Rendben – mondta aztán. Jéghideg volt a hangja.

Sarkon pördült, és kivonult a sátorból. Vissza sem nézett. A kísérete követte. Mind zavartnak tűntek, beleértve a vaskos fonatú marath'damanet is. Mintha ők maguk sem tudnák, kicsodát, micsodát követnek, amikor ez után a férfi után erednek.

Tuon zihálva nézte, ahogy al'Thor elmegy. Nem hagyhatta, hogy mások is meglássák, mennyire felzaklatta a dolog. Nem tudhatták, hogy abban az utolsó pillanatban mennyire rettegett. Addig nézett utána, míg csak lovastul el nem tűnt az egyik domb mögött. És még mindig remegett a keze. Nem mert volna megszólalni.

Senki sem szólalt meg, amíg nem sikerült valahogy megnyugodnia. Talán őket is éppúgy megrázta a dolog. Talán csak megérezték az aggodalmát. Végül jóval al'Thor távozása után ő is felállt. Megfordult, végigmérte a Vér egybegyűlt tagjait, a tábornokokat, a katonákat, az őröket.

– Én vagyok a császárnő – jelentette ki halkan.

Egy emberként estek térdre, és még a legelőkelőbbek is a földre vetették magukat előtte.

Ennyiből állt a szükséges ceremónia. Ó, persze lesz hivatalos koronázás is Ebou Darban, felvonulás, parádé, kihallgatások egész sora. A Vér minden egyes tagja személyesen tesz majd neki hűségesküt, és a hagyományoknak megfelelően esélye lesz rá, hogy bármelyiküket saját kezével, ok nélkül kivégezhesse, ha úgy érzi, az illető akadályozta a trónra kerülését.

Ez is meglesz, és még mi minden más! De az igazi koronázás ez a kijelentés volt. Amit csak a Kilenc Hold Leánya tehetett meg a gyászidő leteltével.

Az ünneplés abban a pillanatban elkezdődött, hogy intett a jelenlevőknek, felkelhetnek. Egy hétig ünnepelnek majd. Szükségszerű késedelem. A világnak szüksége volt rá. Szüksége volt egy császárnőre. Innentől fogva minden megváltozik.

Amint a da'covalek felkeltek, és énekelni kezdték a koronázási himnuszokat, Tuon Galgan tábornokhoz lépett.

– Add tovább a hírt Yulan tábornoknak! – parancsolta halkan. – Mondd meg neki, hogy készüljön fel a Tar Valon-i marath'damanek elleni támadásra! Minél hamarabb le kell csapnunk az Újjászületett Sárkányra. Nem erősödhet még tovább ez az ember.

Harminchatodik fejezet

Tuon halála

– Tearből indultam útnak – vágott bele Verin, és leült Mat legjobb székébe, a kényelmes, barna párnás, fekete diófa székbe. Tomas a háta mögé állt, és a kezét a kardja markolatára tette. – Az volt a cél, hogy mielőbb Tar Valonba jussak.

– Akkor hogy került ide? – kérdezte Mat még mindig gyanakodva, és elhelyezkedett egy párnázott padon. Utálta: képtelenség volt kényelmesen ülni rajta. A párnák sem javítottak a helyzeten. Valamiért csak még kényelmetlenebbé tették a rohadt padot. Az egész tetves nyavalyát nyilván az elkárhozottak csontjából faragták ki egy kancsal trallok tervei alapján! Nem volt rá más épelméjű magyarázat.

Fészkelődött egy ideig, és kis híján szólt, hogy hozzanak neki egy másik széket, de Verin tovább beszélt. Mandevwin és Talmanes épp csak a sátron belül maradtak, előbbi keresztbe font karral álldogált, utóbbi kényelmesen leült a földre. Thom a sátor túloldalán ült a földön, és számítóan méregette Verint. Mindannyian Mat kisebbik fogadósátrában tartózkodtak, ahol csak a tisztek szoktak rövid megbeszéléseket tartani. Mat nem akarta a megszokott fogadósátrába vinni Verint: az asztalon még a város elleni támadás részletes tervei hevertek.

– Én is ezt kérdezem saját magamtól, Cauthon mester – mondta Verin mosolyogva. Idős őrzője ott állt a széke mögött. – Hogy kerültem ide? Az biztos, hogy nem önszántamból! És mégis itt vagyok.

– Úgy mondja, mintha csak baleset érte volna, Verin sedai – nézett rá Mandevwin –, de több száz mérföldnyi távolságról van szó!

– Ráadásul – tette hozzá Mat –, tud Utazni is! Szóval ha a Fehér Toronyba akart menni, miért nem Utazott oda? Ennyi lett volna az egész, nem?

– Jó kérdés – sóhajtott Verin –, jó kérdés! Kaphatnék egy kis teát?

Mat sóhajtott fészkelődött egy sort az ördög padján, és intett Talmanesnek, hogy kéressen egy kis teát. A férfi felkelt, és kidugta a fejét a sátorból egy pillanatra, hogy ráparancsoljon valamelyik katonára, aztán visszatért, és újra leült.

– Köszönöm – szólt Verin. – Meglehetősen megszomjaztam! – Csak úgy sugárzott belőle a Barna ajah tagjaira jellemző ismerős szétszórtság. Mat az emlékezetében lévő lyukak miatt elég ködösen emlékezett csak a vele való első találkozásra. Egyáltalán az egész nőre csak ködösen emlékezett. De az derengett neki, hogy mindig is olyan tudósféle vérmérséklete volt.

Ezúttal viszont, ahogy alaposabban megnézte, kicsit túlzónak tűnt a nő modorossága. Mintha szándékosan rájátszana a Barnákkal kapcsolatos előítéletekre, mintha kihasználná őket. Elbolondít mindenkit, ahogy egy utcai mutatványos bolondítja el a falusi kölyköket a háromkártyás keverőben.

A nő őt méregette. Az a kis mosoly a szája sarkában? Azok a csalók mosolyogtak így, akiket nem zavar, hogy valaki átlát rajtuk. Most, hogy mind a ketten tisztában voltak a helyzettel, mind a ketten jót játszhattak, talán így kettesben még be is csaphattak másokat.

– Tisztában vagy vele, fiatalember, hogy milyen erős ta'veren vagy? – kérdezte Verin.

Mat megvonta a vállát.

– Ha erről van szó, Rand a maga embere. Komolyan mondom, hozzá képest semmi és senki vagyok! – Azok a rohadt színek!

– Ó, eszembe sem jutna kisebbíteni a Sárkány jelentőségét – kuncogott fel Verin –, de nem tudod elrejteni a fényed az ő árnyékában sem, Matrim Cauthon! Legfeljebb csak a vakok előtt! Bármikor máskor te lennél a legerősebb életben lévő ta'veren. Sőt, alighanem évszázadokig nem születne hozzád hasonló!

Mat megint fészkelődni kezdett a padon. Vér és hamu, de utálta, hogy ettől úgy néz ki, mint aki a hallottak miatt jött zavarba! Talán jobb lenne felkelnie!

– Mi a fenéről van szó, Verin? – kérdezte inkább. Keresztbe fonta a karját, és megpróbált legalább úgy tenni, mint aki kényelmesen ül.

– Arról, ahogy átrángattál a fél kontinensen! – A nő még szélesebben mosolygott: egy katona lépett be egy csésze mentateával a kezében. Verin hálásan elvette, a katona pedig távozott.

– Átrángattam? – kérdezte Mat. – De hát maga keresett engem!

– Csak miután levontam a következtetést, hogy a Minta húz valahová – fújdogálta meg Verin a teáját. – Márpedig ez csak téged vagy Perrint jelenthetett. Rand nem tehetett róla, őt könnyedén sikerült otthagynom!

– Randet? – kérdezte Mat, és nem törődött a fejében felörvénylő színekkel. – Vele volt?

Az aes sedai biccentett.

– És milyennek tűnt? – kérdezte Mat. – Kezd már… tudja…

– Megőrülni? – kérdezte Verin.

Mat biccentett.

– Tartok tőle – görbült le enyhén Verin szája. – De azt hiszem, még mindig ura a cselekedeteinek!

– A fényverte Egyetlen Hatalom! – motyogta Mat, és benyúlt az inge alá, hogy megérintse a megnyugtató rókafejes medált.

Verin felnézett.

– Ó, nem vagyok róla meggyőződve, hogy az ifjú al'Thor problémáinak az Egyetlen Hatalom lenne a fő forrása, Matrim! Sokan szeretnék a saidinra fogni a természetét de ezzel figyelmen kívül hagynánk, miféle elképesztő nyomás nehezedik szerencsétlen kölyök vállára!

Mat felvonta a szemöldökét, és Thomra pillantott.

– Akárhogy is – kortyolt bele az aes sedai a teába –, nem igazán okolhatjuk már a rontást, elvégre már nem hat rá.

– Nem hat rá? – kérdezte Mat. – Úgy döntött, többet nem fókuszál?

A nő felnevetett.

– Előbb adná fel a hal az úszást. Nem, a rontás azért nem hat már rá, mert a rontásnak vége. Al'Thor megtisztította a saidint.

– Micsoda? – kapta fel a fejét Mat.

Verin csak a teáját iszogatta.

– Ez komoly? – kérdezte Mat.

– Meglehetősen – válaszolta a nő.

Mat Thomra pillantott. Aztán megrángatta a kabátját, és beletúrt a hajába.

– Mit csinálsz? – kérdezte Verin jól mulatva.

– Nem tudom – válaszolta Mat kissé zavarodottan. – Azt hiszem, valahogy úgy érzem, mintha máshogy kéne éreznem magam. Végtére is az egész világ megváltozott, nem?

– Így is mondhatjuk – nézett rá Verin –, bár én azt mondanám, hogy a saidin megtisztítása olyan inkább, mint egy tóba dobott kavics. Eltart egy ideig, amíg a hullámok kiérnek a partra.

– Kavics? – kérdezte Mat. – Kavics?

– Jól van, inkább egy szikla.

– Egy fényverte hegyorom, ha engem kérdez! – motyogta Mat, és visszaroskadt a förtelmes padra.

Verin kuncogott. Nyavalyás aes sedaiok! Miért kellett ilyennek lenniük? Talán az is az esküik közé tartozott, hogy mindig titokzatoskodniuk kell, csak nem árulták el senkinek! Mat a nőre meredt.

– Most meg miért kuncog? – kérdezte végül.

– Semmiség – felelte a nő. – Csak gyanítom, hogy nemsokára megérzel valamit abból, amit én tettem az elmúlt pár napban.

– Mégpedig?

– Nos – mondta az aes sedai –, azt hiszem, épp erről beszéltem, mielőtt eltértünk mindenféle jelentéktelen apróságok irányába.

– Az Igaz Forrás tetves megtisztítására – motyogta Mat. – De most komolyan!

– A legfurcsább élményben volt részem – folytatta Verin, róla természetesen tudomást sem véve. – Lehet, hogy nem vagy vele tisztában, de ahhoz, hogy valaki valahonnan Utazzon, el kell töltenie némi időt azon a helyen. Általában elég megállni egy éjszakára. Ennek megfelelően, miután elváltam a Sárkánytól, kényelmesen elkocogtam egy közeli faluba, és kivettem ott egy szobát. Letelepedtem, megtanultam a szobát, és felkészültem rá, hogy reggel Kaput nyitok.

Az éjszaka kellős közepén azonban megérkezett a fogadós. Meglehetősen zavarban volt, mert azzal keltett fel, hogy át kell költöznöm egy másik szobába. Úgy tűnik, rájöttek, hogy az enyém fölött lyukas a tető, és nemsokára be fog ázni. Hiába tiltakoztam, ragaszkodott hozzá, hogy átköltözzek.

Át is hurcolkodtam, és nekiláttam megtanulni azt a szobát. De amint úgy éreztem, hogy elég jól ismerem ahhoz, hogy Kaput nyissak, megint félbeszakítottak. Ezúttal a fogadós még nagyobb zavarban volt, de elmagyarázta, hogy a felesége épp abban a szobában veszítette el a gyűrűjét a reggeli takarítás során. Az asszony magánkívül ébredt fel az éjszaka kellős közepén. A fogadós, bármennyire fáradt volt is, sűrű bocsánatkérések közt arra kért, hogy újfent váltsak szobát.

– És? – kérdezte Mat. – Ez csak véletlen egybeesés, Verin!

Az asszony felvonta a szemöldökét, aztán elmosolyodott, látva, hogy az ifjú megint fészkelődni kezd. A Fény égessen meg, nem zavarában tette!

– Nem voltam hajlandó megint költözködni, Matrim – folytatta. – Megmondtam a fogadósnak, hogy nyugodtan kutassa át a szobát, ha elmentem, és megígértem neki, hogy egy árva gyűrűt sem viszek el, amit ott találok. Aztán határozottan rávágtam az orrára az ajtót. – Belekortyolt az italába. – Pár perc múlva kigyulladt a fogadó. A kandallóból kipattant egy széndarab, és porig égette az egész házat. Szerencsére mindenki kimenekült, de a fogadónak vége lett. Tomas és jómagam kénytelenek voltunk fáradtan, elcsigázottan átlovagolni a szomszéd faluba, és ott megszállni.

– Na és? – nézett rá Mat. – Ez még mindig csak véletlen egybeesésnek tűnik!

– Ez így folyt három napig – mondta Verin. – Akkor is megzavartak, ha épületen kívül próbáltam megtanulni egy helyet. Véletlenül arra járó jóemberek akartak letelepedni a tüzünk mellé, egy fa dőlt a táborunkra, egy juhnyáj tévedt épp akkor a mezőre, helyi zivatar támadt. Mindig akadt valami véletlen esemény, ami megakadályozta, hogy megtanuljam a helyet.

Talmanes halkan füttyentett egyet. Verin biccentett.

– Ahányszor csak megpróbáltam megtanulni egy területet, valami félresikerült. Kivétel nélkül el kellett hagynom minden helyet. De ha úgy döntöttem, hogy meg sem próbálom megtanulni a helyszínt, és eszem ágában sem volt Kaput nyitni, semmi sem történt. Mások talán beletörődnek, és egyszerűen feladják egy idő után az Utazást, de rajtam erőt vett a természetem, és azon kaptam magam, hogy tanulmányozom a jelenséget. Meglehetősen szabályosnak mutatkozott.

Vér és hamu! Ilyesmit Randnek kellene csinálnia az emberekkel. Nem Matnek.

– Az elmondása alapján még mindig Tearben kellene lennie!

– Igen – válaszolt a nő –, de nemsokára éreztem valamiféle vonzást. Valami mintha húzott, rángatott volna. Mintha…

Mat újra fészkelődni kezdett.

– Mintha bekapott volna egy nyamvadt horgot? A horgász meg messze-messze állna, és óvatosan, de határozottan húzná?

– Igen – felelte Verin. Elmosolyodott. – Milyen találó leírás!

Mat nem válaszolt.

– Úgy döntöttem, az utazás köznapibb módját választom. Arra gondoltam, lehet, hogy azért nem tudok Utazni, mert túl közel vagyok al'Thorhoz, vagy mert a Minta fokozatosan kezd felbomlani a Sötét Úr hatására. Helyet szereztem magamnak egy északra, Cairhien felé tartó kereskedőkaravánban. Volt egy üres szekerük, amit hajlandóak voltak megfizethető áron bérbe adni nekem. Meglehetősen kimerült voltam, hiszen a legtöbb éjszaka ébren kellett maradnom holmi tűzvészek, ordító csecsemők és a fogadó egyik szobájából a másikba való költözködés miatt. Épp emiatt tartok tőle, hogy többet aludtam a kelleténél. Tomas is elbóbiskolt.

– Amikor felébredtünk, meglepődve vettük tudomásul, hogy a karaván északkeletre fordult ahelyett, hogy egyenesen Cairhien felé tartott volna. Beszéltem a vezetővel, és elmagyarázta, hogy az utolsó pillanatban kapott egy hírt, mely szerint sokkal jobb pénzt kaphat az áruért Murandyben, mint Cairhienben. Ha már szóba került, mondta is, hogy szólnia kellett volna nekem a változásról, de valahogy kiment a fejéből.

Újra belekortyolt a teába.

– Ekkor már biztosra tudtam, hogy valami irányít. Gondolom, a legtöbben észre sem vették volna, de én már tanulmányoztam a ta'verenek természetét. A karaván nem jutott messze Murandy felé: csak egy napja voltunk úton, de a rángatással együtt ez már épp elég volt. Beszéltem Tomasszal, és úgy döntöttünk, megpróbáljuk elkerülni, hogy oda menjünk, ahová húznak. A Siklás az Utazás jóval alacsonyabb rendű pótléka, de nincs olyan megkötése, hogy ismerni kellene a kiindulási pontot. Kaput nyitottam, de amikor megérkeztünk, nem Tar Valonba léptünk ki, hanem egy aprócska észak-murandyi faluba!

Ennek lehetetlennek kellett volna lennie. De ahogy alaposabban átgondoltuk a helyzetet, Tomasszal rájöttünk, hogy épp egy régi kedves vadászkirándulását idézgette fel, ami épp ezen a vidéken esett, amikor Kaput nyitottam. Én pedig nyilván hagytam, hogy rossz úti célon járjon az eszem.

– És most itt vagyunk – szólt Tomas keresztbe font karral. Elégedetlenül állt az aes sedai széke mögött.

– Itt bizony – biccentett Verin. – Nem gondolod, hogy módfelett különös, ifjú Matrim? Teljesen véletlenül itt lyukadok ki, épp, amikor neked rettenetesen nagy szükséged lenne valakire, aki Kaput nyitna a seregednek!

– Még ez is lehet véletlen egybeesés.

– És a húzás?

Mat nem tudta, erre mit mondhatna.

– A ta'verenek működési elve a véletlen egybeesés – folytatta Verin. – Találsz egy kidobott holmit, ami roppant hasznosnak bizonyul, vagy a megfelelő emberrel találkozol a megfelelő időben és helyen. A véletlen csak véletlenül hajtja az ember malmára a vizet. Még nem tűnt fel? – Elmosolyodott. – Kockázzunk rá egyet?

– Ne – morogta Mat vonakodva.

– De egyvalami azért aggaszt – mondta Verin. – Nem lett volna más, aki az utadba kerülhet? Al'Thor asha'manjei az egész földrészt átkutatják fókuszálni képes férfiakat keresve, és úgy vélem, az efféle eldugott, elfeledett vidékek előkelő helyet foglalnak el a listáikon, elvégre itt feltűnés nélkül meg tudja húzni magát bárki, aki fókuszál. Bármikor belebotolhattatok volna egybe, hogy Kaput nyisson nektek!

– A fenéket! – remegett meg Mat. – Nem bíznám a Bandát a mocskos fajtájukra!

– Akkor sem, ha egy szempillantás alatt Andorban lehetnél? – kérdezte Verin.

Az ifjú habozott.

– Akkor talán.

– Biztos volt valami oka – jegyezte meg a nővér elgondolkozva.

– Még mindig úgy vélem, túl sokat lát bele – válaszolta Mat, és újra fészkelődni kezdett a nyomorult padon.

– Talán igen, talán nem. Először viszont meg kellene állapodnunk, hogy milyen áron viszlek át Andorba. Gondolom, Caemlynbe akarsz eljutni?

– Áron? – kérdezte Mat. – De hát azt mondta, a Minta kényszerítette ide! Miért vár akkor tőlem fizetséget?

– Mert – emelte fel a nővér az ujját –, miközben rád vártam, bár őszintén szólva, fogalmam sem volt róla, hogy valójában rád, vagy az ifjú Perrinre várok, rájöttem, hogy sok olyasmi van, amivel csak én láthatlak el, senki más! – A ruhája zsebébe túrt, és jó néhány papírlapot rángatott elő. Az egyiken Mat képe virított. – Nem kérdezted meg, ezeket honnan szedtem!

– Aes sedai – vonta meg a vállát Mat. – Úgy voltam vele, hogy tudja, biztos odasaidarozta.

– ”Odasaidaroztam”? – kérdezte a nő szárazon.

Az ifjú megvonta a vállát.

– Ezt a papírlapot, Matrim…

– Szólítson csak Matnek! – mondta ő.

– Ezt a papírlapot, Matrim, egy árnybaráttól kaptam – folytatta Verin –, aki azt mondta nekem, mert engem is az Árnyék szolgájának vélt, hogy az egyik Kitaszított azt parancsolta, hogy a képen látható személyekkel végezni kell. Te és Perrin rettentő veszélyben forogtok!

– Nem lep meg – felelte Mat, és igyekezett eltitkolni, hogy a nő bejelentésére kirázta a hideg. – Verin, mióta elhagytam a Folyóközt, egyfolytában végezni akarnak velem az árnybarátok! – Elhallgatott. – A Fény égessen meg! Még el sem hagytam a Folyóközt, és már végezni akartak velem! Mit számít ez?

– Ez más – komorodott el az aes sedai hangja. – Hogy mekkora veszélyben forogsz… én… Nos, fogalmazzunk úgy egyszerűen, hogy rettentő, roppant nagy veszélyben forogsz. Azt javasolnám, hogy az elkövetkezendő néhány hétben légy még óvatosabb!

– Mindig óvatos vagyok – jegyezte meg Mat.

– Nohát, akkor légy még óvatosabb! – ajánlotta Verin. – Bujkálj! Ne kockáztass! Óriási szükség lesz rád, mielőtt ennek az egésznek vége.

Mat megvonta a vállát. Bujkáljon? Megtehetné. Thom segítségével alighanem képes lenne úgy álcázni magát, hogy a tulajdon húgai sem ismernék meg.

– Ez belefér – morogta. – Ez nem valami nagy ár! Mennyi időbe telik, míg Caemlynbe visz minket?

– Nem ez volt az ár, Matrim – mondta a nő mosolyogva. – Ez csak egy felvetés volt. Olyasmi, amit véleményem szerint érdemes lenne alaposan fontolóra venned. – Kicsusszantott egy összehajtogatott papírlapot a kép alól. Egy petty vérvörös viasz pecsételte le.

Mat habozva vette el a papírt.

– Ez mi?

– Utasítások. Amiket követni fogsz, tíz nappal azután, hogy Caemlynben hagytalak.

Mat a homlokát ráncolva vakarta meg a nyakát, és már feltörte volna a pecsétet.

– Addig nem nyithatod ki – közölte Verin.

– Micsoda? – csattant fel az ifjú. – De…

– Ez az ára – válaszolta Verin egyszerűen.

– Átkozott némber! – nézett le a kezében tartott lapra. – Nem esküszöm meg valamire, ha nem tudom, mi az!

– Nem hinném, hogy keménynek tartanád a feltételeimet, Matrim – jegyezte meg a nő.

Mat egy pillanatra mogorván nézte a pecsétet, aztán felállt.

– Kihagynám.

Verin lebiggyesztette az ajkát.

– Matrim, te…

– Szólítson csak Matnek! – mondta az ifjú, és lekapta a kalapját az egyik párnáról. – És mondtam már, hogy erről szó sem lehet. Húsz nap alatt gyalog is beérünk Caemlynbe. – Széttárta a sátor ajtaját, és intett egyet kifelé. – Nem hagyom, hogy bábzsinórokat kössön rám, asszonyom!

Verin nem mozdult, bár a szemöldökét összevonta.

– Elfelejtettem, milyen keményfejű vagy.

– És milyen büszke rá! – mondta Mat.

– És ha kompromisszumot kötnénk? – kérdezte Verin.

– Elárulja, hogy mi van ebben a nyavalyás levélben?

– Nem – felelte az aes sedai –, mert lehet, hogy nem is lesz rá szükség, hogy elolvasd. Remélem, hogy vissza tudok térni hozzád, meg tudlak szabadítani a levéltől, és utadra engedhetlek. De ha nem tudok…

– Akkor mi a kompromisszum? – kérdezte Mat.

– Úgy is dönthetsz, hogy nem nyitod ki a levelet – mondta Verin. – Égesd el! De ha elégeted, ötven napot kell várnod Caemlynben, mert lehet, hogy tovább tart visszajutnom, mint hittem.

Mat alaposan átgondolta a helyzetet. Ötvennapi várakozás hosszú volt. De ha Caemlynben teheti, ahelyett hogy egymaga utazgat…

Egyáltalán, Elayne a városban van? Aggódott érte, mióta csak elmenekültek Ebou Darból. Ha a lány Caemlynben van, akkor ő esetleg könnyebben beindíthatja Aludra sárkányainak gyártását.

De ötven nap? Ötvennapi várakozás? Vagy ha kinyitja azt a fényverte levelet, teljesítenie kell a benne foglaltakat? Egyik megoldás sem tetszett neki.

– Húsz nap – alkudozott.

– Harminc nap – felelte Verin. Felkelt, és felemelte az ujját, mielőtt az ifjú közbevágott volna. – Kompromisszum, Mat! Azt hiszem, a legtöbb aes sedaihoz képest kifejezetten engedékenynek számítok. – Majd felé nyújtotta a kezét.

Harminc nap – harminc napot tud várni. Mat lenézett a kezében tartott levélre. Meg tudja állni, hogy ne nyissa ki, és harminc nap várakozással gyakorlatilag semmit sem veszít. Nem olyan sokkal több, mint ha segítség nélkül menetelnének el Caemlynig. Ami azt illeti, kész ajándék volt! Szüksége lett volna pár hétre, hogy beindítsa a sárkányokat, és arra is mindenképp időt akart szakítani, hogy minél többet megtudjon a Ghenjei-toronyról, a rókákról és a kígyókról. Thom igazán nem panaszkodhatott – amúgy is két hétbe telt volna eljutniuk Caemlynbe!

Verin arcán mintha halvány aggodalom sötétlett volna. Mat nem hagyhatta, hogy az aes sedai lássa, mennyire örül az egésznek. Ha egy nő megszimatolta, hogy egy férfi kedvére tett, valahogy úgyis megfizettette vele!

– Harminc nap – mondta vonakodva, és elfogadta Verin kezét. – De a végén mehetek!

– Vagy tíz nap múlva kinyithatod a levelet – emlékeztette Verin –, és megcsinálhatod, amit kérek tőled. Vagy ez, vagy az, Matrim. A szavadat adod?

– A szavamat adom – felelte ő. – De nem nyitom ki azt a nyamvadt levelet! Kivárom a harminc napot, aztán megyek a dolgomra!

– Majd meglátjuk – mondta a nő mosolyogva, és elengedte Mat kezét. Összehajtogatta az arcképet, és kivett egy aprócska bőrtasakot a zsebéből. Kinyitotta, belecsúsztatta a képet. Mat látta, hogy a tasakban kis köteg összehajtogatott, lepecsételt papír lapul, épp olyanok, mint az, amit a kezében tartott. Azok vajon mi célt szolgálhattak?

Amint biztonságba helyezte a leveleket a zsebében, Verin elővett egy áttetsző kis kőfaragványt, egy liliom alakú brosst.

– Kezdjetek tábort bontani, Matrim! A lehető leghamarabb Kaput kellene nyitnom! Nekem magamnak is tovább kell Utaznom mihamarabb!

– Rendben – nézett le Mat a kezében tartott összehajtott, lepecsételt levélkére. Miért viselkedett Verin ilyen titokzatosan? A Fény égesse meg, gondolta, akkor sem nyitom ki! Nem!

– Mandevwin – szólt. – Keríts Verin sedainak egy sátrat, hogy legyen hol várakoznia, míg tábort bontunk, és adj mellé pár katonát, akik gondoskodnak a kényelméről, ha szüksége volna valamire! És szólj a többi aes sedainak is, hogy itt van! Talán érdekli őket az érkezése, elvégre mégiscsak nővérek…

Majd az övébe gyűrte az összehajtogatott kis papírlapot, aztán megfordult, hogy menjen.

– És égettesd el valakivel ezt a nyomorult padot! El sem tudom hinni, hogy idáig cipeltük ezt a vacakot!

Tuon halott volt. Elmúlt, félredobták, elfelejtették. Tuon a Kilenc Hold Leánya volt. Most már csak aprócska lábjegyzet a történelemkönyvekben.

Fortuona volt a császárnő.

Fortuona Athaem Devi Paendrag könnyedén homlokon csókolta a rövidre nyírt füvön lehajtott fejjel térdelő katonát. A fülledt altarai hőségben úgy érezte magát, mintha már nyár lett volna, de a fű – ami pár hete még dúsnak és élettelinek hatott – megtöppedt és kezdett elsárgulni. És hol voltak a gyomnövények? A bogáncs? Mostanában nem hajtottak ki úgy a magvak, mint kellett volna. Megromlottak, akár a gabona, elpusztultak, mielőtt életre kelhettek volna.

Az előtte térdelő katona egy ötfős csoporthoz tartozott. Az öt katona mögött ott térdelt a Mennyei Öklök – a legelitebb támadó alakulat – kétszáz embere. Sötét bőr mellvértet és könnyű, fából meg bőrből készült, rovarfej alakú sisakot viseltek. A sisakon is, a mellvérten is ott ragyogott az ökölbe szorított kéz jele. Volt velük ötven sul'dam és damane pár, köztük Dali és a sul'damja, Malahavana, akiket Fortuona maga adott az ügy érdekében. Úgy érezte, fel kell áldoznia valami személyeset is erre a kulcsfontosságú feladatra.

Több száz to'raken téblábolt a hátuk mögött az elkerített mezőn, a gondozóik sétáltatták őket, együtt készültek a közelgő felszállásra. A fejük fölött már kecsesen ott körözött egy raj raken.

Fortuona lenézett az előtte térdelő katonára, és a homlokához érintette az ujját, oda, ahol az előbb megcsókolta.

– Hozzon a halálod diadalt! – mondta ki lágyan a szertartásos szavakat. – Fakasszon vért a pengéd! A végső hajnalig zengjék gyermekeid a dicséreted!

A férfi még jobban lehajtotta a fejét. A sorban térdelő négy másikhoz hasonlóan ő is fekete bőrholmit viselt. Három kés lógott az övén, és nem volt rajta sem sisak, sem köpeny. Alacsony emberke volt – a Mennyei Öklök minden egyes tagja alacsony volt, és szívós, és ennek a csoportnak a fele nőkből állt. A to'rakenek segítségével bonyolított küldetéseknél mindig fontos szempont volt a súly. Egy rajtaütésen két kicsi, de jól képzett katonának sokkal nagyobb hasznát vették, mint egy nehézpáncélos izomhegynek.

Kora este volt, a nap épp csak lenyugodott. Yulan tábornok – aki személyesen vezette a csapatot – úgy vélte, érdemes későn indulniuk. A támadás sötétben veszi kezdetét, a homály elrejti őket mindazok elől, akik a látóhatárt fürkésznék Ebou Darban. Egykor fölösleges lett volna ez az intézkedés. Kit érdekelt volna, ha Ebou Darban több száz to'raken felszálltát látták az emberek?

A hírek úgysem lehettek volna gyorsabbak a rakenek szárnyánál. De az ellenségeik most már sokkal gyorsabbak voltak. Akár egy ter'angreal, akár egy ismeretlen fonat, akár valami más ruházta fel őket ezzel a képességgel, komoly veszélyt jelentett. Jobb volt észrevétlennek maradni. Úgyis jó néhány napba beletelik a repülőút Tar Valonba.

Fortuona az ötfős csapat következő tagjához lépett. A nő hátrafonta fekete haját. Fortuona homlokon csókolta, és megismételte neki is a szertartásos szavakat. Ők öten Vérpengék voltak. Az ujjukon sötétlő éjfekete gyűrű különleges ter'angreal volt: emberfeletti erővel és gyorsasággal ruházta fel, sötétbe burkolta őket, a segítségével beolvadhattak az árnyakba.

De a hihetetlen képességeknek nagy ára volt, mert a gyűrűk kiszipolyozták az életerejüket, pár nap alatt végeztek viselőikkel. Ha levették a gyűrűt, azzal kissé le lehetett lassítani a folyamatot, de ha egyszer elindították – ehhez viselőjének egy csepp vérét kellett a kőgyűrűre ejtenie, miközben azt az ujjára húzta – visszafordíthatatlan volt.

Ők öten nem térnek vissza. Ott maradnak Tar Valonban, bárhogy alakuljon is a rajtaütés, és annyi marath'damaneval végeznek, amennyivel csak tudnak. Rettenetes pazarlás volt – azokat a marath'damanekat is pórázvégre kellene fogni! –, de inkább vesszenek, mint hogy az Újjászületett Sárkány kezében hagyják őket!

Fortuona a rövidke sor következő katonájához lépett, megcsókolta és megáldotta.

Annyi minden megváltozott azóta, hogy találkozott az Újjászületett Sárkánnyal. A neve is csak a változások egyik megnyilvánulása volt. Most már a Vér legelőkelőbb tagjai is gyakorta hasra vetették magukat előtte. A so'jhinjei – Seluciát is beleértve – teljesen leborotválták a hajukat. Mostantól fogva jobboldalt kopaszra borotválják a fejüket, baloldalt pedig megnövesztik a hajuk, és ahogy nő, befonják. Egyelőre baloldalt kis félsapkát hordtak.

A közrangúak magabiztosabban jártak, büszkébben. Újra volt császárnőjük. Rengeteg minden rosszul működött a világban, de ebben az egy dologban végre megint rend lett.

Fortuona megcsókolta az utolsót is az öt Vérpenge közül, kimondta a csapatot halálra, de hősi halálra ítélő szavakat. Hátralépett. Selucia az oldalán állt. Yulan tábornok lépett előre, és mélyen meghajolt.

– Tudja a császárnő, bár örökre élne, hogy nem hagyjuk cserben!

– Tudja – mondta Selucia. – A Fény kísérjen titeket! Tudjátok, hogy őfelsége, bár örökké élne, ma látta a kertben, amint egy zsenge tavaszi rózsa elhullajtotta három szirmát. Biztos előjelét látta győzelmeteknek. Teljesítsétek, tábornok, és nagy jutalomban lesz részetek!

Yulan a mellkasára csapta az öklét, úgy tisztelgett. Fém csattant a fémnek. Elvezette a katonáit a to'raken karámok felé. Az öt Vérpenge ment elől. Pár perc múlva az első szárnyas jószág már végig is rohant a karám hátuljából nyíló hosszú legelőn a póznák és zászlók között, és a levegőbe vetette magát. A többi is követte, egész armada emelkedett a levegőbe. Fortuona még sosem látott egyszerre ennyit felszállni. Amikor kialudt a napnyugta utolsó fénye, elindultak észak felé.

A rakeneket és to'rakeneket általában nem így használták. A legtöbb rajtaütés során letették a katonákat egy meghatározott ponton, és a to'rakenek ott vártak, mialatt a katonák támadtak és visszatértek. De ez a támadás túl fontos volt. Yulan terve sokkal merészebb rohamot vázolt fel, amihez hasonlót csak nagy ritkán vittek véghez. Sul'damokkal és damanekkal megrakott to'rakenek támadnak majd a levegőből. Ez akár egy pompás új taktika próbája is lehetett. Vagy egy katasztrófa nyitánya.

– Mindent megváltoztattunk – mondta Fortuona halkan. – Galgan tábornoknak nincs igaza, ettől az Újjászületett Sárkány nem kerül rosszabb alkupozícióba. Ettől ellenünk fordul.

– És eddig nem volt ellenünk? – kérdezte Selucia.

– Nem – felelte Fortuona. – Eddig mi voltunk őellene.

– És van különbség?

– Van – mondta Fortuona, és az égen épp csak kivehető to'raken felhőt nézte. – Van. Tartok tőle, hogy nemsokára megtudjuk, mekkora különbség van!

Harminchetedik fejezet

A Fény ereje

Min csendben üldögélt, az öltözködő Randet nézte. A férfi mozdulatai feszültek voltak, gondosak, mintha a lány csak egy cirkuszi kötéltáncost nézett volna. Rand lassú, pontos mozdulatokkal gombolta be ropogós, fehér inge kézelőjét a bal csuklóján. A jobb kezén már be volt gombolva: erről gondoskodtak a szolgák.

Odakinn lassan esteledett. Még nem volt teljesen sötét, bár a zsalukat már behajtották éjszakára. Rand a fekete-arany kabátért nyúlt, belecsúsztatta az egyik karját, aztán a másikat. Utána egyesével begombolta a gombokat. Ezzel nem akadt semmi nehézsége: kezdett hozzászokni, hogy fél kézzel csináljon dolgokat. Egyik gombot a másik után. Első, második, harmadik, negyedik…

Min a legszívesebben sikoltott volna.

– Nem akarsz beszélni róla? – kérdezte.

Rand nem fordult el a tükörtől.

– Miről?

– A seanchanokról.

– Nem lesz béke – mondta a férfi, és megigazgatta a kabátja gallérját. – Kudarcot vallottam. – A hangja érzelemmentes volt, de mégis feszült.

– Nincs abban semmi rossz, ha dühös vagy, Rand. Ha tehetetlennek érzed magad.

– A tehetetlenség haszontalan – közölte a férfi. – A harag haszontalan. Egyik érzelem sem változtat a tényeken, és pillanatnyilag az a tény, hogy nem vesztegethetek több időt a seanchanokra. Vállalnunk kell a kockázatát, hogy hátba támadnak, és úgy lovagolunk el az Utolsó Csatába, hogy Arad Doman nem stabil a hátunk mögött. Ez nem ideális, de most már így lesz.

A levegő megremegett Rand fölött, és egy hegy jelent meg a semmiben. A férfi körül olyan gyakoriak voltak a látomások, hogy Min általában erővel kényszerítette magát, hogy ne törődjön velük, hacsak nem újak – bár néha napokat töltött azzal is, hogy próbálja szétválasztani és végigelemezni őket. Ez új volt, fel is keltette a figyelmét. A magasba nyúló hegy egyik oldala mintha kirobbant volna: hatalmas, szilánkos kráter tátongott rajta. A Sárkánybérc? Sötét árnyékok borították, mintha csak a magasban felhők fedték volna az eget. Ez különös volt: ahányszor csak Min látta a hegyet, mindig túlnyúlt a felhőkön is.

Az árnyékba borult Sárkánybérc. Randnek fontos lesz a jövőben. Vajon az ott egy tűhegynyi kis fénypont volt, ami lecsillant az égből a kopár hegyoldalra?

A látomás elfoszlott. Bár Min némelyik képről tudta, mit jelent, ez kifogott rajta. Nagyot sóhajtott, és hátradőlt a vörös párnás széken. A könyvei szanaszét szórva hevertek a földön. Egyre több időt szánt a kutatásaira, részint azért, mert ő is érezte Rand időszűkét, részint pedig mert nem nagyon tudta, mi mást csináljon. Szerette azt hinni, hogy képes vigyázni magára. És kezdte azt hinni, hogy ő Rand utolsó védelmi vonala.

Volt alkalma megtapasztalni, milyen hatásos „védelmi vonal”. Annyi haszna sem volt, mint egy kisgyereknek! Sőt, inkább hogy kártékony volt, eszköz Semirhage kezében! Annyira meg volt sértődve, amikor Rand felvetette, hogy elküldi, és alaposan megmosta a fejét, ahányszor csak előhozta a dolgot. Hogy biztonságban legyen? Tud ő vigyázni magára, köszöni szépen!

Legalábbis azt hitte. Most már látta, hogy Randnek volt igaza.

A puszta gondolattól is rosszul volt. Kutatott és próbált nem útban lenni. A férfi megváltozott aznap, mintha valami ragyogást eloltottak volna benne. Mintha egy lámpa kilobbant volna, miután kifogyott belőle az olaj, és most üres héjként várt volna tovább. Máshogy nézett rá is. Vajon csak kockázati tényezőt látott, ahányszor rápillantott?

Megborzongott, és próbálta kizárni az elméjéből az efféle gondolatokat.

Rand felvette a csizmáját, és becsatolta a szíjakat.

Felállt, és a ruhásládának támasztott kardért nyúlt. A lakkozott vörös-arany sárkánnyal díszített, fekete hüvely felszikrázott a fényben. Micsoda különös fegyvert találtak a tudósok az alatt az elmerült szobor alatt! Olyan öregnek érződött a kard. Vajon Rand most este azért csatolja fel, hogy jelképezzen valamit? Talán jelezni akar vele. Talán azt, hogy csatába készül?

– Utána eredsz, ugye? – Min azon kapta magát, hogy felteszi a fejében motoszkáló kérdést. – Graendalnak.

– Meg kell oldanom azokat a gondokat, amiket meg tudok oldani. – felelte a férfi. Kivonta az ősi kardot a hüvelyéből, és leellenőrizte az élét. Nem volt rajta gémjel, de a pompás acél megcsillant a lámpafényben, felvillantotta a rétegzett fém hullámvonalait. Rand állította, hogy az Egyetlen Hatalommal készítették. Úgy tűnt, tud róla pár dolgot, amit nem oszt meg senkivel.

Visszacsattintotta a pengét a fekete hüvelybe, és a lányra nézett.

– Az ember megoldja, amit meg tud oldani, és nem rágja magát azok miatt, amiket nem. Ezt még Tam mondta nekem egykor régen. Arad Domannak magában kell életben maradnia a seanchanok ellen. Az utolsó, amit még megtehetek az itteniekért, az az, hogy eltakarítom az egyik Kitaszítottat a földjükről.

– Lehet, hogy vár rád – figyelmeztette Min. – Az sosem jutott az eszedbe, hogy a fiúval, akit Nynaeve talált, talán tervei lehettek? Hogy azt akarta, hogy felfedezzék, és hogy csapdába visz?

A férfi habozott, aztán megrázta a fejét.

– Őszinte volt, Min. Moghedien fejében talán felmerülne egy efféle csel, de Graendalban nem. Túlságosan is félne tőle, hogy vissza lehet hozzá követni. Gyorsan kell lépnem, mielőtt hírét venné, hogy felfedeztük, hol lapul. Most kell lecsapnom rá.

A lány felállt.

– Te is velem jössz? – nézett rá Rand meglepődve.

Ő elvörösödött. És mi lesz, ha Graendallal épp olyan balul sül el az egész, mint Semirhage-gal történt? Mi lesz, ha újra eszközként használnak Rand ellen?

– Igen – felelte, csak hogy saját magának bizonyítsa, hogy nem adta fel. – Még szép, hogy megyek! Nehogy azt hidd, hogy itt hagyhatsz!

– Nem is álmodnék róla – válaszolta Rand szárazon. – Gyere!

Min hosszabb vitára számított.

Rand felkapta az éjjeli asztalkáról a gömböt tartó férfi szobrocskáját. Megforgatta a kezében a ter'angrealt, megvizsgálgatta, aztán szinte már kihívóan felnézett Minre. A lány nem szólt egy szót sem.

A férfi bedugta a szobrot kabátja túlméretezett zsebébe, aztán kivonult a szobából. Ősi, Egyetlen Hatalommal kovácsolt kardja az oldalán lógott.

Min utána sietett. A férfi az ajtóban őrködő két Hajadonra nézett.

– Csatába megyek – jelentette ki. – Nem hozhattok húsz főnél többet!

A Hajadonok kurtán megvitattak valamit a kézjeleikkel, aztán az egyikük előreszaladt, a másikuk pedig Rand nyomában masírozott végig a folyosón. Minnek sietnie kellett, hogy lépést tudjon tartani velük; a szíve hevesen vert, a csizmája hangosan dobogott a folyosón. Rand már máskor is rohant el csak úgy hirtelen megküzdeni egy Kitaszítottal, de azért többnyire hosszabban tervezgetett előtte. Sammaelt hónapokig csalogatta, mielőtt lecsapott volna rá Illianben. És alig egy napja volt arra, hogy kitalálja, mihez kezd Graendallal!

Min ellenőrizte a késeit; megbizonyosodott róla, hogy mindegyik a helyén van, de csak az ideges megszokás vezette. Rand már a folyosó végére ért, és levonult a lépcsőn; az arca még ekkor is nyugodt volt, a lépte gyors, de nem sietős. Mégis úgy nézett ki, mint egy viharfelhő, felgyülemlett, kitörésre kész, de mintha egy bizonyos célra tartogatta volna a robbanást. Min néha azt kívánta, bárcsak kirobbanna, bár szabadjára engedné a dühét, ahogy régen tette! Akkoriban rettentően elkeserítette, de sosem kellett tőle félnie. Nem úgy, mint most, hogy már nem tudott olvasni jeges szemében; most, hogy már megülte a veszedelem aurája.

A széles lépcsősor alján a férfi odaszólt az egyik szolgának.

– Hozd ide nekem Nynaeve sedait és Ramshalan nagyurat! A fogadószobában várom őket!

Ramshalan nagyurat? Azt az önhitt pojácát Chadmar úrnő régi társaságából?

– Rand – szólt Min halkan, amint leért a lépcső aljába –, mire készülsz?

A férfi nem válaszolt. Keresztülmasírozott a fehérmárvány bejáraton, bement a fehér padlót ellenpontként sötétvörösbe öltöztetett fogadóterembe. Nem ült le, a háta mögött összefogott kézzel állt, és Arad Doman térképét tanulmányozta, amit az ő parancsára akasztottak fel a falra. Az ódon térkép egy pompázatos olajfestmény helyén lógott, és rettentően nem illett a díszes terembe.

A térképen kis fekete tintapötty sötétlett egy tavacska partján, délkeleten. Rand a Kerb halála utáni reggel tette oda. Natrin hantját jelölte.

– Egykor erőd volt – mondta oda sem figyelve.

– A város, ahol Graendal bujkál? – lépett oda mellé a lány.

Rand megrázta a fejét.

– Nem város. Küldtem ki felderítőket. Csak egy magányos épület, réges-rég emelték, hogy a Ködhegységet figyelje, és a Manetheren hágóin át érkező betolakodók ellen védje az országot. Már a trallok háborúk óta nem használták katonai célra; nincs túl sok okuk attól tartani, hogy a folyóköziek, akik Manetherennek még csak a nevére sem emlékeznek, fogják magukat, és lerohanják őket.

Min biccentett.

– Bár Arad Domant végül egy folyóközi birkapásztor rohanta le.

Rand egykor elmosolyodott volna erre. A lány mindig elfelejtette, hogy azok az idők már elmúltak.

– Pár évszázaddal ezelőtt – mondta Rand, és összehúzta a szemét, mintha nagyon elgondolkozott volna –, Arad Doman királya kisajátította Natrin hantját a trón nevében. Egy ideje akkor már egy kisebb tomafői nemes család kezén volt, akik próbálták kihasítani a saját királyságukat. Ez időről időre megesett az Almoth-alföldön. A domani királynak megtetszett a hely fekvése, és inkább palotának használta az erődöt.

– Sok időt töltött ott, valójában olyan sokat, hogy Bandar Ebanban erőre is kaptak az ellenlábas kereskedők. A királyt letaszították a trónjáról, de az utódai is használták az erődöt, és népszerű pihenőhellyé vált, ahová az uralkodó gyakorta elvonult, ha kikapcsolódásra volt szüksége. Ez a szokás elhalt az elmúlt évszázadban, és végül a palotát úgy ötven éve a király egy távoli unokatestvérének adományozták. Azóta az ő családja használta. A domani köztudatból Natrin hantja nagyjából kikopott.

– Csak Alsalamnak jutott eszébe? – kérdezte Min.

Rand megrázta a fejét.

– Nem. Nem hinném, hogy egyáltalán tudott róla. Ezt a történetet egy királyi levéltárostól tudtam meg, akinek többórás kutatásba telt megtalálnia a palotát birtokló család nevét. Már hónapok óta nem volt semmiféle hír felőlük, bár régebben időről időre be szoktak látogatni a városba. A környéken élő gazdák szerint mintha valaki új élne a palotában, bár azt senki sem tudja, a régi tulajdonosok hová tűnhettek. Mintha ők maguk is meglepődtek volna rajta, hogy eddig nem tűnt nekik furcsának a dolog.

A férfi végigmérte Mint.

– Graendal pontosan ilyen helyeket szokott magának központul választani. Kis ékszer, egy elfeledett erőd, aminek volt része szépségben is, hatalomban is, ami ősi és királyi. Épp elég közel fekszik Bandar Ebanhoz, hogy belefolyhasson Arad Doman irányításába, de elég távol ahhoz, hogy félreeső és védhető legyen. Hibáztam, amikor keresni kezdtem; azt hittem, parkokkal, kertekkel övezett szép udvarházat választ. Rá kellett volna jönnöm, hogy nemcsak a szépséget gyűjti, de a hírnevet is. A királyok elfeledett erődje éppúgy illik hozzá, mint egy elegáns udvarház. Különösen, hogy ez az erőd is inkább már palota lett mára.

A lány a hátuk mögött nyíló bejáratban dobbanó léptek zajára figyelt fel, és pár pillanat múlva egy szolga be is tessékelte Nynaeve-et és azt a pojáca Ramshalant a hegyes kis szakállával és a keskeny bajszával egyetemben. A nemes aznap este parányi csengettyűket fonatott a szakálla végébe, és bársonyos, fekete szépségflastrom díszítette az arcát. Az is csengettyűforma volt. Ramshalan bő kék és zöld selyemköntöst viselt, húzott ingujja kilógott a széles kabátujjból. Bár Mint nem érdekelte a divat, a fickó röhejesen nézett ki. Mint egy viharvert páva.

– Nagyuram hívatott? – kérdezte Ramshalan, és mélyen meghajolt Rand felé.

A Sárkány nem fordult el a térképtől.

– Volna számodra egy feladványom, Ramshalan – szólt. – Tudni akarom, mi a véleményed.

– Kérem, ne habozzon, nagyúr!

– Akkor ezt áruld el: hogyan jár túl az ember annak az ellenfelének az eszén, aki ravaszabb nála?

– Nagyuram – hajolt meg Ramshalan újfent, mintha csak aggódott volna, hogy Rand esetleg korábban nem vette volna észre a hajbókolást –, nyilván csak tréfál velem! Senki sem lehet önnél ravaszabb!

– Bárcsak igazad lenne! – mondta Rand halkan. – De a valaha született legravaszabb elmék egy részével kell szembenéznem. Mostani ellenfelem úgy ismeri az emberek elméjét, ahogy nekem reményem sincs rá. Hogyan győzhetem hát le? Amint fenyegetve érzi magát, eltűnik, elszökik valamelyik előre elkészített rejtekébe, amiből nem kétlem, legalább tucatnyit tart fenn. Nem áll ki velem szemtől szemben, de ha meglepetésszerűen lerohanom az erődjét, azt kockáztatom, hogy elszökik, és sosem tudhatom meg, valóban végeztem-e vele!

– Ez valóban súlyos gond, nagyuram – mondta Ramshalan.

Zavartnak tűnt.

Rand biccentett, szinte csak magának.

– Bele kell néznem a szemébe, látnom kell a lelkét, tudnom kell, hogy vele állok szemben, nem csak egy csalétekkel! És mindezt anélkül kell tennem, hogy megrémülne, és megfutamodna. De hogyan? Hogyan végezhetek valakivel, aki ravaszabb nálam, akit képtelenség meglepni, és aki mégsem hajlandó nyíltan szembeszállni velem?

Ramshalannak mintha sok lett volna ennyi kérdés.

– Én… Én nem is tudom. Nagyuram, ha az ellenfele ilyen ravasz, talán az lenne a leghelyesebb, ha valaki olyantól kérne segítséget, aki még nála is okosabb?

Rand visszafordult hozzá.

– Pompás javaslat, Ramshalan! Talán épp ezt tettem!

A fickó kidüllesztette a mellkasát. Ez azt hiszi, Rand ezért hívatta, jött rá hirtelen Min. El kellett fordítania a fejét, és a szája elé kapnia a kezét, hogy elrejtse a mosolyát.

– Ha neked lenne ilyen ellenfeled, Ramshalan, te mit tennél? – kérdezte Rand. – Kezdek türelmetlen lenni. Válaszolj!

– Én szövetségre lépnék az illetővel. – Ramshalan nem habozott egy pillanatig sem. – Aki ilyen hatalmas, az jobb barát, mint ellenség, az a véleményem!

Barom! – gondolta Min. Ha az ellenséged ilyen ravasz és kíméletlen, és szövetségre lépsz vele, magad vágod az orgyilkos tőrt a hátadba!

– Újabb pompás felvetés – szólt Rand halkan. – De igazából az első megjegyzésed gondolkoztat el. Azt mondtad, olyan szövetségesekre lenne szükségem, akik okosabbak nálam, és ez így igaz. Ideje lenne menned!

– Nagyuram? – kérdezett vissza Ramshalan.

– Te leszel a követem – mondta Rand, és intett egyet. Hirtelen egy Kapu hasadt a levegőbe a terem túloldalán, és kettészelte a padlóra terített díszes szőnyeget. – A domani nemesen születettek túl nagy része ül tétlenül szanaszét az országban. Szeretném, ha a szövetségeseim lennének, de túl sok időmet felemésztené, ha mindegyiküket személyesen kellene felkeresnem. Szerencsére itt vagy te, hogy intézkedj helyettem!

Ramshalant láthatóan izgalommal töltötte el a lehetőség. A Kapu túloldalán Min magas fenyőfákat látott, és a levegő ropogós volt, hideg. A lány megfordult, és az újra kékbe meg fehérbe öltözött Nynaeve-re nézett. Az aes sedai számító pillantásokkal követte a beszélgetést, és Min a tulajdon érzéseit látta viszont Nynaeve arckifejezésében. Vajon mit akar elérni Rand?

– A Kapu túloldalán egy domb van, ami levezet egy kisebb domani kereskedőcsalád birtokában lévő ősi palotához. Ez a legelső azon helyek sorában, ahová elküldenélek. Menj oda a nevemben, keresd az erőd urait! Tudd meg, hogy hajlandóak lennének-e támogatni engem, hogy egyáltalán hallottak-e már rólam! Ajánlj fel nekik jutalmat, ha mellém állnak, és mivel okosnak bizonyultál, hagyom, hogy te szabd meg a feltételeket. Én nem vagyok elég okos az efféle egyezkedésekhez.

– Igenis, nagyuram! – pöffeszkedett még jobban a fickó, bár aggódva, bizalmatlanul méregette a Kaput.

A legtöbb emberhez hasonlóan ő sem bízott az Egyetlen Hatalomban, különösen, ha egy férfi bánt vele. Ha lehetősége lenne rá, ez a gazember olyan hamar oldalt váltana, mint azt Chadmar úrnő bukásakor tette. Mi jutott Rand eszébe, hogy egy ilyen papagájt küld Graendalhoz?

– Eredj! – mondta az Újjászületett Sárkány.

Ramshalan pár bizonytalan lépést tett a Kapu felé.

– Eh, Sárkány nagyuram, nem kaphatnék esetleg valamiféle kíséretet?

– Semmi szükség rá, hogy halálra rémítsük az ottaniakat – felelte Rand anélkül, hogy elfordult volna a térképtől. A hideg továbbra is áradt a Kapu túloldaláról. – Menj, siess, és érj vissza mihamarabb, Ramshalan! Nyitva hagyom a Kaput, amíg vissza nem jössz! Nem végtelen az én türelmem sem, és sok mindenkire rábízhatom ezt a feladatot!

– Én… – A fickó mintha a kockázatot mérlegelte volna. – Természetesen, Sárkány nagyuram! – Mély levegőt vett, és átsétált a Kapun. Kényelmetlenül kapkodta a lábát, mint a pocsolyába tévedt házimacska. Min azon kapta magát, hogy sajnálja.

Felropogott a nemes lába alatt a fenyőtűlevelek szőnyege, ahogy bemerészkedett az erdőbe. Szellő sziszegett át a fák között, szokatlan volt egy palota kényelmében hallani ezt a hangot. Rand nyitva hagyta a Kaput, és továbbra is a térképet nézte.

– Rendben, Rand! – csattant fel Nynaeve pár perc után keresztbe font karral. – Ez meg miféle játék?

– Te hogyan győznéd le Graendalt, Nynaeve? – kérdezte a férfi. – Nem tudom feldühíteni, hogy harcba szálljon velem, mint Rahvin vagy Sammael. Nem lenne könnyű csapdába csalni sem. Graendal mindenki másnál jobban ismeri az embereket. Lehet, hogy beteg, de ravasz, és hiba lenne alábecsülni. Torhs Margin elkövette ezt a hibát, ha jól emlékszem, és te is tudod, mi lett a vége!

Min összevonta a szemöldökét.

– Kiről van szó? – nézett Nynaeve-re, de az aes sedai csak megvonta a vállát.

Rand rájuk pillantott.

– Azt hiszem, a történelem csak Törött Torhsként ismerte.

Min újfent megrázta a fejét, és Nynaeve is követte a példáját.

Egyikük sem értett nagyon a történelemhez, tény, de a férfi úgy viselkedett, mintha ismerniük kellett volna ezt a nevet. Rand vonásai megkeményedtek, aztán halványan elvörösödött, és elfordult tőlük.

– A kérdés továbbra is az – mondta halkan, de feszülten –, hogy te hogyan küzdenél meg vele, Nynaeve?

– Nem akarok belefolyni a kisded játékaidba, Rand al'Thor! – húzta fel az orrát Nynaeve. – Nyilvánvalóan eldöntötted már, mit akarsz tenni. Akkor meg miért kérdezel?

– Mert amit tenni fogok, annak meg kellene rémítenie – felelte a férfi. – És nem rémít meg.

Min megborzongott. Rand biccentett az ajtóban álló Hajadonoknak. Azok könnyedén átszaladtak a termen, átugrottak a Kapun, és szétszóródtak a fenyőerdőben. Pillanatok alatt eltűntek szem elől. A húsz aiel nő összesen nem csapott annyi zajt, mint Ramshalan egymaga.

Min várt. A Kapu túloldalán nem látszott a távoli nap, de az árnyékos erdő mélyére délutáni fény szivárgott le. Pár pillanat múlva az ősz hajú Sulin előlépett a fák közül, és odabiccentett Randnek. Minden rendben.

– Gyerünk! – szólt a férfi, és a Kapuhoz lépett. Min követte, bár Nynaeve futni kezdett, és előtte ért a Kapuhoz.

Barna fenyőtűlevelek szőnyegére léptek ki, a föld koszosan hunyorgott a mostanra nyom nélkül eltűnt hó alatti hosszú álom után. Ágak bökdösték egymást a szellőben, és a hegyi levegő csípősebb volt, mint azt a korábbi fuvallat sejtette. Min arra gondolt, bár magával hozhatta volna a köpenyét, de nem volt rá ideje, hogy visszamenjen érte. Rand egyenesen átvágott az erdőn. Nynaeve odaügetett mellé, és halkan magyarázni kezdett valamit.

Az aes sedai semmi hasznosat nem szed ki Randből; addig biztos nem, amíg a férfi ilyen hangulatban van. Ki kell várniuk, hogy megmutassa, amit akar. Min néha megpillantotta egyik-másik aielt a fák között, de csak pár villanásra, és csak akkor, ha láthatóan nem is vesződtek a rejtőzködéssel. Az egyszer biztos, hogy jól alkalmazkodtak a vízföldi élethez. Hogy érezhetett rá a Pusztában nevelkedett nép ilyen ösztönösen arra, hogyan kell egy erdőben elrejtőznie?

Valamivel előttük megszakadt az erdő. Min odasietett Rand és Nynaeve mellé. Kiléptek az enyhén lejtős hegygerincre. Innen átláthattak az erdő fölött, és a fák zöld-barna tengerként terültek el a lábuk alatt. A fenyők szétnyíltak egy háromszögletű bemélyedésben csillogó kis hegyi tavacska körül.

Egy másik hegygerincen, magasan a víz fölött lenyűgöző, fehér kőépítmény csillogott. Szögletes volt, magas, mintha csak egymásra rakosgatott tornyokból építették volna, mindegyik épp csak kicsit volt keskenyebb az alatta levőnél. Ettől kifejezetten elegáns formája lett a palotának – erődített volt, de mégis kastélyszerű.

– Ez gyönyörű! – kapkodott levegő után Min.

– Egy másik korban építették – mondta Rand. – Akkoriban, amikor az emberek még hittek benne, hogy egy épület fenségessége erőt is ad neki.

A palota messze volt, de nem olyan messze, hogy a lány ne látta volna a mellvédeken járkáló őröket; a vállukon alabárdok fénylettek, a mellvértjükön megcsillant a késő délutáni napfény. Egy megkésett vadásztársaság lovagolt be az udvarra, a málhás lóra szíjazva kövér őz csüngött, a közelben pár szolga egy kidőlt fát hasogatott éppen, talán tüzelőnek. Pár fehér ruhás szolgálónő a vállára vetett rúdon kétkét vödör vizet cipelt fel a tóról, és az épület ablakaiban itt is, ott is fények villantak. Egyetlen hatalmas épületbe eggyé forrasztott, eleven, dolgos közösségnek látszott az egész.

– Szerinted Ramshalan odatalált? – kérdezte Nynaeve keresztbe font karral, azon igyekezve, hogy ne látsszon, mennyire lenyűgözte a látvány.

– Még egy hozzá hasonló bolond sem tévedhet itt el – felelte Rand összeszűkült szemmel. Még mindig ott volt a zsebében a szobrocska. Min jobban örült volna, ha nem hozza magával. Kényelmetlenül érezte magát attól, ahogy a varázstárgyat a férfi babrálta. Simogatta.

– Szóval odaküldted Ramshalant, hadd haljon meg – mordult fel Nynaeve. – Mit érsz vele?

– Nem öli meg – mondta Rand.

– Hogyan lehetsz benne ilyen biztos?

– Nem vallana rá – felelte a férfi –, ha egyszer fel is használhatja ellenem!

– De csak nem várod, hogy elhiggye azt a kis mesét, amit mondtál neki! – mondta Min. – Hogy körbeküldöd, hogy melléd állítsa a domani uraságokat?

Rand lassan megrázta a fejét.

– Nem. Remélem, hogy valamennyit elhisz belőle, de nem számítok rá. Komolyan gondoltam, amit mondtam róla, Min, sokkal ravaszabb nálam! És tartok tőle, hogy sokkal jobban ismer engem, mint amennyire én ismerem őt. Kényszert fog alkalmazni Ramshalanon, hogy kiszedje belőle az egész beszélgetést. Onnantól kezdve pedig ki fogja találni, hogyan használhatná fel ellenem azt a pár mondatot.

– Hogyan? – kérdezte Min.

– Nem tudom. Bár tudnám! Majd kitalál valami roppant ravaszat, aztán megfertőzi Ramshalant egy nagyon óvatos kis Kényszerrel, amit nem tudok kiszámítani. Választhatok: vagy magam mellett tartom a fickót, és megvárom, mit tesz, vagy elküldöm. De persze Graendal arra is számít, úgyhogy bármit is teszek, azzal egy másik tervét indítom csak be.

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha sehogy sem nyerhetnénk – állapította meg Nynaeve a homlokát ráncolva.

Mintha egyáltalán nem érezte volna a hideget. Amit azt illeti, mintha Rand sem érezte volna. De bármi volt is a „trükk” alapja, amivel figyelmen kívül hagyták a hideget és a meleget, Minnek sosem sikerült eltanulnia. Állítólag semmi köze nem volt az Egyetlen Hatalomhoz, de ha így volt, akkor miért csak Rand és az aes sedaiok tudták megtanulni? Mintha az aieleket sem zavarta volna a hideg, de ők nem számítottak. Őket láthatóan sosem zavarta semmi, ami a közönséges embereket zavarni szokta, bár nagyon érzékenyek voltak a legvéletlenszerűbb és legjelentéktelenebb dolgokra.

– Nem nyerhetünk, azt mondod? – mondta Rand. – Miért, azt szeretnénk? Nyerni?

Nynaeve felvonta a szemöldökét.

– Mostanában már nem válaszolsz a kérdésekre?

A férfi megfordult, és végigmérte az aes sedait. Min a másik oldalán állt, és nem látta az arcát, de azt igen, hogy Nynaeve elsápad. Ő tehetett róla, hogy nem érezte, Rand mennyire feszült? Talán Min sem csak a hidegtől reszketett ennyire. Odalépett a férfi mellé, de az nem karolta át a vállát, mint egykor tette volna. Amikor végre elfordult Nynaeve-től, az aes sedai kicsit megroskadt, mintha a férfi pusztán a tekintetével felemelte és a semmiben lógatta volna.

Rand egy ideig meg sem szólalt, így hát csendben vártak a hegygerincen, mialatt a távoli nap legördült a látóhatár felé. Meghosszabbodtak az árnyékok, ujjként nyúltak ki a napból. Odalenn, az erőd falánál lovászok kezdték járatni a lovakat, hogy átmozgassák őket. Újabb ablakokban gyúltak ki a fények. Hányan lehettek odabenn Graendallal? Többtucatnyian, ha nem több százan!

Mint váratlanul csörtetés riasztotta meg. A bozót megreccsent, szitkok harsantak, aztán hirtelen elhallgatott a hang, és a lány összerezzent.

Pár pillanat múlva kisebb csapat aiel jelent meg, egy meglehetősen viharvert Ramshalant vezetve. A férfi pompás ruhájából fenyőtűk álltak ki, az arcát ágak karistolták össze. Leporolta magát, aztán Rand felé lépett.

A Hajadonok visszatartották. Ramshalan rájuk nézett, és félrebiccentette a fejét.

– Sárkány nagyuram?

– Meg van fertőzve? – kérdezte Rand Nynaeve-et.

– Mivel? – kérdezte a nő.

– Graendal érintésével.

Az aes sedai odalépett Ramshalanhoz, és egy hosszú pillanatig csak nézte. Aztán felszisszent.

– Igen. Rand, súlyos Kényszer alatt áll! Rengeteg fonatot látok! Nem olyan rossz a helyzet, mint a gyertyás tanoncnál, de az is lehet, hogy csak finomabb a fonat…

– Szavamra – szólt Ramshalan –, Sárkány nagyuram, mi folyik itt? A kastély úrnője odaát elég barátságos volt, a szövetségesünk lesz, nagyuram! Nem kell tőle tartania! És nagyon kifinomult teremtés, meg kell hagynom!

– Valóban? – kérdezte Rand halkan.

Kezdett besötétedni, a nap lenyugodott a távoli hegycsúcsok mögött. A tompa esti derengésen kívül csak a hátuk mögött még mindig nyitva álló Kapuból áradt némi fény. Lámpák sárga ragyogása hívogatta vissza őket a melegbe, el innen, az árnyékok és hideg birodalmából.

Rand hangja olyan kemény volt. Rosszabb, mint amilyennek Min valaha is hallotta.

– Rand – mondta, és megérintette a karját. – Menjünk vissza!

– Valamit meg kell még tennem – közölte a férfi, és nem nézett rá.

– Gondolt át alaposabban! – kérte ő. – Legalább hallgasd meg mások tanácsát! Megkérdezhetjük Cadsuane-t, vagy…

– Cadsuane egy ládába zárt – mondta Rand nagyon halkan. Az arcát árnyékok ölelték, de Min felé fordult, és a szemében megcsillant a Kapukból áradó fény. Narancs és vörös. A hangjában kiélesedett a harag. Nem lett volna szabad Cadsuane-t említenem, döbbent rá a lány. A nő neve azon kevés dolgok közé tartozott, amik még mindig érzelmet váltottak ki belőle. – Ládába, Min – suttogta Rand. – Bár Cadsuane ládájának láthatatlanok voltak a falai, éppúgy bezártak, mint bármelyik másik láda, amibe bebörtönöztek. A nyelve pedig sokkal fájóbb pálca volt, mint bármi, amivel a bőrömet tépték fel. Most már látom.

Azzal elhúzódott Min érintésétől.

– És mi értelme van ennek az egésznek!? – csattant fel Nynaeve. – Elküldted ezt az embert, hogy elszenvedje a Kényszert, dacára annak, hogy tudtad, mit tesz vele? Nem nézem végig, hogy még egy ember haljon meg emiatt fetrengve! Bármit parancsolt is neki az a némber, én le nem szedem! A te hibád, ha ebbe hal bele!

– Nagyuram? – kérdezte Ramshalan. A hangjában erőre kapó rettegéstől összeszorult Min gyomra.

A nap lement, Randnek csak a sziluettje látszódott. Az erőd is csak fekete tömeg volt, a falába vájt lyukakat lámpafény töltötte meg. Rand előrelépett a hegygerinc szélére, és kivette a zsebéből a kulcsot. Az halványan derengeni kezdett, vöröses fény ébredt a szívében. Nynaeve hirtelen mély levegőt vett.

– Egyikőtök sem volt ott, amikor a Callandor cserbenhagyott – mondta Rand az éjszakába. – Kétszer is megtörtént. Először akkor, amikor megpróbáltam feltámasztani a halottakat, de csak egy bábként csapkodó testet kaptam. Másodszor akkor, amikor a seanchanokat próbáltam meg elpusztítani vele, de legalább annyi embert öltem meg a saját seregemben, mint az övékben. Cadsuane elmagyarázta, hogy a második kudarc az a Callandor hibájából ered. Tudjátok, egyetlen magányos férfi nem irányíthatja. Csak akkor, ha ládába van zárva. Callandor egy nagyon csábító, nagyon ravasz póráz, arra szolgál, hogy az ember önként feladja magát.

A kulcs gömbje élesebb fényre lobbant, kristályosabb lett a színe. Skarlátvörösen ragyogott, fényes és csillogó volt a mélye. Mintha valaki vértócsába ejtett volna egy ragyogó ékkövet.

– Én más választ találtam a problémára – folytatta a férfi, szinte már suttogva. – Mindkét esetben, amikor a Callandor cserbenhagyott, szabadjára engedtem az érzelmeimet. Hagytam, hogy az indulat vezérelje a cselekedeteimet. De nem hagyhatom, hogy haragból öljek, Min! Magamban kell tartanom a haragot, azt is úgy kell fókuszálnom, mint az Egyetlen Hatalmat. Minden egyes halálnak szándékosnak kell lennie. Akaratlagosnak.

Min nem tudott megszólalni. Nem tudta szavakba önteni a félelmét, nem találta a szavakat, amikkel talán megállíthatná. Rand szeme valahogy sötétben maradt, annak ellenére, hogy az előtte lévő kulcsból áradt a folyékony ragyogás. A fény szanaszét szórta a férfiról az árnyékokat, mintha csak valami hangtalan robbanás közepén állna. Min Nynaeve-hez fordult. Az aes sedai elkerekedett szemmel nézett, kissé elnyílt a szája. Ő sem találta a szavakat.

A lány visszafordult Randhez. Amikor a férfi kis híján megfojtotta a tulajdon kezével, akkor sem félt tőle. De akkor tudta, hogy nem Rand bántja, hanem Semirhage.

De ez a Rand, a lángoló kezével, az elszánt, mégis érzelemmentes tekintetével, halálra rémítette.

– Már megtettem máskor is – suttogta a férfi. – Egyszer azt mondtam, hogy nem ölök nőket, de hazudtam. Már jóval azelőtt megöltem egy nőt, hogy szembekerültem volna Semirhage-gal. Liah volt a neve. Shadar Logothban végeztem vele. Megöltem, és azt mondtam, irgalomból.

Az alattuk sötétlő palota felé fordult.

– Bocsássatok meg – szólt, de mintha nem Minhez intézte volna a szavait –, ha most is azt mondom, irgalomból teszem!

Valami lehetetlenül fényes öltött alakot előtte, Min pedig felkiáltott és hátratántorodott. Mintha a levegő is meggörbült volna, mintha félve húzódott volna el Randtől. A por körben csapott fel körülötte, a fák felnyögtek, hófehér ragyogás világította be őket, a tűlevelek úgy kattogtak, mintha ezerszám másztak volna fel egymáson a bogarak. A lány már nem látta a férfit, csak a ragyogó, vakító fényforrást. A színtiszta hatalom gyűlt össze, a lány karján égnek állt a szőr a szikrázó energiától. Egy pillanatra úgy érezte, végre érti, mi is az Egyetlen Hatalom. Ott volt, ott állt előtte, testet öltött egy emberben, Rand al'Thorban.

És aztán sóhajszerű hanggal elengedte a férfi. Tiszta, fehér sugár robbant elő a mellkasából, és átlobogott a csendes éjszakai égen, hullámban világította meg odalenn a fákat. Gyorsan suhant, mint a szél, és a távoli erődítmény falába vágott. Fényre gyúltak a kövek, mintha csak beszippantották volna az energia erejét. Az egész vár felragyogott, eleven fénnyé változott, nyers energiákból szőtt, csodálatos, látványos palotává. Csodaszép volt.

Aztán eltűnt. Kiégett a tájból – és a Mintából –, mintha sosem lett volna ott. Az egész erőd, több száz lábnyi kő és fa, és mindenki, aki benne élt.

Valami megütötte Mint, mintha a lökéshullám söpört volna vissza. De nem fizikailag taszította meg, nem kellett megtántorodnia: belül rándult össze valami. A körülöttük hullámzó erdőt még mindig megvilágította a Rand kezében égő kulcs fénye, és a fák mintha megvetemedtek, megrázkódtak volna. Mintha az egész világ felnyögött volna halálos kínjában.

A világ helyrebillent, de a lány továbbra is érezte a feszültséget. Egy pillanatra mintha a világ egész anyaga közel lett volna a megtöréshez.

– Mit tettél? – suttogta Nynaeve.

Rand nem válaszolt. Most, hogy az öröktűz hatalmas oszlopa a semmibe villant, és csak a ragyogó kulcs maradt, Min megint látta az arcát. Extázist látott rajta: Rand úgy emelte maga elé elnyílt szájjal a kulcsot, mintha a győzelem érzése töltené el. Az áhítat.

Aztán összecsikordította a fogát, kinyitotta a szemét, és úgy tátotta el a száját, mint akire hatalmas nyomás nehezedik. A fény egyszer felvillant, aztán azonnal kihunyt. Minden sötét lett. Min pislogott a hirtelen homályban, próbálta hozzászoktatni a szemét. Az a kép, ahogy Rand ott áll hatalommal eltelve, beleégett a retinájába. Tényleg azt tette, amire ő gondolt? Tényleg kiégetett a Mintából egy egész erődöt az öröktűzzel?

Az a rengeteg ember! A vadászatról visszatérők… a vízhordó asszonyok… az őrök a falakon… a kinn sétáló lovászok…

Végük volt. Kiégtek a Mintából. Halottak. Halottak mindörökre. Min hátratántorodott iszonyatában, és egy fának vetette a hátát, hogy ne roskadjon össze.

Mennyi élet ért véget egy szemvillanás alatt! Halottak, elpusztultak. Rand pusztította el őket!

Fény derengett fel Nynaeve felől, és Min odafordult. Az aes sedait a feje fölött lebegő kis gömb meleg fénye világította be, de mintha a szeme is szó szerint lángolt volna az indulattól.

– Te teljesen elvesztetted a fejed, Rand al'Thor! – csattant fel.

– Csak azt teszem, amit tennem kell – felelte a férfi, ekkor már az árnyékok közül. Kimerültnek hangzott. – Ellenőrizd, Nynaeve!

– Micsoda?

– A bolondot – mondta Rand. – Még mindig rajta van a Kényszer? Vagy eltűnt Graendal érintése?

– Gyűlölöm, amit most tettél, Rand! – vicsorogta Nynaeve. – Nem. A gyűlölet nem elég erős arra, amit érzek. Megvetem, utálom, amit tettél! Mi történt veled?

– Ellenőrizd! – suttogta Rand veszedelmes hangon. – Mielőtt elítélnél, legalább azt döntsük el, hogy a bűneim elértek-e bármit is azon kívül, hogy kárhozatra ítéltek!

Az aes sedai mély levegőt vett, azután Ramshalanra nézett, akit még mindig jó néhány Hajadon fogott le. Nynaeve előrenyúlt, megérintette a férfi homlokát, és összpontosított.

– Eltűnt – jelentette. – Ki van törölve.

A Fényre! – gondolta Min, aki végre rájött, Rand mit tett. Nem futárként alkalmazta Ramshalant, nem is csaliként. Arra használta fel a fickót, hogy valahogy meggyőződhessen Graendal haláláról. Az öröktűz teljesen kiégette az áldozatait a Mintából, mintha a haláluk előtt közvetlenül megtörtént dolgok sosem lettek volna. Ramshalan emlékszik majd rá, hogy elment Graendalhoz, de a Kényszer már nem létezik. Valami furcsamód Rand megölte Graendalt, mielőtt Ramshalan meglátogathatta volna.

Min megtapogatta a nyakát, a Rand keze hagyta zúzódásokat. Még nem fakultak el teljesen.

– Nem értem – szólt Ramshalan. Szinte csak nyiffant a hangja.

– Hogyan harcolsz olyasvalaki ellen, aki ravaszabb nálad? – suttogta Rand. – Egyszerű a válasz. Elhiteted vele, hogy leülsz vele tárgyalni, hogy belemész a játékába. Aztán olyan erősen orrba vágod, amilyen erősen csak tudod. Jól szolgáltál, Ramshalan. Cserébe megbocsátom, hogy azzal dicsekedtél Vivian és Callswell nagyuraknak, hogy úgy irányítasz engem, ahogy csak akarsz!

Ramshalan döbbenten roskadt össze, és a Hajadonok hagyták, hogy térdre essen.

– Nagyuram! – mondta. – Túl sok bort ittam aznap este, és nem…

– Csitt! – parancsolt rá Rand. – Mint mondtam, ma este jól szolgáltál. Nem végezlek ki. Dél felé kétnapi gyaloglásra van egy falu.

Ezzel el is fordult. Min csak az erdőben reszkető árnyéknak látta. A férfi a Kapuhoz vonult, és átlépett rajta. Ő sietve követte, és Nynaeve sem maradt le. A Hajadonok zárták a sort, a döbbenten térdeplő Ramshalant ott hagyták az erdő közepén. Amikor az utolsó Hajadon is átért a Kapun, a nyílás összezáródott, és félbevágta a sötétben vinnyogó Ramshalan hangját.

– Amit tettél, az förtelmes, embertelen tett, Rand al'Thor! – szólt Nynaeve, amint bezárult a Kapu. – Úgy néztem, több tucat, ha nem több száz ember élt abban a várban!

– És mindegyiket félkegyelművé torzította már Graendal Kényszere – válaszolta Rand. – Sosem enged magához közel valakit anélkül, hogy ne pusztítaná el előtte az elméjét. Az a kölyök, akit a börtönbe küldött dolgozni, a töredékét sem élte meg azoknak a kínzásoknak, amit a legtöbb kedvencének ki kell állnia. Nem hagy bennük annyit, hogy gondolkozzanak vagy cselekedjenek: csak térdelni tudnak, csak őt imádni, és talán a parancsára apróbb feladatokat ellátni. Szívességet tettem nekik.

– Szívességet? – kérdezte Nynaeve. – Rand, öröktüzet használtál! Kiégtek a létből is!

– Amint azt mondtam – ismételte meg a férfi halkan –, szívességet. Néha én is azt kívánom, bár valaki megadná nekem ezt az áldást. Jó éjt, Nynaeve! Aludj, amilyen jól csak tudsz, mert az Arad Domanban töltött időnknek vége!

Min nézte, ahogy elmegy. A legszívesebben utána szaladt volna, de visszatartotta magát. Amint Rand kiért az ajtón, Nynaeve beleroskadt a terem egyik vörös párnás székébe, és sóhajtva temette a kezébe az arcát.

Min maga is nagy kedvet érzett, hogy kövesse a példáját. Eddig észre sem vette, milyen kimerült. Nagyon kiszívta mostanában az erejét, ha Rand közelében tartózkodott, még akkor is, ha a férfi épp nem valami olyan borzalmassal volt elfoglalva, mint ezen az estén.

– Bárcsak Moiraine itt lenne! – motyogta Nynaeve halkan, aztán megdermedt, mintha őt magát is meglepné, miket beszél.

– Tennünk kell valamit, Nynaeve! – mondta Min, és az aes sedaira nézett.

Az aes sedai oda sem figyelve biccentett.

– Talán.

– Ezt meg hogy érted?

– Hát, hogy mi van, ha igaza volt? – kérdezte Nynaeve. – Bármilyen gyapjúagyú is, mi van, ha tényleg ilyennek kell lennie, hogy győzhessen? A régi Rand sosem lett volna képes rá, hogy elpusztítson egy emberekkel teli erődöt, csak hogy megöljön egy Kitaszítottat!

– Még szép, hogy nem lett volna rá képes! – nézett rá Min. – Akkoriban még számított neki, ha öl! Nynaeve, az a rengeteg halál…

– És ki tudja, hányan nem haltak volna meg, ha a kezdetek kezdetétől fogva ilyen kíméletlen? – kérdezte az aes sedai, és elfordította a fejét. – Ha képes lett volna veszélybe küldeni a követőit, mint ma tette Ramshalannal? Ha képes lett volna támadni anélkül, hogy amiatt vívódik, kit kell megölnie? Ha a csapatait küldte volna be Graendal erődjébe, a Kitaszított hívei fanatikusan harcolni kezdenek, és így is, úgy is meghaltak volna. Graendal pedig elszökik. Lehet, hogy ilyennek kell lennie. Az Utolsó Csata közel, Min. Az Utolsó Csata! Vajon merhetünk olyan embert küldeni a Sötét Úr ellen, aki nem képes áldozatot hozni, amikor kell?

Min megrázta a fejét.

– Merhetjük így odaküldeni, ezzel a tekintettel a szemében? Nynaeve, már nem érdekli semmi sem! Nem törődik semmi mással, csak hogy legyőzze a Sötét Urat!

– És nem azt várjuk tőle?

– Én… – A lány elhallgatott. – Még ha győz is, az akkor sem győzelem, ha rosszabb lesz, mint a Kitaszítottak. Nekünk…

– Értem – szólt Nynaeve hirtelen. – A Fény égessen meg, értem, és igazad van! Csak nagyon nem tetszenek azok a válaszok, amik ebből következnek.

– Miért, mi következik belőle?

Az aes sedai nagyot sóhajtott.

– Hogy Cadsuane-nek igaza volt – mondta. Az orra alatt morogva hozzátette: – Elviselhetetlen némber! – Felállt. – Gyere! Meg kell találnunk, és meg kell tudnunk, mit tervez!

Min felállt, és Nynaeve mellé lépett.

– Biztos vagy benne, hogy egyáltalán tervez még valamit? Rand nagyon kemény volt vele. Talán csak azért maradt itt, hogy a saját szemével is lássa, ahogy kudarcot vall nélküle!

– Tervez – mondta Nynaeve. – Ha egyvalamit biztosra vehetünk azzal a nőszeméllyel kapcsolatban, az az, hogy valamiben sántikál. Csak rá kell vennünk valahogy, hogy minket is avasson be.

– És ha nem teszi? – kérdezte Min.

– Megteszi – felelte Nynaeve, és azt a pontot nézte, ahol Rand Kapuja szétvágta a szőnyeget. – Ha elmeséljük neki, mi történt ma este, beavat. Nem kedvelem azt a némbert, és gyanítom, hogy ő is viszonozza ezt az érzésemet, de egyikünk sem tudja egyedül kezelni Randet. – Felfújta az ajkát. – Tartok tőle, hogy együtt sem tudjuk kezelni. Gyerünk!

Min utána eredt. „Kezelni”, Randet? Ez újabb gondot jelentett. Nynaeve-et és Cadsuane-t annyira lekötötte, hogy „kezeljék” Randet, hogy észre sem vették: lehet, talán többet érnének el azzal, ha inkább segítenének neki. Nynaeve szerette Randet, de kijavítandó hibának tekintette, nem szükségre szoruló embernek.

Így hát Min követte az aes sedait a palotán kívülre. Átvágtak a sötét udvaron – Nynaeve kis fénygömböt idézett –, és sietve megkerülték az épület hátát. Elmentek az istállók mellett, ki a kapus háza félé. Menet közben elhaladtak Alivia mellett. Az egykori damane csalódottnak tűnt. Cadsuane és a többiek alighanem megint elzavarták – Alivia rengeteg időt töltött azzal, hogy próbálja rávenni az aes sedaiokat, tanítsanak neki új fonatokat.

Végre elértek a kapusházig – legalábbis a kapusé volt a ház, amíg Cadsuane rá nem parancsolt, hogy költözzön ki, de nyomban. Az egyemeletes, zsúpfedelű, festett faépület ablaktáblái mögül fény áradt ki.

Nynaeve előrelépett, és bekopogtatott a zömök tölgyfa ajtón. Hamarosan Merise bukkant fel.

– Igen, gyermek? – kérdezte a Zöld, mintha csak szándékosan fel akarta volna bosszantani Nynaeve-et.

– Beszélnem kell Cadsuane-nel – mordult rá ő.

– Cadsuane sedainak nincs veled semmi dolga ma este – felelte Merise, és az orrukra csukta volna az ajtót. – Térj vissza holnap reggel, akkor talán hajlandó lesz fogadni!

– Rand al'Thor épp most égetett ki a Mintából öröktűzzel egy palotára való embert – mondta Nynaeve elég hangosan ahhoz, hogy a házban lévők is hallják. – Vele voltam!

Merise megdermedt.

– Engedd be! – harsant Cadsuane hangja bentről.

Merise vonakodva kinyitotta az ajtót. Min látta, hogy Cadsuane a padlón szétszórt párnák egyikén ül odabenn Amys, Bair, Melaine és Sorilea társaságában. Az első szoba, a ház fő helyisége padlóját egyszerű, barna szőnyeg fedte, de alig látszott ki a földön ücsörgő nők alól. A szürke kőkandallóban hátul megnyugtatóan parázslott a tűz; a fa már szinte teljesen elégett, a lángok épp csak fellobbantak. A sarokban zsámoly állt egy teáskannával.

Nynaeve szinte rá sem nézett a tudós asszonyokra. Befurakodott a házba. Min kissé bizonytalanabbul követte.

– Mesélj nekünk erről az eseményről, gyermek! – szólította fel Sorilea. – Innen is éreztük, hogy megvetemedik a világ, de nem tudtuk, mi okozhatta. Azt feltételeztük, a Sötét Úr tette.

– Elmesélem – mondta Nynaeve, és mély levegőt vett. – De akkor be kell avatnotok a terveitekbe!

– Azt majd meglátjuk – felelte Cadsuane. – Számolj be a látottakról!

Min leült a falnál lévő fazsámolyok egyikére, és végighallgatta, ahogy Nynaeve elmeséli a Natrin hantja mellett történteket. A tudós asszonyok összeszorított szájjal hallgatták. Cadsuane csak néha biccentett egyet. Merise arcára kiült az iszonyat, ahogy széttöltötte a zsámolyon lévő kannából a teát – az illata alapján tremalkingi fekete lehetett –, azután felakasztotta a tűz mellé. Nynaeve befejezte a történetet. Még mindig állt.

Ó, Rand! – gondolta Min. Hogy emészthet ez az egész rettenet! De érezte a férfit a kötésen át: nagyon hidegek voltak az érzelmei.

– Bölcsen tetted, hogy beszámoltál nekünk a dologról, gyermek – mondta Sorilea Nynaeve-nek. – Most távozhatsz!

Nynaeve szeme elkerekedett dühében.

– De…

– Sorilea – szólt Cadsuane nyugodtan, félbeszakítva Nynaeve-et. – Ez a gyermek még hasznára lehet a terveinknek. Még mindig közel van al'Thorhoz. Ő annyira megbízott benne, hogy ma este is elvitte magával!

Sorilea a többi tudós asszonyra nézett. Az ősöreg Bair és a napfürtű Melaine egyaránt biccentett. Amys elgondolkozva nézett vissza rá, de nem ellenkezett.

– Talán – mondta Sorilea. – De engedelmeskedni is tud?

– Nos? – szegezte a kérdést Cadsuane Nynaeve-nek. Minről láthatóan egyikük sem vett tudomást. – Tudsz?

Nynaeve szeme még mindig elkerekedett dühében.

A Fényre! – gondolta Min. Nynaeve? Engedelmeskedne Cadsuane-nek meg a többinek? Mindjárt felrobban!

Nynaeve bütyke kifehéredett, ahogy a fonatát markolta.

– Igen, Cadsuane sedai – felelte a fogát csikorgatva. – Tudok.

A tudós asszonyok mintha meglepődtek volna rajta, hogy kimondta a szavakat, de Cadsuane megint csak biccentett, mintha ezt a választ várta volna. Ki hitte volna, hogy Nynaeve képes lesz ilyen… nos, ésszerűen viselkedni?

– Ülj le, gyermek! – intett kurtán Cadsuane. – Hadd lássuk, tényleg képes vagy-e utasításokat követni! Lehet, hogy ebből a mostani szüretből te vagy az egyetlen menthető! – Erre Merise elvörösödött.

– Nem, Cadsuane – vetette ellen Amys. – Nem az egyetlen. Egwene-ben nagy a becsület!

Erre a többi tudós asszony is rábiccentett.

– És mi a terv? – kérdezte Nynaeve.

– A te részed az lenne benne… – kezdte Cadsuane.

– Várjunk csak! – szakította félbe Nynaeve. – Az én részem? Az egészet hallani akarom!

– Majd hallod, ha készek vagyunk elárulni – vetette oda Cadsuane kurtán. – És ne akard, hogy megbánjam, hogy szóltam az érdekedben!

Nynaeve vonakodva becsukta a száját, bár lángolt a tekintete. De nem mordult rájuk.

– A te részed az lenne – folytatta Cadsuane –, hogy megtaláld Perrin Aybarát.

– Annak meg mi haszna lenne? – kérdezte Nynaeve, aztán hozzátette: – Cadsuane sedai.

– Az a mi dolgunk – felelte a másik aes sedai. – Mostanában délen utazgatott, de nem tudjuk kideríteni, pontosan merre járt. Az al'Thor kölyök talán tudja, hol van. Tudd meg tőle, és talán elmagyarázzuk, miért olyan fontos!

Nynaeve vonakodva biccentett, és a többiek elkezdtek azon vitatkozni, vajon mekkora nyomást visel el az öröktűztől a Minta, mielőtt teljesen felbomlana. Nynaeve csendben hallgatta őket, láthatóan Cadsuane tervéről akart volna többet megtudni, bár nem ejtettek el túl sok erre vonatkozó utalást.

Min csak fél füllel hallgatta őket. Bármi volt is a terv, valakinek vigyáznia kellett Randre. Az, amit most este tett, mélyen belül nyilván megölte, bármit mondott is. Épp elegen aggódtak amiatt, hogy mit tesz majd az Utolsó Csatában. Az már az ő dolga volt, hogy Rand épelméjűen eljusson az Utolsó Csatába, úgy, hogy a lelke is ép legyen.

Valahogy.

Harmincnyolcadik fejezet

Tel'aran'rhiod hírei

– Egwene, gondolkozz már ésszerűen! – mondta Siuan. Enyhén átlátszó volt; az a ter'angreal gyűrű tehetett róla, amivel belépett Tel'aran'rhiodba. – Mi hasznodat vennék egy börtöncellában ücsörögve? Elaida gondoskodik róla, hogy sose szabadulhass ki azok után, amit a fejéhez vágtál azon a vacsorán! – Siuan megrázta a fejét. – Anyám, néha be kell látnod az igazságot. Nem javítgathatod örökké a hálót! Eljön az a pillanat, amikor félre kell tenned, és újat kell csomóznod helyette!

Egwene egy háromlábú széken ült a cipészműhely első szobájának sarkában. A biztonság kedvéért véletlenszerűen választotta ki a helyet, és kerülte, hogy magában a Fehér Toronyban találkozzanak. A Kitaszítottak tudták, hogy ő és a többiek az Álmok Világát járják.

Siuan társaságában jobban elengedhette magát, inkább lehetett saját maga. Mind a ketten tudomásul vették, hogy ő most már az Amyrlin-trón, és Siuan alatta áll, de ugyanakkor összekötötte őket valami. A bajtársiasság, hogy mind a ketten viselték már a vállukon ezt a terhet. Ez a kötelék furcsamód valamiféle barátsággá mélyült.

Most viszont Egwene a legszívesebben megfojtotta volna a barátját.

– Már ezerszer megbeszéltük – mondta határozottan. – Nem szökhetek meg! Minden egyes nap, amit rabként töltök, de nem megtörve, újabb csapás Elaida uralmára. Ha eltűnök azelőtt, hogy megtárgyalhatnák az ügyét, tönkreteszek mindent, amiért eddig küzdöttem!

– Azt a tárgyalást elcsalják, anyám – felelte Siuan. – És ha nem, akkor is enyhe büntetéssel megússza. Azok alapján, amit meséltél, nem tört csontod, amikor megvert… tulajdonképp még a bőrödet sem hasította fel!

Ez igaz volt. Egwene ugyan kis híján elvérzett, de a törött üvegszilánkok és nem Elaida ütlegelése miatt.

– Ha a Csarnok csak nyilvánosan megfeddi, az is gyengíti az uralmát – felelte az amyrlin. – Az, hogy ellenállok, hogy nem töröm meg a bebörtönzésemet, jelent valamit. Maguk az ülnökök is lejárnak meglátogatni! Ha elszöknék, úgy tűnne, mintha megfutamodnék Elaida elől!

– Nem jelentette ki, hogy árnybarát vagy? – kérdezte Siuan élesen.

Egwene habozott. De. Elaida pontosan ezt tette. Ám nem volt rá bizonyítéka.

A Torony törvényei bonyolultak voltak, és néha komoly nehézségekbe ütközött kiválasztani a megfelelő értelmezést, a megfelelő büntetéseket. A Három Eskünek meg kellett volna akadályoznia Elaidát, hogy fegyverként használja az Egyetlen Hatalmat, úgyhogy nyilván azt kellett gondolnia, nem követ el törvényszegést, amikor Egwene-re támadt. Vagy messzebbre ment, mint tervezte, vagy árnybarátnak hitte őt. Bármelyik védekezést választhatta, és az utóbbi a bűntudat nagyja alól is felmentette volna, bár az előbbit könnyebb lett volna bizonyítania.

– Sikerülhet elítéltetnie téged – mondta Siuan, aki alighanem ugyanezen gondolkozott. – Akkor pedig elrendelnék a kivégzésedet. És akkor mi lesz?

– Nem sikerülhet elítéltetnie. Nincs rá semmiféle bizonyítéka, hogy árnybarát lennék, és a Csarnok sosem hagyná, hogy ezt keresztülvigye!

– És ha tévedsz?

Egwene habozott.

– Rendben. Ha a Csarnok úgy dönt, hogy kivégeznek, akkor hagyom, hogy kiszabadítsatok. De addig semmiképp sem, Siuan. Addig semmiképp sem!

Az idősebb nő felhorkant.

– Lehet, hogy nem lesz rá alkalmad, anyám! Ha Elaida megfélemlíti őket, gyorsan lépnek. Az a némber villámgyorsan cselekszik, ha kell; készületlenül érheti az embert! Hidd el, ezt biztosan tudom!

– Ha ez lesz a vége – válaszolta Egwene eltökélten –, akkor a halálom lesz a diadal. Akkor Elaida adja fel, nem én!

Siuan motyogva rázta meg a fejét.

– Makacs vagy, mint egy kikötőoszlop.

– Ezt a vitát lezártuk, Siuan – szólt rá Egwene szigorúan.

Az idősebb aes sedai nagyot sóhajtott, de nem mondott többet. Mintha túl nyugtalan lett volna ahhoz, hogy egy helyben üljön. Nem törődött a szoba túlsó végében álló zsámollyal sem, hanem az Egwene jobbján lévő ablakba állt.

A cipész üzlethelyisége úgy nézett ki, mintha nagy forgalmat bonyolított volna. A tömör, nehéz pult félbevágta a szobát, mögötte több tucat cipő méretű kis rekesz rácsozta a falat. Időnként mintha mindegyikben jó erős bőrcipők vagy vászon lábbelik sorakoztak volna, fűző lógott belőlük, vagy csat csillant Tel'aran'rhiod kísérteties fényében. De ahányszor csak Egwene odapillantott a falra, a cipők megkavarodtak, némelyik eltűnt, mások a semmiből bukkantak elő. Alighanem nem maradtak elég hosszú ideig a rekeszükben a való világban ahhoz, hogy ne csak halvány benyomásokat hagyjanak maguk után az Álmok Világában.

A bolt elülső részében zsámolyok várták a vevőket. A hátsó falon lévő cipők mind másmilyenek voltak szabásra, stílusra egyaránt, és akadtak méretező cipők is a próbához. Az ember bement a boltba, felpróbálta a méretező cipőt, aztán választott egy szabást. Ezt követően a cipész, vagy inkább valamelyik segédje készített egy olyat a megfelelő méretben, későbbi átvételre. A bolt elején elterpeszkedő széles üvegablak fehér betűkkel hirdette a mester nevét: Naorman Mashinta. A név alatt a sarokban pedig egy kisebb hármas fehérlett. Már a Mashinták harmadik nemzedéke igazgatta a boltot. A városiak között ez egyáltalán nem ment ritkaság számba. Sőt, Egwene a szíve mélyén, ahol még nem kopott ki belőle teljesen a folyóközi neveltetése, furcsának is találta, ha valaki elhagyta a szülei mesterségét valami másért, kivéve, hacsak nem harmadik vagy negyedik gyermeknek született.

– Most, hogy megbeszéltük a legnyilvánvalóbbakat – mondta –, milyen híreid vannak?

– Nos… – kezdte Siuan. Nekitámaszkodott az ablaknak, és kibámult az üres Tar Valon-i utcákra. – Nemrégiben egy igen régi ismerősöd érkezett a táborba.

– Tényleg? – kérdezte Egwene oda sem figyelve. – Kicsoda?

– Gawyn Trakand.

Egwene megrezzent. Ez lehetetlen! Gawyn Elaida oldalára állt a lázadás során. Nem állhatott át a lázadók oldalára! Elfogták volna? De Siuan nem úgy fogalmazott…

Egwene egy pillanatra remegő kislány volt, akit rabul ejtettek a fiú elsuttogott ígéretei. De sikerült kizárnia ezt az énjét az amyrlinéből, és visszakényszerítette a gondolatait a jelenbe. Próbált minél könnyedebben válaszolni.

– Gawyn? – kérdezte. – Ez aztán meglepő! Sosem hittem volna, hogy ott találom!

Siuan elmosolyodott.

– Ezt jól kezelted – mondta. – De egy kicsit túl hosszan hallgattál, és amikor rákérdeztél, túlságosan is érdektelennek tettetted magad. Könnyen át lehetett látni a dolgon.

– A Fény vakítson meg! – mondta Egwene. – Már megint csak próbára tettél? Tényleg ott van?

– Megtartom az esküket, köszönöm szépen – vetette oda Siuan sértetten. Egwene azon kevesek közé tartozott, akik tudták, hogy az elcsendesítésnek és a Gyógyításnak köszönhetően Siuan mentesült a Három Eskü alól. De hozzá hasonlóan ő is úgy döntött, hogy ennek ellenére nem hazudik.

– Akárhogy is – mondta Egwene –, azt hittem volna, már elmúlt az az idő, hogy próbák elé kellett volna állítanod engem!

– Mindenki próbák elé fog állítani, akivel csak találkozol, anyám – mutatott rá Siuan. – Fel kell készülnöd a meglepetésekre. Bármikor megeshet, hogy valaki odavet neked valamit, csak hogy lássa, mit válaszolsz!

– Köszönöm szépen – mondta Egwene hűvösen –, de erre igazán nem kell emlékeztetned!

– Nem kell? – kérdezte Siuan. – Ezt akár Elaida is mondhatta volna!

– Igazságtalan vagy!

– Bizonyítsd be! – nézett rá az idősebb nő önelégülten.

Egwene nyugalmat erőltetett magára. Siuannak igaza volt. Bölcsebb volt megfogadni a tanácsot, különösen, ha jó tanács volt, mint tiltakozni.

– Természetesen igazad van – ismerte el. Lesimította a térdén a ruháját, és ezzel az arcán ülő tehetetlen haragot is elsimította. – Mesélj még Gawyn érkezéséről!

– Nem tudok sokkal többet – ismerte be Siuan. – Igazából már tegnap este mondanom kellett volna, de akkor félbeszakadt a beszélgetésünk. – Az utóbbi időben már gyakrabban találkoztak, Egwene rabságának minden éjszakáján, de előző nap felébresztette valami Siuant, mielőtt befejezhették volna a beszélgetést. Mint mondta, a gonosz egyik buboréka volt, ami ezúttal azzal is járt, hogy a sátrak életre keltek, és megpróbálták megfojtani a bennük alvókat. Hárman meg is haltak, köztük egy aes sedai.

– Szóval – folytatta Siuan –, Gawyn nem nagyon mondott olyasmit, amit én is hallottam. Azt hiszem, azért jött, mert hallotta, hogy elfogtak téged. Nagyon látványos belépővel érkezett, de mostanság Bryne parancsnoki sátrában tartózkodik, és rendszeresen meglátogatja az aes sedaiokat. Nagyon morfondírozik valamin, és rendszeresen visszajár tárgyalni Romandához és Lelaine-hez.

– Ez aggasztó.

– Hát ők a látható hatalmi tényezők a táborban – mondta Siuan. – Kivéve, ha nagy ritkán Sheriamnak és a többieknek sikerül magukhoz marniuk egy kis hatalmat. A dolgok nem mennek túl jól nélküled. A tábornak vezetőre lenne szüksége. Úgy áhítozunk rá, mint éhező halász a fogásra! Az aes sedaiok rendhez szokott népség, azt hiszem. Jobb…

Félbeszakította magát. Épp arra akarta rávenni Egwene-t, hogy fogadja el a mentőakciót. Ránézett a lányra, aztán folytatta:

– Nahát, jobb lesz nekünk, ha visszatértél, anyám. Minél tovább maradsz távol, annál erősebbek lesznek ezek a frakciók. Lassan már látszik a tábort kettészelő vonal. Romanda az egyik oldalon, Lelaine a másikon. És egy egyre zsugorodó szeletke, amelyik nem akar sehová sem állni.

– Nem engedhetünk meg még egy szakadást! – mondta Egwene. – Saját magunk közt semmiképp sem. Erősebbnek kell lennünk Elaidánál!

– Mi legalább nem ajahok szerint bomlunk szét – védekezett Siuan.

– Frakciók és törések – szólt Egwene, és felkelt. – Belharcok és viszályok. Jobbak vagyunk ennél, Siuan! Mondd meg a Csarnoknak, hogy találkozni kívánok velük! Talán két nap múlva. Holnap pedig veled találkozom megint, kettesben.

Az idősebb nő vonakodva biccentett.

– Rendben.

Egwene végigmérte.

– Nem tartod bölcs dolognak?

– Nem erről van szó – mondta Siuan. – Aggaszt, hogy ilyen keményen hajtod magad. Egy amyrlinnek be kell osztania az erejét. A te posztodon sem csak azért buktak el asszonyok, mert hiányzott belőlük a nagyság, de azért is, mert túlságosan is megfeszítették magukat, és akkor is rohantak, ha sétálniuk kellett volna.

Egwene visszafogta magát, és nem hívta fel rá a figyelmet, hogy Siuan maga is nyaktörő gyorsasággal rohanta végig amyrlinként töltött éveit. Amire vissza lehetett volna vágni azzal az érvvel, hogy épp azért bukott el, mert túlhajszolta magát. Ki figyelmeztethetné hitelesebben ennek a hozzáállásnak a veszélyeire, mint valaki, aki ilyen csúnyán megégette vele magát?

– Nagyra értékelem a tanácsodat, lányom – mondta inkább. – De nincs sok okod az aggodalomra. Magányosan töltöm a napjaimat, csak az időnkénti verés fűszerezi meg kissé az időmet. Ezek az éjszakai találkozók segítenek életben maradni. – Megreszketett. Elfordította a tekintetét Siuanról, kinézett a koszos, üres utcára.

– Nagyon nehéz elviselni? – kérdezte az idősebb nő halkan.

– A cella elég keskeny ahhoz, hogy egyszerre megérinthessem az átellenes falakat – felelte Egwene. – És nem is valami hosszú. Ha lefekszem, fel kell húznom a térdem, hogy elférjek. Nem tudok felállni sem, mert annyira alacsony, hogy le kell görnyednem, és nem tudok fájdalom nélkül ülni sem, mert most már nem Gyógyítanak meg a verések között. Az ajtó vastag, és a repedéseken nem szűrődik be sok fény. Nem is tudtam, hogy a Toronyban vannak ilyen cellák. – Visszanézett Siuanra. – Amint elfogadnak amyrlinnek, a cellát és az összes többi hasonlót is eltüntettetem, az ajtókat letépetem, a szobákat pedig feltöltetem téglával és habarccsal!

Siuan biccentett.

– Gondoskodunk róla!

Egwene megint elfordult, és szégyenkezve vette észre, hogy hagyta, hogy a ruhája egy aiel Hajadon cadin'sorjává váljon. Még az íj és a lándzsák is ott voltak a hátán. Visszakényszerítette magára a szokásos ruháját, és mély levegőt vett.

– Senkit sem lenne szabad ilyen körülmények között tartani – mondta. – Még a…

Siuan a homlokát ráncolva meredt rá.

– Ez meg mi volt?

Egwene megrázta a fejét.

– Csak most jutott az eszembe. Hogy Randnek is ezt kellett átélnie. Nem. Rosszabbat. Azok alapján, amit mesélnek, őt a cellámnál jóval kisebb ládába zárták. És én legalább az éjszakáim egy részét átbeszélgethetem veled. Neki nem volt senkije, és nem volt meg az a hite sem, hogy a veréseknek lenne valami értelme. – A Fény adja, hogy ne kelljen olyan sokáig kibírnia, mint Randnek kellett! Egyelőre még csak pár napja volt fogoly.

Siuan csak hallgatott.

– Akárhogy is – folytatta Egwene –, nekem itt Tel'aran'rhiod. Napközben fogoly ugyan a testem, de a lelkem éjjel szabad. És minden egyes nap, amit kibírok, újabb bizonyíték arra, hogy Elaida akarata nem törvény. Nem törhet meg. A többiek egyre kevésbé támogatják. Bízz bennem!

Siuan biccentett.

– Rendben – válaszolta, és felkelt. – Elvégre te vagy az amyrlin!

– Még szép, hogy én vagyok – felelte Egwene oda sem figyelve.

– Nem, Egwene – mondta Siuan. – Ezt most tiszta szívemből mondom!

A lány döbbenten fordult oda hozzá.

– De hát te mindig is hittél bennem!

Siuan felvonta a fél szemöldökét.

– Legalábbis – helyesbített Egwene –, szinte az elejétől fogva.

– Mindig is hittem benne, hogy megvan benned a lehetőség arra, hogy egy nap amyrlin legyél – helyesbített az idősebb nő. – De most beteljesítetted az ígéretet. Legalábbis egy részét. Elég nagy részét. Bármi lesz is ennek a viharnak a vége, egyvalamit már bebizonyítottál: megérdemled azt a helyet, ahol vagy. A Fényre, lehet, hogy te leszel a legjobb amyrlin Sasszárny Artur uralkodása óta! – Egy pillanatig habozott. – És hidd el, ezt nem valami könnyű beismernem.

Egwene mosolyogva fogta meg Siuan karját. Nocsak, az idősebb aes sedai kis híján könnyezett a büszkeségtől!

– Egyelőre csak oda jutottam, hogy bezártak egy cellába.

– De úgy jutottál oda, mint egy amyrlin, Egwene – mondta Siuan.

– Most már mennem kellene. Van, aki nem tudja úgy áthenyélni a napot, mint te! Néhányunknak aludnunk is kell, máskülönben beleájulunk a mosóvízbe! – Elfintorodott, és kilépett Egwene szorításából.

– Megmondhatnád neki, hogy…

– Nem, nem, erről egy szót sem! – vágott közbe Siuan, és megrázta az ujját. Teljesen elfelejtette volna, hogy épp az előbb dicsérte meg őt, amiért amyrlinhez méltóan viselkedik? – A szavamat adtam, és előbb leszek haleledel, mint hogy megszegjem!

Egwene pislogott egyet.

– Nem is álmodtam volna róla – mondta, és elfojtotta a mosolyát, mert észrevette, hogy Siuan áttetsző hajában most élénkvörös szalagok fénylettek. – Akkor menj csak!

Az idősebb nő élesen biccentett, aztán leült, és lehunyta a szemét. Majd lassan kifakult Tel'aran'rhiodból.

Egwene habozott. Siuan hűlt helyét nézte. Talán ideje lett volna neki is visszatérni a rendes alvásba, hadd frissítse fel magát az elméje. De ha visszatér a rendes álmaiba, azzal megindul az ébrenlét felé, és amikor felébred, ott találja magát abban a parányi cellában, az állott sötétségben… Úgy vágyott rá, hogy egy kicsit még az Álmok Világában maradhasson. Arra gondolt, ellátogat Elayne álmába, és találkozót kér tőle… de nem, az túl sok időt elvenne. Akkor is, ha Elayne-nek sikerülne működésre bírni az álom ter'angrealt. Manapság ritkán ment csak neki.

Azon kapta magát, hogy ellép Tar Valonból. Eltűnt körülötte a cipészüzlet.

A lázadó aes sedaiok táborában jelent meg. Talán ostobaság volt idejönnie. Ha árnybarátok vagy Kitaszítottak járták az Álmok Világát, lehet, hogy ők is tanulmányozzák a tábort, információt keresnek, úgy, ahogy néha ő is besurrant Tel'aran'rhiodban az amyrlin dolgozószobájába, hogy megtudjon valamit Elaida terveiről. De neki ide kellett most jönnie. Nem tette fel a kérdést, hogy miért, csak érezte, hogy ezt kell tennie.

A tábor utcái sárosak voltak, a szekerek mély keréknyomokat hagytak, amerre jártak. Egykor csak mező terült el itt, de az aes sedaiok elfoglalták, és valami… mást csináltak belőle. Részint hadi szállást, amit gyűrűként fogott körbe Bryne katonai tábora. Részint várost, bár soha egy városban sem lakott ennyi aes sedai, novícia és beavatott. Részint a Fehér Torony gyengeségének monumentális emlékművét.

Egwene végigsétált a tábor fő szekérútján, ahol a gyomnövényeket is rég sárba taposták, a sarat pedig úttá döngölték. Fajárdák szegélyezték az utat, és mögötte sátorerdő fedte a síkot. Egyetlen emberrel sem találkozott, csak néha egy-egy villanásra tűntek fel Tel'aran'rhiodba véletlenül átbotló alvók. Emitt egy előkelő, zöld ruhás asszonyság. Talán egy alvó aes sedai, de ennyi erővel akár egy magát királynőnek álmodó szolgálólány is lehetett. Amott egy fehér ruhás nő – csapzott, szőke hajú, és mintha túl idős lett volna ahhoz, hogy novícia legyen. De ez már nem számított. Réges-rég meg kellett volna nyitni a novíciakönyvet mindenki előtt. A Fehér Torony túlságosan is gyenge volt ahhoz, hogy ekkora erőforrást visszautasítson.

Mindkét nő olyan hirtelen el is tűnt, ahogy felbukkant. Kevés Álmodó tartózkodott sokáig Tel'aran'rhiodban; ahhoz, hogy valaki hosszabban itt maradhasson, vagy különleges képességre és tudásra volt szüksége, mint neki, vagy egy olyan ter'angrealra, amilyet Siuan használt. És volt egy harmadik mód is: ha valaki belekeveredett egy eleven rémálomba. De a Fénynek hála, ezúttal egy sem fortyogott a környéken.

Furcsa volt ilyen kihaltnak látni a tábort. Egwene-t már jó ideje nem zavarta Tel'aran'rhiod különös üressége. De ez a tábor valahogy mégis más volt. Úgy nézett ki, mint egy hadsereg szállása, miután minden katona elesett a csatamezőn. Elhagyatott volt, de még mindig lobogóként hirdette a benne lakók életét. Egwene úgy érezte, mintha szinte látná a megosztottságot, amiről Siuan beszélt: a sátrak kisebb csoportokban, együtt növekvő virágtövekként tapadtak össze.

Az egyének nélkül végre látta a mintákat, és hogy melyik miféle gondokról árulkodik. Elítélhette, hogy Elaida szétszakította az ajahokat a Fehér Toronyban, de az ő saját aes sedaiai is kezdtek szétforgácsolódni. No persze, ritkán esett meg, hogy ha három aes sedai tartózkodott egy helyen, abból kettő ne lépett volna szövetségre. Egészséges volt, hogy tervezgettek és készülődtek a nők; a gondot az jelentette, amikor ellenségnek kezdték látni egymást, nem csak vetélytársnak.

Siuannak sajnos igaza volt. Nem szánhatott sokkal több időt arra, hogy próbálja megbékíteni a Toronyban lévőket. Mi lesz, ha a Fehér Torony nem hajlandó letaszítani Elaidát? Mi lesz, ha az ő előrelépései ellenére az ajahok közti szakadékok megmaradnak? Akkor mi lesz? Háborúzni kezdenek?

Akadt még egy lehetőség, amit egyikük sem vetett fel: hogy örökre feladják a kibékülést. Felállítanak egy második Fehér Tornyot. Az azt jelentené, hogy az aes sedaiok testülete kettészakad, talán mindörökre. Belereszketett a puszta gondolatba is, viszketni kezdett a bőre, annyira taszította ez a lehetőség.

De mi lesz, ha nincs más választása? Végig kellett gondolnia, ez mivel járhat, és elkeserítőnek találta. Hogyan tudnák magukhoz édesgetni a Vérséget vagy a tudós asszonyokat, ha az aes sedaiok maguk sem egységesek? A két Fehér Torony szembenálló hatalom lenne, összezavarnák a népek uralkodóit, és mindkét amyrlin a maga hasznára próbálná mozgatni őket. A szövetségeseik és az ellenségeik nem félnének már úgy az aes sedaioktól, és megeshet, hogy az uralkodók maguk is megnyitnák a saját iskoláikat a fókuszálni képes nők számára.

Megacélozta magát, és tovább sétált a sáros úton. A sátrak mindkét oldalon változtak, az ajtólap az egyik pillanatban nyitva volt, aztán csukva, aztán megint nyitva, az Álmok Világának furcsa tünékenységében. Érezte, hogy megjelenik a nyakában az amyrlin stólája. Nehéz volt, mintha csak ólomsúlyokat szőttek volna bele.

A saját oldalára fogja állítani a Fehér Toronyban lévő aes sedaiokat. Elaida elbukik. De ha nem… akkor ő megteszi, amit tennie kell, hogy megőrizze a népét és a világot a Tarmon Gai'don előtti időben.

Ellépett a táborból. A sátrak, a keréknyomok, az üres utcák eltűntek mellőle. Megint nem tudta, hová viszi az elméje. Így utazni az Álmok Világában, hogy hagyja, a szükség vezesse a lépteit, veszélyes tudott lenni, de nagyon tanulságos is. Ezúttal nem egy tárgyat keresett, hanem tudást. De mit kellett tudnia, mit kellett látnia?

Elmosódott a környezete, aztán hirtelen kiélesedett. Egy kis tábor közepén állt, a tűz ott parázslott előtte a gondosan kiásott gödörben, parányi füstnyelv kunkorodott fel az égre. Ez furcsa volt. A tűz általában túl tünékeny volt ahhoz, hogy megjelenjen a tükörképe Tel'aran'rhiodban. Nem látott rendes lángokat annak ellenére sem, hogy füst szállt fel, és meleg, narancssárga fény derengett a gödröt szegélyző sima folyami kövek közül. Felnézett a túlságosan is sötét, viharos égre. A hangtalan vihar is szabálytalan volt az Álmok Világában, bár mostanában már olyan elterjedtnek számított, hogy szinte észre sem vette. És különben is, mi lett volna szabályos egy ilyen helyen?

Döbbenten pillantotta meg saját maga körül a színes kocsikat. Zöld, vörös, narancs, sárga. Itt lettek volna már az előbb is? Egy jókora tisztáson állt, kísértetfehér nyárfák erdejében. Sűrű volt az aljnövényzet, és kis foltokban nyurga fűszálak integettek. Egy növényzettel benőtt út kanyargott a fák között a jobbján, a színes kocsik a tűz körül álltak tágas körben. Fényes festék fedte a doboz alakú járműveket: faluk volt és tetejük, úgy néztek ki, mint megannyi parányi ház. Az ökrök nem látszottak az Álmok Világában, de tányérok, kupák, kanalak tűntek fel, aztán villantak a semmibe a tűz mellett vagy a kocsik bakján.

Az utazónép, a tuatha'an tábora volt. De miért épp itt kötött ki? Ráérősen körbesétálta a tüzet, megnézegette a kocsikat. A festékrétegek frissek voltak, nem látszott rajtuk sem repedés, sem folt. Ez a karaván jóval kisebbnek látszott, mint amit ő és Perrin látogattak meg még egyszer régen, de nagyon hasonló volt a hangulata. Szinte hallotta a furulyákat és a dobokat, szinte látta, hogy a tűz villódzó fénye táncoló férfiakon és nőkön törik meg. Vajon a tuatha'an még mindig táncolt, még most is, amikor az ég ilyen borús volt, a szél pedig csak rossz híreket hozott? Volt még helyük a háborúra készülő világban? A trallokokat nem érdekelte a Levél Útja. Vajon ez a tuatha'an csapat az Utolsó Csata elől akart elbújni?

Az egyik szekér oldalsó lépcsőjére ült le. Azt úgy fordították, hogy rálásson a tűzre. Egy pillanatra hagyta, hogy a ruhája átváltozzon egyszerű, zöld, folyóközi gyapjúruhává, olyasmivé, amit akkor viselt, amikor az utazónépnél járt. A nem létező lángokba meredt, emlékezett és merengett. Mi lehetett most Arammal, Raennel és Ilával? Alighanem biztonságban rejtőztek valahol egy pont ilyen kis táborban, és várták, mit hoz a Tarmon Gai'don a világra. Elmosolyodott, ahogy arra gondolt, hogyan táncolt és flörtölt Arammal, Perrin mogorva nemtetszése ellenére is. Egyszerűbb volt akkor még minden, bár a kolompároknak láthatóan érzékük volt ahhoz, hogy mindig egyszerű legyen az életük.

Igen, ez a csapat biztos, hogy még táncolt. És nem is hagyják abba a táncot addig a napig, amíg fel nem izzik a Minta, akár megtalálják a dalukat, akár nem, akár felprédálják a világot a trallokok, akár elpusztít mindent az Újjászületett Sárkány.

Talán ő maga szem elől tévesztette volna a legfontosabb dolgokat? Miért is harcolt annyira, hogy megtartsa a Fehér Tornyot? A hatalomért? A büszkeségért? Vagy mert úgy érezte, tényleg ez szolgálja leginkább a világ érdekét?

Vajon hagyja, hogy ez a küzdelem végül teljesen szárazra szívja? A Zöldet választotta – vagy inkább választotta volna –, nem a Kéket. Nem is csak azért, mert tetszett neki, ahogy a Zöld ajah kiállt az igazáért, és harcolt, hanem mert úgy érezte, a Kékek túl fanatikusak. Az élet nem csak arra való, hogy egy ügyért küzdjön az ember. Az élet arra való, hogy éljen. Álmodjon, nevessen, táncoljon.

Gawyn ott volt az aes sedai táborban. Egwene azt mondta, azért választotta a Zöldet, mert tetszik neki az agresszív elszántságuk – végtére is az volt a csataajah. De egy titkosabb, őszintébb része bevallotta azt is, hogy Gawyn miatt is választotta őket. Mert a Zöld ajahban gyakori volt, hogy valaki férjhez ment az őrzőjéhez. Az ő őrzője pedig Gawyn lesz. És a férje is.

Szerette. És meg fogja kötni. A vágy ott égett a szívében. Ez nem volt olyan fontos, mint a világ sorsa, de attól még fontosnak tartotta.

Felkelt a lépcsőről, és ismét az amyrlin fehér-ezüst ruháját viselte. Lépett egyet előre, és hagyta, hogy meglóduljon körülötte a világ.

A Fehér Torony előtt állt. Felemelte a tekintetét, végigfuttatta a törékeny – mégis erős – fehér tornyon. Bár az ég feketén bugyborékolva fortyogott, valami árnyékot vetett a Toronyból, egyenesen rá. Ez vajon valamiféle látomás lett volna? Eltörpült a Torony mellett, érezte a súlyát, mintha neki egymagának kellett volna megtartania az egészet. Mintha neki kéne nekifeszülnie a falnak, nem hagyni, hogy megrepedjen, leomoljon.

Sokáig állt ott a forrongó ég alatt. A Torony tökéletes tűje rá vetette az árnyékát. Felnézett a csúcsára, próbálta eldönteni, hogy nincs-e itt az ideje, hogy hagyja ledőlni az egészet.

Nem, gondolta újra. Nem, még messze nem. Még pár napig nem.

Lehunyta a szemét, aztán kinyitotta a vaksötétben. A testében hirtelen szétrobbant a fájdalom, a feneke nyersen lüktetett a veréstől, a karja és a lába begörcsölt attól, hogy a kis szobában összekuporodva töltötte a napot. Szalma- és penészszag csapott az orrába, és tudta, hogy ha nem szokott volna hozzá, saját mosdatlan teste bűzét is érezné. Elfojtott egy nyögést – odakinn nők őrizték, tartották fenn a pajzsát. Nem hagyhatta, hogy panaszkodni hallják, még egy nyögés erejéig sem.

Felült. Ugyanaz a novíciaruha volt rajta, amit Elaida vacsoráján viselt. A ruha ujja merev volt a rászáradt vértől, és érdesen dörzsölte a bőrét, ha csak megmozdult. Szomjas volt: sosem adtak neki elég vizet. De nem panaszkodott. Nem kiáltott, nem sírt, nem könyörgött. Kényszerítette magát, hogy a fájdalom ellenére is felüljön, aztán elmosolyodott magában az érzésre. Keresztbe vetette a lábát, majd hátradőlt, és egyesével megfeszítette az izmokat a karjában. Aztán felállt, és előrehajolva kinyújtóztatta a hátát meg a vállát. Végül hanyatt feküdt, fellökte a lábát a levegőbe, és fintorogva tűrte, ahogy oldódni kezdett benne a görcs. Rugalmasnak kellett maradnia. A fájdalom nem számított. Semmi sem számított ahhoz képest, hogy a Fehér Torony mekkora veszélyben forgott.

Keresztbe vetett lábbal ült vissza, és mély levegőt vett, úgy ismételgette magának, hogy azt akarja, hogy itt legyen, ebbe a cellába zárva. Ha akarta, megszökhetett volna, de itt maradt. És azzal, hogy maradt, aláásta Elaida hatalmát. Azzal, hogy maradt, bebizonyította, hogy van, aki nem hajol meg, nem fogadja szótlanul, hogy összedől a Fehér Torony. A fogságának volt értelme.

A magában ismételgetett szavak segítettek elűzni a pánikot, ami akkor tört rá, amikor belegondolt, hogy még egy napot ki kell bírnia idebenn. Mi lett volna vele, ha az éjszakai álmok nem őrzik meg a józan eszét? Megint csak szegény Rand jutott az eszébe. Bennük kettejükben most már volt valami közös. A bajtársiasságuk túlment a közös folyóközi gyermekkoron. Mind a ketten elszenvedték Elaida büntetéseit. És nem tört meg egyikük sem.

Nem volt mit tennie, várnia kellett. Dél körül majd kinyitják az ajtót, és elráncigálják, hogy megverjék. Nem Silviana fogja megbüntetni. Sokan jutalomnak tartották, hogy megverhetik, a Piros nővéreknek kijáró kárpótlásnak, amiért egész nap itt kell üldögélniük a börtönben, hogy rá vigyázzanak.

A verés után majd visszahajítják a cellába, és kap egy tálka ízetlen kását. Minden nap egyforma volt. De nem törik meg: különösen addig nem, amíg az éjszakákat Tel'aran'rhiodban töltheti. Tulajdonképp sok szempontból azok voltak a nappalai, akkor volt szabad és aktív, és ezek voltak az éjszakái, a sötét tétlenség órái. Ezt mondogatta magának.

Lassan telt el a reggel. Végül aztán megcsörrentek a vaskulcsok, ahogy valaki elfordította őket az ódon zárban. Az ajtó feltárult, és két karcsú Piros nővér állt odakinn. Egwene csak a körvonalukat látta: olyan szokatlan volt a fény, hogy egy pillanatra a vonásaikat sem ismerte fel. A Pirosak durván megragadták a karját, bár sosem ellenkezett. Kirángatták, és a földre lökték. Egwene hallotta, ahogy az egyik várakozásteljesen csattogtatja a szíjat, és ő megacélozta magát az ütések gondolatára. Hallják majd, hogy nevet, ahogy eddig is mindig nevetett.

– Várjatok! – szólalt meg egy hang.

Az őt leszorító karok megdermedtek. Egwene összevonta a szemöldökét. Az arcát a hideg csempére nyomták. Ez a hang… ez Katerine volt.

Az őt lefogó nővérek lassan engedtek a szorításukon, és talpra húzták. A lány pislogott a vakító lámpafényben. Katerine keresztbe font karral állt a folyosón, tőle nem messze.

– Elengedik – mondta a Piros, furcsán önelégülten.

– Micsoda? – kérdezte Egwene egyik fegyőre. Ahogy a lány szeme hozzászokott a fényhez, látta, hogy a nyurga Barasine az.

– Az amyrlin rájött, hogy nem a megfelelő személyt büntette meg – folytatta Katerine. – A hiba nem teljesen ennek a… kis novíciabogárnak a fejében van, hanem az tehet róla, aki manipulálta.

Egwene a nőt méregette. Aztán hirtelen összeállt a kép.

– Silviana – mondta.

– Bizony, bizony – felelte Katerine. – Ha a novíciák elkanászodnak, ki mást okolhatnánk érte, ha nem azt, akinek meg kellene őket nevelnie?

Ezek szerint Elaida csak ráébredt: nem tudja bebizonyítani, hogy ő árnybarát! Okos lépés volt Silvianára hárítani a vádat. Ha Elaidát meg is büntetik, amiért az Egyetlen Hatalommal verte meg Egwenet, Silvianára sokkal súlyosabb büntetés vár, amiért nem fékezte meg a lányt, és az amyrlin megítélése nem romlik annyit.

– Azt hiszem, az amyrlin bölcsen döntött – mondta Katerine. – Egwene, téged innentől… csak maga a novíciák főnökasszonya oktathat!

– De azt mondtad, épp Silviana az, aki kudarcot vallott! – mondta ő zavarodottan.

– Nem Silviana – mondta Katerine, és még önelégültebbnek tűnt. – A novíciák új főnökasszonya!

Egwene farkasszemet nézett a nővel.

– Ó! – mondta. – És azt hiszed, te sikerrel jársz majd ott, ahol Silviana kudarcot vallott?

– Majd meglátod! – Katerine elfordult, és elindult a felcsempézett folyosón. – Vigyétek a szobájába!

Egwene megrázta a fejét. Elaida okosabb volt, mint hitte volna. Belátta, hogy semmit sem ér el vele, ha fogságban tartja, és talált egy bűnbakot, akit megbüntettethet maga helyett. De hogy ne Silviana legyen a novíciák főnökasszonya? Az az egész Torony morálját meggyengíti, mert a nővérek többsége példaértékű főnökasszonynak tartotta Silvianát.

A Pirosak vonakodva kezdték a novíciák lakrésze felé kísérni őt; fel az új helyre, a huszonharmadik emeletre. Láthatóan zavarta őket, hogy nem volt alkalmuk jól megverni.

A lány nem is törődött velük. Olyan sokáig volt bezárva: csodálatos érzés volt már az is, hogy egyszerűen csak járhat. Nem volt szabad, hiszen ott állt mellette két őr, mégis szabadnak érezte magát. A Fényre! Nem tudta, hány napot bírt volna még ki abban a bűzös kis lyukban!

De nyert. Csak ekkor kezdte felfogni, hogy mi történt. Nyert! Ellenállt a legrosszabb büntetésnek, amit csak Elaida kiötölhetett, és győztesen került ki belőle! Az amyrlint meg fogja büntetni a Csarnok, és ő szabad lesz.

Minden ismerős folyosó mintha győzelmi fényben ragyogva üdvözölte volna, és minden egyes lépés mintha több ezer katona diadalmenete lett volna a csatamezőn. Nyert! A háborúnak még nem volt vége, de ezt a csatát ő nyerte. Felkapaszkodtak pár lépcsősoron, aztán beértek a Torony sűrűbben látogatott részére. Nemsokára kisebb novíciacsoportok mellett mentek el, akik összesúgtak, amint meglátták őt, aztán azonnal szétszóródtak.

Egwene háromfős kis menete egyre több ember mellett ment el a folyosón. Minden ajahból voltak ott nővérek. Elfoglaltnak tűntek, de mégis meglassították a léptüket, és nézték, ahogy ő elhalad előttük. A csíkos ruhás beavatottak kevésbé voltak diszkrétek, megálltak a keresztfolyosókon, és tátott szájjal nézték, ahogy elvezetik előttük Egwene-t. Mindegyikük tekintete döbbenten csillogott. Feszültnek tűntek. Történt netán valami, amiről ő nem tudott?

– Ó, Egwene – szólalt meg egy hang, ahogy elmentek egy folyosó mellett –, kiváló, már szabad is vagy! Beszélni szeretnék veled!

A lány döbbenten fordult meg, és Saerint, az elszánt Barna ülnököt pillantotta meg.

A nőt az arcán fehérlő sebhely mindig is… félelmetesebbnek mutatta, mint a legtöbb aes sedait, és ezt a hatást csak tovább erősítette tekintélyes kort sejtető, hófehér haja. Kevés Barnáról mondta volna bárki is, hogy fenyegető, de Saerin egész biztosan beletartozott ebbe a szűk csoportba.

– Épp a szobájába visszük – mondta Barasine.

– Jól van, akkor majd közben beszélek vele – közölte Saerin nyugodtan.

– Nem szabad…

– Szembeszegülsz velem, Piros? Egy ülnökkel? – kérdezte Saerin. Barasine elvörösödött.

– Az amyrlinnek nem fog tetszeni a dolog!

– Akkor futás, árulj csak be neki! – csettintett Saerin. – Közben megbeszélek pár fontos kérdést az ifjú al'Vere-rel – méregette a Pirosakat. – Odaengednétek, ha lehet?

A kér Piros megpróbálta a tekintetével elrettenteni, aztán elhátrált. Egwene kíváncsian nézte. Úgy tűnt, hogy az amyrlin – sőt, az egész ajahja – hatalma mintha kissé megfakult volna. Saerin odafordult felé, és intett neki. Elindultak egymás mellett a folyosón, hogy beszélhessenek. A Piros nővérek mögöttük kullogtak.

– Nagy kockázatot vállalsz azzal, hogy nyilvánosság előtt így beszélsz velem – mondta Egwene.

Saerin felhorkant.

– Manapság már azzal is nagy kockázatot vállal az ember, ha a saját ajahja lakrészéből kimegy! Kezdem annyira unni már a dolgot, hogy ne érdekeljen az udvariaskodás sem! – Elhallgatott, aztán ránézett a lányra. – Ráadásul manapság megéri azt kockáztatni, hogy a te társaságodban lássanak. Ki akartam deríteni valamit.

– Mit? – kérdezte Egwene kíváncsian.

– Tulajdonképp azt, hogy hagyják-e magukat ugráltatni. A Pirosak nagyobbik része nem fogadta túl jól, hogy kiengedtek. Kudarcnak vélik Elaida részéről.

– Meg kellett volna öletnie – biccentett a lány. – Már jó pár napja.

– Azt is kudarcként élték volna meg.

– Akkora kudarcként, mint hogy kénytelen volt elmozdítani Silvianát? – kérdezte Egwene. – Hogy hirtelen úgy döntött, a novíciák főnökasszonya tehet mindenről, egy héttel az egész után?

– Ezt mondták neked? – kérdezte Saerin menet közben. Előreszegezte a tekintetét, és mosolygott. – Hogy Elaida „hirtelen” jutott erre a döntésre, és hogy magától tette?

Egwene felvonta a szemöldökét.

– Silviana követelte, hogy a teljes Csarnok előtt szólalhasson fel, amikor üléseztünk – magyarázta Saerin. – Odaállt mindenki elé, maga Elaida elé, és ragaszkodott hozzá, hogy törvénytelenül bánnak veled. Amiben alighanem igaza volt. Még ha nem is vagy aes sedai, akkor sem lett volna szabad olyan körülmények közé zárni. – Saerin ránézett. – Silviana követelte, hogy engedjenek szabadon. Amondó volnék, láthatóan nagyon tisztel téged. Büszkeség csengett a hangjában, amikor arról mesélt, hogy álltad a büntetést, mintha olyan tanítvány lennél, aki jól megtanulta a leckét. Elutasította Elaidát, és felszólított minket, hogy taszítsuk le. Az egész meglehetősen… szokatlan volt.

– A Fényre! – lehelte Elaida. – És Elaida mit tett vele?

– Ráparancsolt, hogy azonnal öltsön novíciaruhát – mesélte Saerin. – Amire persze az egész Csarnok felháborodott. – Az ülnök elhallgatott. – Silviana természetesen megtagadta. Erre Elaida bejelentette, hogy elcsendesítésre és kivégzésre ítéli. A Csarnok nem tudja, mitévő legyen.

Egwene-be belehasított a pánik.

– A Fényre! Nem szabad, hogy megbüntessék! Meg kell akadályoznunk!

– Megakadályozni? – kérdezte Saerin. – Gyermek, a Piros ajah darabjaira hullik! A tagjai egymás ellen fordulnak, a farkasok a saját falkájukat tépik szét! Ha Elaidának megengedik, hogy megöljön valakit a tulajdon ajahjából, akkor senki sem fogja többé támogatni! Tulajdonképp az sem lepne meg, hogy ha mire leülepszik a por, az ajah annyira aláássa saját magát, hogy egyszerűen feloszlatható, és végezni lehet az egésszel!

– Nem akarom feloszlatni őket – mondta Egwene. – Saerin, eleve ez az egyik legfőbb baj Elaida gondolkodásával! A Fehér Toronynak minden ajahra szüksége van, még a Pirosra is, ha szembe akar szállni azzal, ami vár rá! És egészen biztosan nem engedhetjük meg, hogy elveszítsünk egy Silvianához hasonló asszonyt, csak hogy bebizonyítsunk valamit! Gyorsnak kell lennünk, meg kell akadályoznunk ezt a szörnyűséget!

Saerin pislogott egyet.

– Tényleg azt hiszed, hogy te irányítod a dolgokat, gyermek?

Egwene állta a tekintetét.

– Akarod te irányítani?

– A Fényre, nem!

– Akkor kezdj dolgozni ahelyett, hogy továbbra is az utamba állnál! Elaidát le kell taszítani, de nem hagyhatjuk, hogy az egész Fehér Torony ledőljön vele együtt! Menj a Csarnokba, és tégy meg minden tőled telhetőt, hogy megakadályozd ezt a förtelmet!

Saerin tiszteletteljesen biccentett, mielőtt elindult volna az egyik oldalfolyosón. Egwene hátranézett Piros kísérőire.

– Mennyit hallottatok ebből?

Azok egymásra pislogtak. Természetesen hallgatóztak.

– Lehet, hogy szeretnétek magatok is meggyőződni arról, hogy mi történt – folytatta a lány. – Miért nem mentek?

A két nővér ingerülten nézett le rá.

– A pajzs – válaszolta Barasine. – Az utasítások szerint mindig kettőnknek kell veled lennünk, hogy fenntartsuk.

– Ó, hogy a…! – Egwene mély levegőt vett. – Ha megesküszöm, hogy nem ölelem magamhoz az Egyetlen Hatalmat, amíg nem vagyok újra rendesen egy Piros nővér felügyelete alatt, az elég lesz?

A két nő gyanakodva méregette.

– Sejtettem – felelte ő. Odafordult az oldalfolyosón fülelő novíciákhoz, akik eddig úgy tettek, mintha a fali csempét súrolnák, bár inkább Egwene-t lesték elkerekedett szemekkel.

– Te ott – bökött rá az egyikre. – Marsial, ugye?

– Igen, anyám – vinnyogott fel a lány.

– Menj, és hozz nekünk egy kis vágottgyökérteát! Katerine-nél biztos van, a novíciák főnökasszonyának a szobájában! Nincs messze! Mondd meg neki, hogy Barasine kérte, hogy megitathassa velem! Hozd a szobámba!

A novícia elrohant, hogy teljesítse a kérését.

– Eltompítom magam vele, és akkor aztán legalább az egyikőtök elmehet – mondta Egwene. – Az ajahotok az összeomlás szélén. Szükségük lesz minden tisztán látó emberre, aki csak akad, és talán nektek sikerülhet meggyőzni a nővéreiteket, hogy nem lenne jó ötlet, ha hagynátok, hogy Elaida kivégeztesse Silvianát!

A két nő bizonytalanul nézett össze. Aztán a véznábbik, akinek Egwene nem tudta a nevét, halkan káromkodott egyet, és hangosan csapkodó szoknyával elsietett. Barasine utána kiáltott, de a nő nem fordult vissza.

Barasine ránézett Egwene-re, motyogott valamit az orra alatt, de nem mozdult.

– Megvárjuk azt a vágottgyökérteát – meredt a lány szemébe. – Indíts tovább a szobád felé!

– Rendben – felelte ő. – De minden perc, amit erre pazarolsz, sokba kerülhet!

Felkapaszkodtak a novíciák új lakrészébe vezető lépcsőn. A szobák a Torony Barna szárnyának a maradványa mellé voltak bepréselve. Megálltak Egwene ajtaja előtt, hogy bevárják a vágottgyökérteát. Ahogy ott álltak és vártak, kezdtek köréjük gyűlni a novíciák. A távoli folyosókon sietve, elszántan szaladtak végig a nővérek az őrzőikkel. Remélhetőleg a Csarnok meg tudja valahogy állítani Elaidát. Ha tényleg arra vetemedne, hogy kivégeztet egy nővért, csak mert nem ért vele egyet…

Az elkerekedett szemű novícia végre visszaért egy bögrével és egy gyógynövényköteggel. Barasine megvizsgálta a füveket, és láthatóan úgy döntött, megfelelnek, mert bedobta őket a vízbe, és várakozóan odalökte Egwene orra elé. Ő nagyot sóhajtott, elvette, és lehajtotta az egész pohárnyi meleg vizet. Ez az adag elég erős volt ahhoz, hogy egy szikrányit se tudjon fókuszálni, de remélhetőleg nem olyan erős, hogy elveszítse az eszméletét.

Barasine elfordult és elsietett, és ő magára maradt a folyosón. Nem csak egyedül, de úgy, hogy azt tehette, amit csak akart. Nagyon ritkán volt része ilyen lehetőségben.

Hát, ki fogja deríteni, mire megy vele. De először át kellett vennie ezt a mocskos, vérfoltos ruhát, és meg kellett mosakodnia. Belökte a szobájába vezető ajtót.

És látta, hogy valaki vár rá odabenn.

– Üdv, Egwene! – köszöntötte Verin, és belekortyolt a gőzölgő teába. – A Fényre! Már kezdtem azt hinni, hogy be kell törnöm a celládba, hogy beszélhessek veled!

Egwene lerázta a döbbenetét. Verin? Mikor tért vissza egyáltalán a Fehér Toronyba? És mennyi ideje nem látta már?

– Most nincs erre időm, Verin – mondta, és gyorsan kinyitotta a kis szekrénykét, ahol a váltóruhája lógott. – Épp elég dolgom van!

– Hmm, valóban – szólt az aes sedai, és nyugodtan ivott még egy kortyot. – Sejtem, hogy van épp elég dolgod. Mellesleg zöld ruha van rajtad.

Egwene a homlokát ráncolva hallgatta ezt a képtelen megjegyzést. Lenézett a ruhájára. Még szép, hogy nem zöld volt! Miket beszél ez a Verin? Vajon teljesen…

Megdermedt, és felnézett a nőre.

Ez hazugság volt. Verin képes volt hazudni!

– Igen, sejtettem, hogy ez felkelti a figyelmedet – mosolyodott el a nő. – Le kellene ülnöd! Sok mindent meg kell beszélnünk, és nincs sok időnk!

Harminckilencedik fejezet

Verin sedai látogatása

– Sosem fogtad kézbe az Esküpálcát – nézett rá vádlón Egwene a szekrény mellett állva. Verin továbbra is az ágy szélén üldögélt, és a teáját kortyolgatta. A zömök kis asszonyság egyszerű barna ruhát viselt, öregasszonyos szabással mellben, vaskos bőrövvel a derekán. Lovaglószoknyát hordott, és a szegély alól kikandikáló, poros csizma alapján nemrég érhetett vissza a Fehér Toronyba.

– Ne butáskodj! – söpört hátra Verin egy kósza tincset, ami kibukkant a kontyából; a barnába jócskán vegyült már szürke is. – Gyermek, még azelőtt letettem az Esküket a pálcára, hogy a nagyanyád megszületett volna!

– Akkor levetetted magadról az Esküket – találgatta a lány. Az Esküpálcával ez is lehetséges volt, végtére is Yukiri, Saerin és a többiek is levetették az esküiket, és újrafogadták őket.

– Nos, igen – mondta Verin anyáskodva.

– Nem bízom benned! – tört ki Egwene-ből önkéntelenül. – Nem hiszem, hogy valaha is bíztam volna!

– Roppant bölcs dolog – biccentett az idős asszony, és ivott még egy korty teát. Egwene nem ismerte fel az illatát. – Végtére is a Fekete ajah tagja vagyok!

A lányban hirtelen meghűlt a vér, mintha jeges karót vertek volna a hátába, át a mellkasán. Fekete ajah. Verin Fekete. A Fényre!

Azonnal kinyúlt az Egyetlen Hatalom után. De persze a vágottgyökértea kudarcra ítélte. És ő, saját maga javasolta, hogy itassák meg vele! A Fényre, teljesen elment az esze? Annyira magabiztos volt a győzelme után, hogy bele sem gondolt, mi történhet, ha épp most fut bele egy Fekete nővérbe! De ki számított volna arra, hogy belefut egy Fekete nővérbe? Hogy az egyik majd ott várja békésen üldögélve az ágya szélén, teát iszogat, és úgy néz rá azzal a mindig is túl jelentőségteljes tekintettel… Mi is lehetne jobb álca, mint jelentéktelen Barnának tűnni, akit úgyis mindig lebecsül a többi nővér, mert olyan elkalandozó, tudományos fajta?

– Nem mondom, ez aztán a jó tea – szólt Verin. – Amikor a legközelebb beszélsz Larasszal, köszönd meg a nevemben is! Megígérte, hogy van még olyan teája, ami nem romlott meg, de nem bíztam benne. Manapság nem nagyon lehet bízni semmiben, nemde?

– Micsoda… Laras is árnybarát lenne? – kérdezte Egwene.

– Az égre, dehogy! – nézett rá Verin. – Sok mindent el lehet róla mondani, de hogy árnybarát lenne? Előbb vesz feleségül egy aes sedait egy fehérköpeny, mint hogy Laras felesküdne a Sötétség Nagyurára! Kivételes asszony, és nagyon jól meg tudja ítélni a teák zamatát.

– Mit fogsz tenni velem? – kérdezte Egwene, nyugalmat erőltetve a hangjára. Ha a nő meg akarta volna ölni, mostanra már végez vele. Nyilván fel akarta használni valamire, és miközben felhasználja, neki talán esélye nyílhat a menekülésre. Esélye nyílhat visszájára fordítani a helyzetet. A Fényre, rosszabbkor nem is jöhetett volna!

– Nos – mondta Verin –, először is megkérnélek, hogy üljél le! Megkínálnálak egy kis teával is, de őszintén kétlem, hogy szeretnéd megkóstolni, amit én iszom.

Gondolkozz, Egwene! – mondta magának a lány. Semmi értelme nem lenne segítségért kiáltania: alighanem csak novíciák hallanák meg, most, hogy mindkét Piros őrzője elszaladt. Hogy épp most kellett egyedül maradnia! Sosem hitte volna, hogy egyszer azt kívánja, bár itt lennének a foglárjai…

És különben is, ha kiabálni kezdene, Verin kétségkívül megkötözné és betömné a száját Levegővel. És ha valamelyik novícia meghallaná, és beszaladna, hogy megnézze, mi baj van – akkor ő is csak Verin markába kerülne. Odahúzta hát a szoba egyetlen kis fazsámolyát maga elé, és leült. A feneke tiltakozott a párnázatlan falap ellen.

A kicsiny szoba csendes volt, mozdulatlan, hideg és kopár, mintha négy napja nem lakott volna benne senki sem. Egwene dühödten kereste a kiutat.

– Igazán dicsérendő mindaz, amit itt elértél, Egwene – szólt Verin. – Kicsit követtem ezt a butaságot, ami az aes sedai frakciók között folyt, bár úgy döntöttem, nem folyok bele személyesen. Sokkal fontosabb volt, hogy haladjak a kutatásaimmal, és szemmel tartsam az ifjú al'Thort. Meg kell hagyni, tüzes legény. Nagyon aggódom is érte. Nem vagyok benne biztos, hogy érti, hogyan működik a Sötétség Nagyura. Nem minden gonoszság olyan… egyértelmű, mint a Kiválasztottaké. A Kitaszítottaké, ahogy te mondanád.

– Egyértelmű? – kérdezte Egwene. – A Kitaszítottaké?

– Ha hozzá hasonlítjuk – mosolyodott el Verin, és a csészén melengette a kezét. – A Kiválasztottak olyanok, mint egy csapat marakodó kisgyerek: mindegyik próbál a leghangosabban visítani, hátha akkor rá figyel majd a papa. Könnyű kitalálni, mit akarnak: hatalmat a többi gyerek fölött, bizonyítékot, hogy ők a legfontosabbak. Biztos vagyok benne, hogy nem intelligencia, ravaszság vagy tudás kell ahhoz, hogy valakiből Kitaszított legyen, bár persze nyilván ezek is fontosak. Nem, azt hiszem, a Nagyúr az önzést keresi leginkább a legfőbb vezéreiben.

Egwene a homlokát ráncolta. Most tényleg békésen pletykálkodtak a Kitaszítottakról?

– Miért épp ezt a tulajdonságot választaná?

– Mert ettől olyan kiszámíthatóak. Egy megbízható eszköz, ami mindig az elvárásoknak megfelelően működik, sokkal többet ér, mint valami, amit nem értesz. Vagy talán azért, mert miközben egymással viaskodnak, csak a legerősebbek maradnak életben. Őszintén szólva, nem tudom. A Kiválasztottak kiszámíthatóak, de a Nagyúr a legkevésbé sem az. Még több évtizedes kutatás után sem tudnám megmondani, pontosan mit akar, vagy miért akarja. Csak azt tudom, hogy ezt a csatát nem úgy vívják majd meg, ahogy azt al'Thor most hiszi.

– És ennek az egésznek mi köze van hozzám? – kérdezte Egwene.

– Nem sok – felelte Verin, és ciccegett magára. – Tartok tőle, hagytam, hogy elkalandozzanak a gondolataim. Amikor ilyen kevés időnk van csak! Tényleg jobban oda kellene figyelnem… – Még mindig a barátságos, tudós Barna nővérnek tűnt. Egwene valamiért azt hitte, hogy a Fekete nővérek… másmilyenek lesznek. – Mindegy – folytatta Verin. – Arról beszéltünk, hogy mi mindent elértél itt, a Toronyban. Tartottam tőle, hogy amikor ideérek, még mindig odakinn szerencsétlenkedsz a barátaiddal. Képzelheted, mennyire megdöbbentem, amikor megtudtam: nemcsak, hogy sikerült bejutnod Elaida rendszerébe, de láthatóan ellene fordítottad a fél Csarnokot is! Azt biztosan mondhatom, hogy a… társaim egy részét igen felzaklattad. Nincsenek oda a helyzetért. – A nő megrázta a fejét, és megint belekortyolt a teába.

– Verin, én… – Egwene elhallgatott. – Mi a…

– Tartok tőle, erre nem lesz időnk – felelte a koros aes sedai, és előrehajolt. Hirtelen mintha megváltozott volna benne valami. Bár még mindig ugyanaz az idős, néha anyáskodó nő volt, határozottabbak lettek a vonásai. Elkapta Egwene tekintetét, és a szemében égő elszántság megdöbbentette a lányt. Tényleg ugyanaz a nő lenne? – Köszönöm, hogy meghallgattad egy asszony kósza gondolatait! – Verin hangja halk volt. – Jólesett csendben beszélgetni egy csésze teával, legalább még egyszer. Most viszont van pár dolog, amit tudnod kell. Sok évvel ezelőtt nehéz döntéssel kellett szembenéznem. Olyan helyzetben találtam magam, ahol választhattam, hogy leteszem az esküt a Sötét Úrra, vagy felfedem, hogy igazából sosem akartam vagy terveztem felesküdni rá, és akkor kivégeznek. Talán mások megtalálták volna a kiutat ebből a helyzetből is. Sokan egyszerűen a halált választották volna. Én viszont lehetőségként láttam a helyzetet. Tudod, az embernek ritkán nyílik alkalma belülről tanulmányozni a szörnyeteg szívét, látni, mitől folyik valójában a vér. Kideríteni, hová visz az a sok apró erecske. Igazán rendkívüli tapasztalat!

– Várjunk csak! – mondta Egwene. – Te azért léptél be a Fekete ajahba, hogy tanulmányozd őket?

– Azért léptem be, hogy megússzam ép bőrrel az esetet – mosolyodott el Verin. – Meglehetősen kedvelem a bőröm, bár Tomas sokszor piszkált, amiért őszülök. Mindegy is; miután beléptem közéjük, elkezdtem tanulmányozni őket, hogy legalább valami haszna legyen a dolognak.

– Tomas. Ő tud róla, mit tettél?

– Ő maga is árnybarát volt, gyermek – közölte Verin. – Ott akarta hagyni az egészet. Épp csak nem nagyon lehet otthagyni, ha egyszer már a Nagyúr beléd akasztotta a karmát. De így legalább küzdhettünk, jóvátehettünk egy keveset mindabból, amit elkövettünk. Ezt az esélyt adtam meg Tomasnak, és azt hiszem, igencsak hálás volt érte.

Egwene habozott. Próbálta felfogni ezt az egészet. Verin árnybarát volt… de ugyanakkor mégsem.

– Azt mondtad, igencsak hálás… „volt” érte?

Az asszony nem válaszolt azonnal. Egyszerűen csak ivott még egy korty teát.

– A Nagyúrnak tett eskük meglehetősen pontosak – folytatta végül –, és ha fókuszálni képes emberre helyezik őket, igen erősen kötnek is. Lehetetlen megtörni őket. Becsaphatsz egy másik árnybarátot, szembefordulhatsz a Kiválasztottakkal is, ha meg tudod indokolni. Az önzés fontos erény. De magát a Nagyurat sosem árulhatod el. Magát a rendet sosem árulhatod el másoknak. Az eskük pontosak. Nagyon pontosak. – Felemelte a fejét, és Egwene szemébe nézett. – „Esküszöm, hogy nem árulom el a Nagyurat, hogy megőrzőm a titkaim a halálom órájáig.” Ezt ígértem. Érted?

A lány lenézett a Verin kezében gőzölgő teáscsészére.

– Méreg?

– Igen különleges tea kell ahhoz, hogy édesen csusszanjon le vele a viperafű – szólt Verin, és megint ivott egy kortyot. – Mint mondtam volt, köszönd meg a nevemben Larasnak!

A lány lehunyta a szemét. Nynaeve említette neki a viperafüvet: egy csepp is ölni tudott. Gyors halál volt, békés, és gyakran… már egy órával a fogyasztás után beállt.

– Igazán különös ez a lyuk az esküben – mormolta Verin halkan. – Gyakorlatilag engedélyezi az árulást az ember életének utolsó órájában. Nem tudok nem elmerengeni azon, vajon a Nagyúr ezt felmérte-e? De akkor miért nem zárta le ezt a rést?

– Talán nem találta olyan fenyegetőnek – nyitotta ki a szemét Egwene. – Végtére is miféle árnybarát az, aki megöli magát a jó ügy érdekében? Nem nagyon tűnik olyasminek, ami úgy illene a követőihez.

– Lehet, hogy ebben igazad van – értett egyet Verin, és félretette a csészét. – Bölcs dolog lenne gondoskodni róla, hogy ezt óvatosan takarítsák el, gyermekem!

– Akkor hát ennyi? – kérdezte Egwene dermedten. – És Tomasszal mi lesz?

– Már elbúcsúztunk. A családja körében tölti az utolsó óráját.

Egwene megrázta a fejét. Ez az egész olyan tragikus volt.

– Eljöttél hozzám, hogy bevalld a bűnöd, és most megölöd magad, hátha így elnyered a megváltást?

Verin felnevetett.

– Megváltást? Nem hinném, hogy azt ilyen könnyen elnyerheti az ember. A Fény látja, hogy eleget tettem ahhoz, hogy igazán különleges megváltást érdemeljek. De megérte az árat. Meg bizony! Vagy talán csak ezt kell mondanom magamnak… – Oldalra nyúlt, és előszedett egy kis bőrtasakot az Egwene ágya végében lévő, összehajtogatott takaró alól. Gondosan kioldozta rajta a csatokat, aztán két holmit vett elő belőle: két bőrkötéses kis könyvet. Az egyik nagyobb volt, akár valami kézikönyv, bár vörös kötésén nem fénylett cím. A másik egy vékony kis kék kötet. Mind a kettőnek megkopott már kissé a fedele a sok használattól.

Az idős nő Egwene kezébe nyomta őket. A lány habozva vette el: a nagyobbik könyv súlyosan húzta le a jobb kezét, a kék viszont könnyen nyugodott a baljában. A homlokát ráncolva futtatta végig az ujját a bőrön. Majd felnézett Verinre.

– A Barna ajah minden tagja – mondta Verin – valami maradandót akar alkotni. Olyan művet, olyan tanulmányt, aminek értelme, haszna van. Mások gyakran vádolnak minket azzal, hogy nem törődünk a körülöttünk lévő világgal. Ez roppant pontatlan. Ha figyelmetleneknek tűnünk, az csak azért van, mert előrenézünk, azok felé, akik utánunk jönnek. És az ismeretek, a tudás, amit összegyűjtünk… azt nekik hagyjuk. A többi ajah amiatt aggódik, hogy a mát jobbá tegye: mi a holnapot próbáljuk megkönnyíteni.

Egwene félretette a kék könyvet, és először a vörösbe nézett bele. A szavak kicsiny, takaros, de zsúfolt betűkkel sorakoztak: felismerte Verin keze vonását. Egyik mondatnak sem volt értelme. Csupa zagyvaságnak tűnt.

– A kisebbik könyv a kulcs, Egwene – magyarázta az idős nő. – Abban van a titkosítás megfejtése, amivel ezt a kötetet lejegyeztem. Ebben a könyvben pedig megtalálható az egész… munkásságom. A munkám. Életem munkája.

– Mi az? – kérdezte Egwene halkan, bár úgy érezte, már sejti a választ.

– Nevek, helyszínek, magyarázatok – szólt Verin. – Minden, amit megtudtam róluk. Az árnybarátok vezetőiről, a Fekete ajahról. A próféciák, amikben hisznek, a különböző frakciók céljai és motivációi. És mindemellett egy lista, a könyv hátsó felében, amin szerepel az összes Fekete nővér, akit sikerült beazonosítanom.

Egwene összerezzent.

– Az összes?

– Nem hinném, hogy sikerült elkapnom az összeset – mosolyodott el Verin –, de azt hiszem, a túlnyomó többséget igen. Hidd el nekem, Egwene, hogy elég alapos tudok lenni, ha kell!

A lány áhítattal nézett le a könyvre. Hihetetlen! A Fényre, ez értékesebb volt, mint bármelyik uralkodó teljes kincstára! Akkora kincs, mint Valere Kürtje! Könnyes szemmel nézett fel. Elképzelte a Feketék közt leélt életet: mindig figyelni, mindent feljegyezni, a jó ügyért dolgozni észrevétlen.

– Ó, ezt ne csináld! – mondta Verin. Kezdett elsápadni az arca. – Nekik számtalan ügynökük van köztünk, akár a gyümölcsöt a mag felől felfaló férgek. Nohát, gondoltam, itt az ideje, hogy egyszer nekünk is legyen köztük emberünk. Ez megéri egy asszony halálát. Keveseknek adatott meg az esély, hogy valami ilyen hasznosat, ilyen csodálatosat készíthessenek, mint az a könyv ott a kezedben. Mind meg akarjuk változtatni a jövőt, Egwene. Azt hiszem, nekem esélyem nyílt rá, hogy tényleg változtassak is rajta.

Mély levegőt vett, és a fejéhez emelte a kezét.

– A Fényre! Ez aztán tényleg gyorsan hat! Még egyvalamit el kell mondanom neked. Kérlek, nyisd ki a vörös könyvet!

Egwene engedelmeskedett neki, és egy vékony kis bőrszíjat talált benne, a végén acélsúlyokkal. Könyvjelzőféleségnek tűnt, bár hosszabb volt, mint a többi hasonló alkalmatosság, amit addig látott.

– Csavard a könyv köré – szólt Verin –, mindegy, melyik oldalhoz teszed be! Aztán csavard a szabadon maradt végét a tetejére!

A lány kíváncsian engedelmeskedett. Bedugta a szíjat valahová, és becsukta a könyvet. A kisebbiket rátette a nagyobbikra, aztán megfogta a könyvjelző kétoldalt lelógó, hosszú végét, és összecsavarintotta őket. Most vette észre, hogy a súlyok összeillenek. Összekattintotta őket.

És a könyvek eltűntek.

Döbbenten nézett a kezére. Érezte benne a két könyvet. De azok maguk láthatatlanok voltak.

– Tartok tőle, hogy csak könyveken működik – ásított egyet az idős aes sedai. – Úgy tűnik, a Legendák Korában valaki nagyonnagyon aggódott, hogy mások nehogy elolvassák a naplóját! – Halványan elmosolyodott, de kezdett rettentő sápadttá válni.

– Köszönöm, Verin! – szólt Egwene, szétcsatolta és letekerte a könyvjelzőt. A két kötet újra megjelent. – Bárcsak lenne rá valami mód, hogy…

– Be kell vallanom, hogy a méreg csak vészterv volt – mondta Verin. – Nem vágyom a halálra: még rengeteg minden van, amit meg kellene tennem. Szerencsére jó részüket elindítottam, hogy… gondoskodjanak róla akkor is, ha nem térek vissza. Ennek ellenére az volt az első tervem, hogy megkeresem az Esküpálcát, és megnézem, le tudom-e venni vele magamról a Nagyúr esküit. De sajnos úgy tűnik, hogy az Esküpálca eltűnt.

Saerin! – gondolta Egwene. Biztos megint ők vitték el!

– Annyira sajnálom, Verin! – mondta.

– Lehet, hogy amúgy sem működött volna – mormolta a nő. Hátradőlt az ágyon, és elrendezte ezüstcsíkos, barna kontya alatt a párnát. – A Nagyúrra tett eskük módja igen… jellegzetes volt. De nem bántam volna, ha felfedezek neked még egy apróságot. Az egyik Kiválasztott a Toronyban van, gyermek. Mesaana az, ezt biztosra veszem. Reméltem, meg tudom neked adni, milyen néven rejtőzködik, de mindkét alkalommal, amikor találkoztam vele, úgy elfedte magát, hogy nem ismertem fel. Amit láttam, az benne van a vörös könyvben. Légy óvatos, merre mész! Légy óvatos, hogyan csapsz le! Rád hagyom, hogy eldöntsd, egyszerre akarsz-e lecsapni mindannyiukra, vagy a leghatalmasabbakat külön akarod begyűjteni, titokban. Talán úgy döntesz, hogy még vársz, és meglátod, ki tudod-e oltani a cselszövéseiket. Egy sikeres vallatás sok olyan kérdésre is fényt deríthet, amit nekem nem sikerült megválaszolnom. Annyi döntést kell hoznod, ilyen fiatal létedre! – Ásított egy nagyot, aztán elfintorodott, ahogy belehasított a fájdalom.

Egwene felkelt, és az idősebb nő mellé lépett.

– Köszönöm szépen, Verin! Köszönöm, hogy engem választottál arra, hogy hordozzam ezt a terhet!

Az aes sedai halványan elmosolyodott.

– Nagyon jól boldogultál az előző apróságokkal is, amiket adtam neked. Az aztán tényleg érdekes helyzet volt! Az amyrlin rám parancsolt, hogy tájékoztassalak titeket a Toronyból elmenekült Fekete nővérekről, úgyhogy engedelmeskednem kellett, akkor is, ha a Fekete ajah vezetősége őrjöngött a parancs miatt. Tudod, nem lett volna szabad odaadnom neked az álom ter'angrealt. De mindig is volt veled kapcsolatban egy megérzésem.

– Nem vagyok benne biztos, hogy megérdemlek ekkora bizalmat – nézett le Egwene a könyvekre. – Ekkora bizalmat, mint amivel te vagy irántam!

– Ostobaság, gyermek – ásított Verin még egyet, és lecsukódott a szeme. – Te leszel az amyrlin. Ezt szinte biztosra veszem. És egy amyrlinnek fel kell lennie fegyverkezve tudással. Többek között ez a Barnák legszentebb feladata: hogy felfegyverezzék a világot tudással. És még mindig közéjük tartozom. Kérlek, gondoskodj róla, hogy tudják: bár a nevem talán örökre a Fekete szennyét viseli, a lelkem Barna. Mondd meg nekik…

– Megmondom, Verin! – ígérte Egwene. – De a lelked nem Barna. Látom.

A nő szeme megrebbent, és ő a homlokát ráncolva nézett fel a lányra.

– A lelked makulátlan fehér – mondta Egwene lágyan. – Mint a Fény maga!

Verin elmosolyodott, és lehunyta a szemét. A halál maga csak pár perc múlva állt be, de előtte gyorsan leterítette az eszméletvesztés. Egwene leült mellé, és fogta a kezét. Elaida és a Csarnok el tudták intézni a dolgokat magukban is. Jól vetette el a magokat. Ha most odamenne és elkezdene követelődzni, csak túllépné a saját határait.

Miután Verin érverése megállt, fogta a csésze mérgezett teát, és óvatosan félretette, aztán a nő orra elé emelte az alátétet. A fényes felület nem párásodott be. Kérges szívűnek érezte magát, hogy még egyszer leellenőrzi a dolgot, de akadtak olyan mérgek, amelyek halottnak mutatták az elfogyasztójukat, aki épphogy csak lélegzett bevételük után egy ideig. Ha Verin be akarta volna csapni őt, és a rossz nővérekre akarta volna terelni a gyanút, ez pompás módszer lett volna. Kérges szívűnek kellett lenni, hogy leellenőrizze, és undorodott is miatta magától, de ő volt az amyrlin. Felvállalta a nehéz feladatokat is, és számba vett minden eshetőséget.

Biztos egyetlen Fekete nővér sem lett volna hajlandó meghalni csak azért, hogy így félrevezesse! A szíve mélyén bízott Verinben, bár az agya több bizonyítékra vágyott. Odapillantott az egyszerű kis asztalra, ahová a könyveket tette. Ebben a pillanatban figyelmeztetés nélkül kinyílt a szoba ajtaja, és egy fiatal aes sedai – kellően rövid ideje viselte a vállkendőt ahhoz, hogy az arcára még ne üljön ki a kortalanság – kukucskált be rajta. Turese, az egyik Piros nővér. Ezek szerint végül csak küldtek valakit, hogy vigyázzon rá! A rövidke szabadság véget ért. Mindegy, nem volt értelme azon keseregni, mi lett volna, ha. Hasznosan telt az ideje. Jobb lett volna, ha Verin egy héttel korábban jön, de ami történt, megtörtént.

A Piros nővér a homlokát ráncolva meredt Verinre, és Egwene sietve a szájához kapta az ujját, majd keményen a fiatal nővérre meredt. Aztán felállt, és az ajtóhoz sietett.

– Csak most ért a Toronyba, és át akart velem beszélni egy feladatot, amit még réges-rég, a Torony kettészakadása előtt bízott rám! A Barna nővérek néha igazán furcsán csőlátóak! – Minden egyes szava színtiszta igazság volt.

Turese szomorkásan biccentett a Barnákat ért megjegyzésre.

– Jobban örülnék, ha a saját ágyába feküdt volna le – folytatta Egwene. – Nem tudom, most mihez kezdjek vele! – Ez is igaz volt. Tényleg rá kellett volna már tennie a kezét az Esküpálcára. Ilyen alkalmakkor túl kényelmesnek tűnt, hogy hazudjon.

– Nyilván kifáradt az utazásban – mondta Turese halkan, de határozottan. – Hadd tegye, amit kíván: ő az aes sedai, te pedig csak egy novícia vagy. Ne zavard!

A Piros ezzel becsukta az ajtót, és Egwene elégedetten elmosolyodott. Aztán rápillantott Verin holttestére, és elhalványult a mosolya. Végül valahogy fel kell majd fednie, hogy a nő meghalt. Hogyan magyarázhatná meg? Mindegy, majd kitalál valamit. Ha nagyon sarokba szorítják, elmondja az igazat.

Először viszont el kellett töltenie egy kis időt azzal a könyvvel. Meglehetősen nagy esélye volt rá, hogy a közeljövőben elvegyék tőle, még a könyvjelző ter'angreal dacára is. Talán érdemes lenne máshol tartania a kód kulcsát és az álcázott könyvet. Talán érdemes lenne megjegyeznie és elpusztítania a kulcsot. Sokkal könnyebben tervezhetne most ezzel is, ha tudná, végül mi történt a csarnokban! Vajon letaszították Elaidát? Silviana életben van még, vagy már ki is végezték?

A kód meglehetősen összetett volt, és a kisebbik könyvecskét szinte teljesen kitöltötte a magyarázat. Ez egyrészt előnyös volt, másrészt dühítő. A kulcs nélkül nagyon nehéz lenne feltörni a kódot, de közel lehetetlennek tűnt, hogy képes legyen megtanulni. Reggel előtt semmiképp sem végezne vele, addigra viszont mindenképp fel kell fednie Verin valódi állapotát!

Odapillantott a nőre. Verin úgy nézett ki, mint aki csak békésen szunyókál. Kihúzta alóla a takarót, és állig betakargatta, aztán levette a cipőjét, és az ágy mellé tette, hogy hitelesebb legyen az álca. Kissé tiszteletlennek érezte magát, de oldalra hengergette az aes sedait. A Piros nővér már benézett párszor, és ha Verin néha máshogy fekszik, kevésbé lesz feltűnő.

Miután ezzel végzett, Egwene felnézett a gyertyájára, abból próbálta kitalálni, mennyi idő telhetett el. A szobában nem voltak ablakok, a novíciáknak ilyesmi nem járt. Leküzdötte a vágyakozást, hogy magához ölelje a Forrást, és idézzen egy kis fénygömböt, hogy legyen elég fény olvasni. Be kellett érnie egy magányos gyertyalánggal.

Belevetette magát az első feladatba: nekiállt megfejteni a kötet végén felsorolt Fekete nővérek nevét. Ez még annál is fontosabb volt, mint hogy megjegyezze a kódot. Tudnia kellett, kiben bízhat.

A következő pár óra élete legzavaróbb és legkényelmetlenebb órái közé tartozott. Néhány nevet sosem hallott, mások épp csak derengtek neki. De bőven akadtak olyanok, akikkel együtt dolgozott, akiket tisztelt, sőt akikben megbízott! Káromkodott egyet, amikor a lista elején felbukkant Katerine neve, aztán döbbenten felszisszent, amikor rátalált Alviarinra. Hallott már Elza Penfellről és Galina Casbanról, bár az őket követő néhány nevet egyáltalán nem ismerte.

A gyomra émelyegve rándult össze Sheriam neve láttán. Igaz, hogy egyszer régen gyanakodott a nőre, de akkoriban még novícia volt, aztán beavatott. Akkoriban – amikor először vadászni kezdett a Fekete ajahra –, Liandrin árulása még nagyon frissen élt az emlékezetében. Akkoriban gyanakodott mindenkire.

A salidari száműzetés időszakában viszont szorosan együtt dolgozott Sheriammal, és nagyon megkedvelte. De a nő Fekete volt. A saját krónikaőre Fekete. Acélozd meg magad, Egwene! – gondolta magában, és tovább olvasta a listát. Megküzdött az érzéseivel, az elárultsággal, a keserűséggel és a sajnálattal. Nem hagyhatta, hogy az érzelmei a kötelesség útjába álljanak.

A Fekete nővérek minden ajahot megfertőztek. Akadtak köztük ülnökök is, de ott voltak a legalacsonyabb rangú és legjelentéktelenebb aes sedaiok között is. És több százan voltak, Verin saját nyilvántartása szerint valamivel kétszáz fölött. Huszonegy Kék, huszonnyolc Barna, harminc Szürke, harmincnyolc Zöld, tizenhét Fehér, huszonegy Sárga, és az elképesztő negyvenegy Piros. Beavatottak és novíciák is rajta voltak a listán. Az ő nevük mellett volt egy utalás egy korábbi oldalon kifejtett, bővebb magyarázatra, de Egwene inkább a nővérek névsorával haladt tovább. Tudnia kellett minden egyes nő nevét. Tudnia kellett!

Voltak Fekete nővérek a lázadó aes sedaiok között, és voltak a Fehér Toronyban is, de még azok közt is akadtak páran, akik nem tartózkodtak a Toronyban a szakadás idején. Sheriamon kívül azok voltak a legzavaróbbak, akik vagy a Toronyban, vagy a lázadók közt ülnöki rangot töltöttek be. Duhara Basaheen. Velina Behar. Sedore Daijenna. Delana Mosalaine, természetesen, és Talene Minly is. Meidani bizalmasan már bevallotta Egwene-nek, hogy Talene volt az a Fekete nővér, akit Saerin és a többiek felfedeztek, de utána sikerült elszöknie a Toronyból.

Moria Karetanis. A nő a Kék ajah tagja volt, és már több mint száz éve hordta a vállkendőt; mindenki bölcs és higgadt nővérként ismerte. Egwene maga is számtalanszor tanácskozott vele, épített a tapasztalatára, és azt feltételezte, hogy Kékként a legmegbízhatóbb támogatói közé tartozik. Moira azok között volt, akik a legodaadóbban támogatták, hogy ő amyrlin legyen, és aki számos fontos döntésnél azonnal az ő oldalára állt.

Minden egyes névvel minta tövis tépett volna a bőrébe. Dagdara Finchei, aki egyszer meggyógyította őt, amikor megbotlott, és kificamodott a bokája. Zanica, aki rengeteget tanította, és mindig olyan kedvesnek tűnt. Larissa Lindel. Miyasi, akinek diót tört. Nesita. Nacelle Kayama. Naleane Forrell, aki Elzához hasonlóan Randhez kötötte magát. Birlen Pena. Melvara, Chai Rugan…

És folytatódott a lista. Sem Romanda, sem Lelaine nem volt Fekete, ami kicsit idegesítette. Olyan kényelmes lett volna legalább az egyiket, ha nem mind a kettőt láncra vernie! Miért épp Sheriam, ha ez a kettő meg nem?

Hagyd abba, Egwene! – gondolta. Ostobán viselkedsz. Az nem vezetett semmire, hogy azt kívánta, bárcsak pár nővér Fekete volna.

Cadsuane nem szerepelt a listán. Nem volt rajta egyik kedves barátja sem. Nem mintha számított volna rá, hogy bármelyikük neve felbukkanna, de azért jó volt úgy végezni a listával, hogy nem látta egyikük nevét sem. A Fekete ajahra vadászó csapat a Fehér Toronyban szintén valóban tisztának bizonyult, hiszen egyikük neve sem szerepelt a listán. És nem volt rajta a Salidarból küldött kémek egyike sem.

És Elaida nevét sem találta a felsoroltak között. A végén volt egy kis megjegyzés, hogy Verin nagyon alaposan utánanézett Elaidának, sokáig keresett arra bizonyítékot, hogy a nő Fekete. De a többi Fekete nővér elejtett megjegyzéseiből arra jutott, hogy Elaida maga nem Fekete. Csak egy instabil nő, aki a Fekete ajahot néha épp úgy felháborította, mint a Torony többi részét.

Sajnos ez ésszerűnek tűnt. Miután Egwene látta, hogy Galina és Alviarin is Fekete, sejtette, hogy Elaida neve nem lesz fenn a listán. Valószínűbbnek tűnt, hogy a Feketék egy irányítható bábot választanak ki amyrlinnek, és aztán kineveznek mellé egy Fekete krónikaőrt, nehogy elkanászodjon.

Talán Galinán keresztül tudták zsarolni valamivel Elaidát – róla Verin megjegyezte, hogy alighanem sikerült a saját ajahja fejévé választatnia magát –, vagy Alviarin tartotta a markában. Úgy kényszerítették vagy heccelték fel Elaidát arra, hogy azt tegye, amit ők akarnak, hogy neki még csak eszébe sem jutott, hogy a Feketét szolgálná. Ez megmagyarázhatta volna Alviarin különös bukását is. Talán túl messzire ment? Átlépett egy határt, és kivívta Elaida haragját? Lehetségesnek tűnt, bár nem tudhattak felőle biztosat, amennyiben Elaida nem beszél, vagy Alviarint nem vallathatják ki. Amit Egwene a lehető leghamarabb meg akart tenni.

Elgondolkozva csukta be a vaskos vörös könyvet. A gyertya szinte csonkig égett. Estére járt már az idő. Talán itt lenne az ideje, hogy ragaszkodjon hozzá, hogy eláruljanak neki valamit a Toronyban történtekről.

Mielőtt kitalálhatta volna, hogy lásson neki a dolognak, kopogtattak az ajtaján. Felnézett, és sietve felcsavarta a könyvjelző szíját, majd eltüntette mindkét könyvet. A kopogtatás azt jelentette, valaki van odakinn, aki nem Piros.

– Szabad! – kiáltott fel.

Az ajtó kinyílt, és a karcsú, törékeny, nagy, sötét szemű Nicola jelent meg. A mellette álló Turese árgus szemekkel figyelte. A Pirosnak láthatóan nem tetszett, hogy Egwene-nek látogatója akadt, de a Nicola tálcáján gőzölgő teli tál elárulta azt is, miért hagyta, hogy kopogtasson.

Nicola pukedlizett Egwene-nek. Fehér ruhája megrebbent, és Turese elégedetlen fintora még sötétebbé vált, bár Nicola észre sem vette.

– Verin sedainak – mondta halkan, és az ágy felé biccentett. – A konyha úrnőjének parancsára, miután hallotta, mennyire kimerült Verin sedai a hosszú úton!

Egwene biccentett, és az asztal felé intett. Alig tudta elfojtani az izgatottságát. Nicola sietve belépett, letette a tálcát az asztalra, és halkan odasúgott neki:

– Meg kell kérdeznem, hogy bízol-e benne – pislogott megint az ágy felé.

– Igen – felelte Egwene, és hangosan hátrahúzta a zsámolyt, hogy Turese ne hallhassa a válaszát. A szövetségesei ezek szerint nem tudták, hogy Verin halott. Ez jó volt, mert akkor ez a titok egyelőre még biztonságban volt.

Nicola biccentett, aztán hangosabban folytatta:

– Jó lenne, ha megenné, amíg még meleg, bár rád hagyom, hogy fel akarod-e ébreszteni csak ezért! Azt az utasítást kaptam, hogy mondjam meg, te hozzá se nyúlj!

– Nem fogok, hacsak nem derül ki, hogy neki nincs rá szüksége – válaszolta ő, és elfordult. Pár pillanat múlva az ajtó becsukódott Nicola mögött. Egwene néhány fájóan hosszú percet még várt, hátha Turese benyit, és megnézi, mit csinál. Addig megmosta a kezét meg az arcát, és tiszta ruhát vett. Amikor végre biztos lehetett benne, hogy nem zavarják meg, felkapta a kanalat, és belehalászott a levesbe. Valóban talált benne egy aprócska üvegfiolát. Kis, összetekert papírdarab volt benne.

Okos. A szövetségesei nyilván hallottak róla, hogy Verin a szobájában van, és úgy döntöttek, ezzel a kifogással bejuttathatnak hozzá valakit. Kitekerte a lapot. Egyetlen egy szó volt rajta. „Várj”.

Nagyot sóhajtott, de nem volt más választása. Ennek ellenére sem merte megint előszedni a könyveket, és tovább olvasgatni. Nemsokára hangokat hallott odakintről, mintha vitatkoztak volna. Aztán újra kopogtattak az ajtaján.

– Szabad! – mondta kíváncsian.

Kinyílt az ajtó, és Meidani lépett be a szobába. Célzatosan rávágta az ajtót Turese orrára.

– Anyám – mondta, és pukedlizett. A karcsú nő világosszürke ruhát viselt, ami a kelleténél kicsit kihívóbban feszült rá telt keblére. Talán ma estére is vacsorameghívása volt Elaidához? – Sajnálom, hogy megvárakoztattam!

Egwene intett, hogy nem baj.

– Hogy jutottál át Turese mellett?

– Köztudomású, hogy Elaida… megtisztel a látogatásaival – felelte a nő. – És a Torony törvénye kimondja, hogy egy fogolytól sem lehet megtagadni a látogatókat. Nem akadályozhatta meg, hogy egy nővér meglátogasson egy egyszerű novíciát, bár azért megpróbált vitát nyitni róla.

Egwene biccentett, és Meidani a homlokát ráncolva nézett Verinre. Aztán elsápadt. Verin arca viaszossá és fénytelenné vált, és most már jól látszott, hogy valami baj van vele. Kész szerencse, hogy Turese egyszer sem nézte meg alaposabban az „alvó” nővért!

– Verin sedai halott – közölte Egwene, és az ajtóra nézett.

– Anyám? – kérdezte Meidani. – Mi történt? Megtámadták önöket?

– Verin sedait megmérgezte egy árnybarát nem sokkal azelőtt, hogy beszélt volna velem. Tisztában volt vele, hogy megmérgezték, és azért jött, hogy átadjon nekem néhány fontos értesülést élete utolsó perceiben. – Hihetetlen volt, mi mindent el lehet fedni pár jól megválasztott állítással!

– A Fényre! – nézett rá Meidani. – Gyilkosság a Fehér Toronyban! Szólnunk kell valakinek! Összeszedni az őrséget és…

– Gondoskodni fogok róla – vágott közbe Egwene határozottan. – Ne emeld fel a hangod, és szedd össze magad! Nem akarom, hogy az őr odakinn hallja, mit beszélünk!

Meidani elsápadt, aztán ránézett; nyilván azon merengett, hogy lehet ilyen kérges szívű. Helyes. Hadd lássa az összeszedett, elszánt amyrlint. Ameddig nem lát át mögötte a gyászra, a zavarodottságra, az aggodalomra.

– Igenis, anyám – pukedlizett Meidani. – Természetesen. Bocsásson meg!

– Most pedig, ha nem tévedek, híreket hoztál?

– Igen, anyám – felelte az aes sedai, és összeszedte magát. – Saerin utasított, hogy látogassam meg. Azt mondta, tudnia kell, hogy alakultak az események.

– Úgy bizony – válaszolta Egwene, és próbálta elfojtani a türelmetlenségét. A Fényre, ezt már magától is kitalálta! Nem tudna a tárgyra térni ez a nőszemély? Még a Fekete ajahhal is el kellett bánniuk!

– Elaida még mindig amyrlin – mesélte Meidani –, de hajszálon múlott, hogy letaszítsák. A Torony Csarnoka összeült, és nyilvánosan megfeddte; tájékoztatták róla, hogy az amyrlin nem abszolút uralkodó, és hogy a továbbiakban nem hozhat rendeleteket anélkül, hogy előzetesen egyeztetne velük.

Egwene biccentett.

– Várható fordulat – nyugtázta. Jó néhány amyrlin lett idővel a Csarnok bábja, mert eleinte Elaidához hasonló túlkapásokat követett el. A nő egyenesen errefelé tartott, és Egwene be is érte volna ennyivel, ha nem az idők végét élték volna épp. – És a büntetése?

– Három hónap – mondta Meidani. – Egy azért, amit veled tett, kettő pedig azért, mert amyrlinhez méltatlanul viselkedett.

– Érdekes – mormolta Egwene elgondolkozva.

– Páran szigorúbb büntetést kértek, anyám. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha meg is döntenék.

– Te is láttad? – kérdezte a lány döbbenten.

Meidani biccentett.

– Elaida azt kérte, hogy a megbeszélést csak a Láng pecsétje védje, de ezzel sem nyert támogatókat. Azt hiszem, erről a tulajdon ajahja tehetett, anyám. Mind a három Piros ülnök Tornyon kívül tartózkodik. Még mindig nem tudom, Duhara és a többiek hová mehettek!

Duhara. Az egyik Fekete. Vajon mire készült? És a másik kettő! Vajon együtt volt mind a három? És ha igen, a másik kettő is Fekete lenne?

Erre később kellett visszatérnie.

– És Elaida hogy viselte mindezt?

– Nem mondott túl sokat, anyám – felelte Meidani. – Főleg csak ült és nézett. Nem tűnt valami elégedettnek, meg is lepett, hogy nem kezdett el szónokolni!

– A Pirosak – mondta Egwene. – Ha tényleg kezdi elveszíteni a saját ajahja támogatását, akkor időben figyelmeztették, hogy ne kavarjon még nagyobb hullámokat!

– Saerin is erre gondolt – értett egyet Meidani. – Azt is megjegyezte, hogy az, hogy ön ragaszkodott ahhoz, hogy ne hagyjuk szétesni a Piros ajahot, az akadályozta meg, hogy Elaidát letaszítsák. Egy csapat novícia hallotta, mit mondott, és elterjesztette.

– Hát azt nem bántam volna, ha letaszítják – mormolta Egwene. – Csak nem akartam, hogy az egész ajahot feloszlassák. De lehet, hogy így lesz a legjobb. Elaida bukásának úgy kell bekövetkeznie, hogy ne rántsa magával az egész Tornyot! – Bár ha visszamehetett volna az időben, lehet, hogy visszavonta volna a szavait. Nem akarta, hogy bárki azt hihesse, támogatja Elaidát. – Feltételezem, hogy akkor Silviana büntetését is semmissé tették?

– Nem teljesen, anyám – mondta Meidani. – Börtönben van, amíg a Csarnok el nem dönti, mi legyen vele. Végül is nagy nyilvánosság előtt szembeszállt az amyrlinnel, és fontolgatják, hogy vezekelnie kelljen!

Egwene a homlokát ráncolta. Ez erős kompromisszumnak tűnt. Elaida alighanem négyszemközt tárgyalt a Piros ajah fejével – bárki volt is az most, hogy Galina eltűnt –, és együtt dolgozták ki a részleteket. Silvianát így is megbüntetik, bár nem annyira, de Elaidának alá kell vetnie magát a Csarnok akaratának. Ez azt jelentette, hogy a hamis amyrlin helyzete ingatag, de még felléphet követelésekkel. A saját ajahja támogatása nem gyengült meg annyira, mint azt Egwene remélte.

Ezzel együtt szerencsés fordulatnak számított. Silviana életben marad, és ő – minden jel szerint – visszatérhet a „novícia”-életbe. Az ülnökök kellően elégedetlenek Elaidával ahhoz, hogy megfeddjék. Biztos volt benne, hogy nem kell már hozzá sok idő, és meg tudja dönteni Elaidát, és újra tudja egyesíteni a Fehér Tornyot. De merhet ennyi időt szánni rá?

Odapillantott az asztalra, ahol ott hevert láthatatlanul a két könyvecske. Ha átfogó támadást indítana a Fekete ajah ellen, annak csata lenne a vége? Még jobban meginogna tőle a Fehér Torony? És életszerű lenne abban reménykednie, hogy egyszerre le tud csapni mindannyiukra? Kellett egy kis idő, hogy átgondolja a felgyűlt új ismereteket. Ez pedig azt jelentette, hogy egyelőre marad a Toronyban, és Elaida ellen dolgozik. És sajnos azt is jelentette, hogy hagyja szabadon garázdálkodni a Fekete nővéreket.

De nem az összeset.

– Meidani – mondta. – Azt akarom, hogy számolj be mindenről a többieknek! El kell fogniuk Alviarint, és próbára kell tenniük az Esküpálcával! Mondd meg nekik, hogy minden ésszerű kockázatot vállalni kell ezért.

– Alviarint, anyám? – kérdezte Meidani. – Miért épp őt?

– Fekete – felelte Egwene émelyegve. – És a toronybeli szervezet fejéhez közeli pozícióban van. Ez volt az az információ, amit Verin az élete árán hozott el nekem.

Meidani elsápadt.

– Biztos benne, anyám?

– Nem kételkedem Verin megbízhatóságában – válaszolta ő. – De ennek ellenére azt tanácsolnám, legyenek ott a többiek is, és vegyétek le róla, majd vetessétek fel vele újra az esküket, és kérdezzétek meg tőle, hogy Fekete-e. Minden egyes nőnek meg kell adni az esélyt, hogy valljon, bármennyi bizonyíték van is ellene. Feltételezem, nálatok az Esküpálca?

– Igen – ismerte el Meidani. – Meg kellett győződnünk Nicola megbízhatóságáról. A többiek be akartak vonni pár novíciát és beavatottat, mert ők olyan helyekre is vihetnek üzenetet, ahová egy nővér sem mehet.

Ez bölcs dolog volt, figyelembe véve az ajahok megosztottságát.

– De miért épp őt?

– Mert sokszor beszél önről a többieknek, anyám – mint Meidani. – Köztudomású, hogy a novíciák között ő az egyik legelszántabb támogatója!

Furcsa volt ezt hallani egy nőről, aki gyakorlatilag elárulta, de összességében a lányt tényleg nem lehetett ezért okolni.

– Természetesen nem hagyták, hogy mind a Három Esküt letegye – folytatta Meidani –, végtére is nem aes sedai. De letette a hazugsággal kapcsolatosat, és bebizonyította, hogy nem árnybarát! Utána levették róla az esküt.

– És rólad, Meidani? – kérdezte Egwene. – Rólad levették a negyedik esküt?

A nő elmosolyodott.

– Igen, anyám. Köszönöm szépen!

Egwene biccentett.

– Akkor menj! Add át az üzenetem! Alviarint el kell fogni! – Verin holttestére nézett. – Tartok tőle, hogy meg kell kérjelek arra, hogy őt is vidd magaddal. Jobb, ha eltűnik, mintha nekem kell elmagyaráznom, hogyan halt meg a szobámban…

– De…

– Nyiss Kaput! – mondta Egwene. – Próbálkozz a Siklással, ha nem ismered eléggé a helyet!

Meidani biccentett, aztán magához ölelte a Forrást.

– Várj! Először fonj valami mást! – mondta Egwene elgondolkozva. – Mindegy, mit; valamit, amihez sok Hatalom szükséges! Talán a száz fonat egyikét, amit az aes sedai próbára meg kell tanulnia mindenkinek?

Meidani összevonta a szemöldökét, de engedelmeskedett, és font valami nagyon bonyolultat és Hatalomigényeset. Épp csak belekezdett, és Turese gyanakodva máris bedugta a fejét a szobába. A fonat szerencsére elfedte Verin arcát, de Turese amúgy sem az „alvó” Barnára figyelt. A fonatot nézte, és kinyitotta a száját.

– Megmutat párat azok közül a fonatok közül, amiket tudnom kell, ha le akarom tenni az aes sedaiok próbáját – vetette oda Egwene kurtán, mielőtt a Piros megszólalhatott volna. – Azt is tilos?

Turese dühösen meredt rá, aztán behúzta maga mögött az ajtót, és kiment.

– Erre azért volt szükség, nehogy bedugja a fejét, és meglássa a Kapu fonatát – magyarázta Egwene. – Most siess! Vidd el a holttestet! Ha Turese legközelebb benéz, megmondom neki az igazat: hogy te és Verin egy Kapun át távoztatok!

Meidani a Barna testére nézett.

– De mihez kezdjek a holttesttel?

– Amit illőnek gondolsz – felelte Egwene egyre feszültebben. – Rád bízom! Most nincs időm ezzel vesződni. És vidd el magaddal a csészét is! A tea mérgezett volt. Óvatosan szabadulj meg tőle!

A pislákoló gyertyára nézett: szinte már az asztallapon imbolygott a gyenge lángocska. Meidani halkan sóhajtott egyet, aztán Kaput nyitott. Levegő-fonatok emelték Verin testét a nyílás felé, és Egwene-be belehasított a sajnálat, ahogy utána nézett. Jobbat érdemelt ez a nő. Egy nap mindenki tudni fogja, mit szenvedett, és mit ért el. De egyelőre még nem volt itt az ideje.

Miután Meidani eltűnt a holttesttel és a teával, Egwene új gyertyát gyújtott, aztán végighevert az ágyán, és próbált nem arra gondolni, ki feküdt ott előtte. Ellazította magát, és Siuanra gondolt. Az asszony nemsokára nyugovóra tér. Figyelmeztetnie kell Sheriamra és a többiekre.

Tel'aran'rhiodban nyitotta ki a szemét. A szobájában tartózkodott, vagy legalábbis a szobája álomváltozatában. Az ágya be volt vetve, az ajtó csukva. A fehér öltözék helyett egy amyrlinhez illő elegáns, zöld ruhát képzelt magára, aztán a Torony Tavaszi Kertjébe lendült. Siuan még nem volt ott, de az is lehet, hogy ő érkezett túl korán.

Itt legalább nem kellett látnia a városban lassan felhalmozódó mocskot és szemetet, sem az ajahok tövét rágó rontást. A Torony kertészei mintha a természet nyers erői lettek volna: ültettek, gondoztak és szüreteltek, miközben amyrlinek emelkedtek fel és buktak alá. A Tavaszi Kert kisebb volt a Torony legtöbb kertjénél: a háromszög alakú földdarabocskát két fal közé szorították. Talán egy másik városban raktárnak használták volna ezt a rést, vagy egyszerűen befalazzák. De a Fehér Toronyban egyik megoldás sem lett volna elég szép.

A megoldást egy árnyéktűrő növényekkel teli kicsinyke kert jelentette. Hortenziák futottak fel a falon, örvénylettek a rácsok körül. Vérszívek ücsörögtek takaros sorban, parányi, rózsaszín virágaik finom, háromágú, összetett levelek végén csüggtek. Keskeny, ujjszerű levélkéit nyújtogatta a virágba borult töviskarom, és más kis, árnyékot kedvelő fák sorakoztak a csúcsba futó falak mentén.

Egwene várakozás közben fel-alá járkált a fák között, és azon gondolkozott, hogy Sheriam Fekete. Mennyi mindenben lehetett benne a keze? Éveken át ő volt a novíciák főnökasszonya, amikor Siuan volt az amyrlin. Vajon kihasználta a pozícióját arra, hogy másokat is a Fekete karjába kergessen, vagy esetleg átállítson nővéreket? Vajon ő állt a szürke gyilkos támadása mögött is egykor régen?

Sheriam tagja volt annak a csoportnak is, akik meggyógyították Matet. Nyilván nem tehetett semmi rosszat, egy körben annyi másik nővel – de most már minden gyanús volt, amiben csak benne volt a keze. És annyi mindenben benne volt! Sheriam volt a salidari száműzöttek egyik vezetője, mielőtt Egwene hatalomra került volna. Mit tett vajon? Hány manipulatív kis szálat font akkoriban mások köré, mennyire árulta el őket az Árnyéknak?

Vajon tudott előre Elaida Siuan letaszítására irányuló tervéről is? Galina és Alviarin is a Fekete tagja volt, és ők ketten bujtogattak abban az ügyben a legerősebben, úgyhogy valószínűnek tűnt, hogy figyelmeztették a többi Feketét is. Vajon a tömeges menekülés a Toronyból, az, hogy mindenki Salidarba gyűlt, a hosszas várakozás, a viták mind-mind a Sötét Úr terve lett volna? És mi a helyzet az ő hatalomra kerülésével? Vajon az Árnyék hány zsinóron táncoltatta, amiről ő még csak nem is álmodott?

Ennek semmi értelme, mondta magának határozottan. Ezért ne is mard magad! Még Verin könyve nélkül is sejtette, hogy a Fehér Torony meghasadása a Sötét Úr munkája. Persze, hogy örömére szolgált, hogy az aes sedaiok kettészakadtak ahelyett, hogy egy vezető mögött egyesültek volna!

Csak most sokkal… személyesebbnek tűnt az egész. Úgy érezte, mintha bemocskolták, bolonddá tették volna. Egy pillanatra olyan buta kis parasztlánynak érezte magát, amilyen egykor volt. Ha Elaida csak a Feketék bábja volt, ő sem lehetett más. A Fényre! Mekkorát kacaghatott a Sötét Úr, ahányszor csak a két rivális amyrlinre nézett, amint mind a kettő az ő hű szolgáival az oldalán tör a másik ellen!

„Nem tudnám megmondani, pontosan mit akar, vagy miért akarja, mondta Verin. Még több évtizedes kutatás után sem tudnám megmondani…” Ki tudhatná, a Sötét Úr min nevet?

Megremegett. Bármit tervezett is a Sötét Úr, ő megküzd vele. Ellenáll neki. A szemébe köp, még ha az Árnyék győz is, épp, ahogy az aielek mondták.

– Ez aztán a látvány! – szólalt meg Siuan hangja.

Egwene megpördült, és csak most vette észre, hogy már nem az amyrlin ruháját hordja, hanem teljes vértezetben áll, akár egy csatába készülő katona. A kezében egy pár aiel lándzsa volt.

Elhessentette egy gondolattal a páncélt és a lándzsát, és visszavette a ruháját.

– Siuan – mondta kurtán –, nem ártana idézned magadnak egy széket! Történt valami.

A nő összevonta a szemöldökét.

– Micsoda?

– Először is, Sheriam és Moria a Fekete ajah tagja.

– Micsoda? – kérdezte Siuan döbbenten – Ez meg miféle marhaság? – Megdermedt. – Anyám – tette hozzá.

– Nem marhaság – válaszolta Egwene. – Tartok tőle, hogy ez az igazság. Mások is vannak még, de az ő nevüket később árulom el. Még nem vehetjük őrizetbe őket. Időre van szükségem, hogy átgondoljam, hogy tervezzek. Talán egy estére? Nemsokára lecsapunk rájuk. De addig is szeretném, ha figyeltetnéd Sheriamot és Moirát. És ne maradj velük kettesben!

Siuan hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Mennyire vagy ebben biztos, Egwene?

– Elég biztos vagyok benne – válaszolta ő. – Figyeltesd őket, Siuan, és gondolkozz rajta te is, mit tehetnénk! Észrevétlenül kell rajtuk ütnünk, aztán be kell bizonyítanunk a Csarnok előtt is, hogy jogos, amit tettünk.

– Ez veszélyes lehet – vakarta meg az állát az idősebb nő. – Remélem, tudod, mit csinálsz, anyám! – Külön megnyomta az utolsó szót!

– Ha tévedek – mondta Egwene –, az az én fejemre száll. De nem hinném, hogy tévedek. És mint mondtam, sok minden megváltozott.

Siuan lehajtotta a fejét.

– Még mindig rab vagy?

– Nem egészen. Elaida… – Egwene habozott, és a homlokát ráncolva nézett maga elé. Valami nem volt rendben.

– Egwene? – kérdezte Siuan aggodalmasan.

– Azt… – kezdte a lány, aztán megremegett. Valami rángatta az elméjét, valami elködösítette. Valami…

Visszahúzta. Tel'aran'rhiod a semmibe villant, és ő a saját szobájában nyitotta ki a szemét. Nicola rázta a vállát aggodalmasan.

– Anyám! – ismételgette. – Anyám!

A lány arcán véres karmolás vöröslött. Egwene remegve ült fel, és ebben a pillanatban az egész Torony megreszketett, mintha csak robbanás tépte volna szét. Nicola megragadta a karját, és riadtan felsikkantott.

– Mi történt? – csattant fel Egwene.

– Árnyfattyak! – sírta Nicola. – A levegőben! Kígyók, és tüzet köpnek, és az Egyetlen Hatalom fonatait! Elpusztítanak minket! Ó, anyám! Itt a Tarmon Gai'don!

Egwene-t egy pillanatra szinte leküzdhetetlen, zsigeri rettegés kerítette a hatalmába. A Tarmon Gai'don! Az Utolsó Csata!

Sikolyokat hallott a messzeségben, azután katonák vagy őrzők kiáltásait. Nem… nem, összpontosítania kellett! Kígyók a levegőben! Kígyók, amik az Egyetlen Hatalmat használták… vagy a hátukon ülők használták az Egyetlen Hatalmat. Ledobta a takaróját, és talpra ugrott.

Nem a Tarmon Gai'don volt az, de majdnem olyan rettenetes. A seanchanok végül csak megtámadták a Fehér Tornyot, épp, ahogy azt ő megálmodta.

És annyit sem tudott fókuszálni, hogy egy gyertyát lángra lobbantson vele, hát még, hogy harcba menjen!

Negyvenedik fejezet

A Torony megremeg

Siuan riadtan ébredt fel. Valami nem volt rendben. Valami nagyon-nagyon nem volt rendben. Lekászálódott az ágyáról. Amint földet ért a talpa, hirtelen sötét árny mozdult meg a sátor túloldalán, fém csikordult fémen. Ő megdermedt, ösztönösen magához ölelte a Forrást, és megidézett egy kis fénygömböt.

Gareth Bryne éberen állt, gémjeles pengéje kivonva, készen. Csak alsóneműt viselt, és Siuannak nehezére esett nem megbámulnia a tábornok izmos testét: sokkal jobb állapotban volt, mint a feleolyan idős férfiak túlnyomó része.

– Mi van? – kérdezte a Bryne feszülten.

– A Fényre! – nézett rá Siuan. – Te karddal alszol?

– Mindig.

– Egwene veszélyben van.

– Miféle veszélyben?

– Nem tudom – ismerte be a nő. – Találkoztunk, és hirtelen eltűnt. Azt hiszem… azt hiszem, lehet, hogy Elaida úgy döntött, kivégezteti. Vagy legalább kivonszoltatja a cellájából, és… csinál vele valamit.

A férfi nem kérdezősködött a részletek után. Egyszerűen csak visszalökte a kardot a hüvelybe, aztán nekiállt nadrágot húzni és felkapott egy inget. Siuan még mindig agyon gyűrött kék szoknyáját és blúzát viselte – az volt a szokása, hogy az Egwene-nel való találkozók után öltözött csak át, amikor Bryne már mélyen aludt.

Nem tudta volna megmondani, mitől ilyen ideges. Egyáltalán nem volt olyan ritka, hogy valakit felébresztenek Álmodás közben.

De Egwene nem egy egyszerű kis valaki volt, hanem az Álmok Világának mestere. Ha valami váratlanul felébresztette, akkor elintézte volna, aztán visszatér, hogy megnyugtassa az aggódó beszélgetőtársát. De nem tette, pedig Siuan várt és várt, úgy érezte, egy örökkévalóságon át.

Bryne odalépett mellé. Most már rajta volt merev, szürke nadrágja, és az egyenruha felső része is. Begombolta az utóbbi magas gallérját. A vállán a baloldalt három csillag, jobb felől pedig aranysáv fénylett.

Odakinn kétségbeesett hang harsant.

– Tábornok! Bryne! Tábornok úr!

A férfi Siuanra nézett, aztán a sátorajtó felé fordult.

– Gyere!

Fiatal, jól fésült, fekete hajú katona furakodott be a sátorba. Kurtán tisztelgett. Nem kért elnézést, hogy ilyen későn érkezett – Bryne emberei tudták, hogy a tábornok rájuk bízta, ébresszék fel, ha szükség van rá.

– Uram – mondta a férfi. – A felderítők jelentik: valami történt a városban.

– „Valami”, Tijds? – kért Bryne.

– A felderítők nem tudják biztosra, uram! – fintorodott el a fickó. – Amilyen felhős az ég, teljes a sötétség ma éjszaka, uram, és a látcsövek sem segítenek eleget. Fényvillanásokat láttak a Torony körül, mintha illuminátorok tűzijátékoznának. Fekete árnyak köröznek a levegőben.

– Árnyfattyak? – kérdezte Bryne, és kivonult a sátorból. A katona és Siuan követte, utóbbi magával lebegtette a kis fénygömböt is. A holdból csak vékony karéj látszott volna, ha nem fedik a hosszú ideje fel nem oszló felhők, és alig lehetett látni valamit. A tiszti sátrak szunnyadó, fekete halmok voltak csak körülöttük, és az egyetlen felismerhető fényforrás a mellvéd bejáratánál lévő őrállás tüze volt.

– Lehetnek árnyfattyak is, uram – mondta a katona Bryne után ügetve. – A legendák szerint az Árnyéknak vannak olyan teremtményei, amik így repülnek. De a felderítők nem biztosak benne, mit látnak. A fényvillanások egészen biztos ott vannak.

Bryne biccentett, és az őrtüzek felé eredt.

– Riasszátok az éjszakai őrséget! Páncélban akarom őket tudni, a biztonság kedvéért. Küldjetek futárokat a városi erődítményekhez. És hozzatok rendes híreket!

– Igenis, uram! – A katona tisztelgett, és elrohant.

A tábornok Siuanra nézett, az arcát megvilágította a fölöttük lebegő fénygömb.

– Az árnyfattyak nem merészelnék megtámadni a Fehér Tornyot – mondta. – Csak akkor, ha erős szárazföldi támogatottságuk is lenne, és valahogy kétlem, hogy több százezer trallok rejtőzködne ezen a fedezéket alig nyújtó síkságon. Akkor hát mi a nyavalya folyik itt?

– A seanchanok – mormolta Siuan, és a gyomra jeges görcsbe rándult. – Halbél és szálka, Gareth! Nem lehet más! Egwene megjósolta…

A férfi biccentett.

– Igen. Egyes híresztelések szerint valóban szárnyas árnyfattyakon ülnek!

– Szárnyas jószágokon – helyesbített Siuan. – Nem árnyfattyak. Egwene azt mondta, rakennek hívják őket.

A férfi kétkedve nézett rá, de csak annyit mondott.

– És miért lennének a seanchanok olyan ostobák, hogy rendes szárazföldi csapatok támogatása nélkül támadnának?

Siuan megrázta a fejét. Mindig úgy gondolta, hogy a seanchan támadás a Fehér Torony ellen szabályos, nagyszabású hódító hadjárat lesz, és Egwene úgy vélte, még hónapokig nem kell vele számolniuk. A Fényre! Ezek szerint a lány sem volt tévedhetetlen.

Bryne az őrtüzek felé fordult. A lángok magasabbra csaptak, a fényük átcsillant a mellvéd fölött is. A cölöpök gyűrűjében ébredezni kezdtek a tisztek, átkiabáltak a szomszédos sátrakba. Lámpásokat gyújtottak meg.

– Nos – jelentette ki Gareth –, amennyiben csak Tar Valont támadják, nekünk semmi dolgunk velük. Csak az kell, hogy…

– Kihozom – mondta Siuan, saját magát is meglepve.

Bryne felé pördült, egyenesen a gömb fénye alá. Az állán sötét árnyékként ült az esti borosta.

– Micsoda?

– Egwene-t – magyarázta ő. – Be kell mennünk érte! Ez tökéletes elterelő hadművelet, Gareth! Bemegyünk és kihozzuk, mielőtt bárki felocsúdna!

A férfi végigmérte.

– Most mi van?

– A szavadat adtad, hogy nem mented meg, Siuan!

A Fényre, de jólesett, hogy a nevén szólítja! Összpontosíts! – szidta össze magát Siuan.

– Az most nem számít. Veszélyben van, és segítségre szorul!

– Nem akarja, hogy segítsünk – emlékeztette Bryne szigorúan. – Nekünk az a dolgunk, hogy a saját embereink biztonságáról gondoskodjunk. Az amyrlin kellően biztos benne, hogy meg tudja védeni magát.

– Én is azt hittem, hogy meg tudom védeni magam! – csattant fel Siuan. – És nézd, hová jutottam! – Megrázta a fejét, és Tar Valon távoli tornyára nézett. Épp csak ki lehetett venni a torony mentén fellobbanó robbanásokat. – Amikor Egwene a seanchanokról beszél, mindig reszket. Nagyon kevés dolog zaklatja fel, sem a Kitaszítottak, sem az Újjászületett Sárkány, de ez… Gareth, te is tudod, hogy a seanchanok mit tesznek a fókuszálni képes nőkkel! – A férfi szemébe nézett. – Be kell mennünk érte!

– Én nem veszek részt ebben! – makacsolta meg magát a férfi.

– Rendben – felelte Siuan. Ostoba fickó! – Akkor menj, és vigyázz az embereidre! Tudom, ki az, aki segíteni fog nekem! – Kihúzta magát, és elvonult a cölöpkör szélénél emelkedő sátrak egyike felé.

Egwene a folyosó falának támaszkodott, ahogy az egész Torony újra megremegett. Maguk a kövek is reszkettek. Habarcspelyhek szitáltak a mennyezetről, egy meglazult csempe lebillent a falról, és tucatnyi szilánkra robbant szét a padlón. Nicola felsikoltott, és belekapaszkodott az amyrlinbe.

– A Sötét Úr! – kiabálta. – Az Utolsó Csata! Elérkezett!

– Nicola! – csattant fel Egwene, és kihúzta magát. – Uralkodj magadon! Ez nem az Utolsó Csata! Ezek a seanchanok!

– Seanchanok? – vinnyogta a lány. – De azt hittem, az csak híresztelés!

Ostoba! – gondolta Egwene, és végigsietett az egyik oldalfolyosón. Nicola utána csörtetett, vitte a lámpáját. Egwene jól emlékezett, és a következő folyosó a Torony szélén futott végig, és az egyik ablakból látni lehetett, mi folyik odakinn. Félrehessegette Nicolát, és megkockáztatta, hogy kiles a sötétbe.

Tényleg sötét, szárnyas alakok csapkodtak az égen. Túl nagyok voltak ahhoz, hogy rakenek lehessenek. Akkor to'rakenek. A Torony körül köröztek, jó néhányuk körül fonatok örvénylettek, Egwene fényesen csillogónak látta őket. Fényrobbanások villantak fel, megvilágították a to'rakenek hátán kettesével ülő nőket. Sul'damok és damanek.

Alattuk lángokban álltak a Torony szárnyainak egyes részei, és Egwene iszonyodva látta, hogy a Torony oldalában is jó néhány hatalmas lyuk tátong. To'rakenek kapaszkodtak a Torony falába, sziklára tapadó denevérekként kúsztak fel, katonákat és damanekat eresztettek az épületbe. Az egyik to'raken Egwene szeme láttára vetette bele magát a levegőbe: kellően magasan volt ahhoz, hogy ne kelljen futnia, hogy felemelkedhessen. A teremtmény közel sem volt olyan kecses, mint a kisebb rakenek, de a hajtója igazán mesterien irányította vissza a levegőbe. A lény egyenesen Egwene ablaka mellett repült el, a szárnyak kavarta szél összekócolta a lány haját. A lány sikoltozást hallott, ahogy elrepült mellette a to'raken. Rémült sikítozást.

Ez nem szokványos támadás volt – hanem egy rajtaütés! Egy rajtaütés, hogy marath'damanekat fogjanak! Egwene hátrahúzódott: tűzcsóva robbant el az ablak mellett, és nem messze a falba csapott. Hallotta, ahogy megreccsen a kő, és az egész Torony megremegett. Por és füst robbant be a folyosó egyik oldalágán.

Nemsokára jönnek a katonák is. A katonák és a sul'damok. Azokkal a pórázokkal. Megremegett, és maga köré fonta a karját. A hideg, tökéletesen illeszkedő fém. A hányinger, a megaláztatás, a pánik, a kétségbeesés és – szégyenletesen – a bűntudat, hogy nem szolgálja az úrnőjét a tőle telhető legjobban. Emlékezett az egyik aes sedai elkínzott arcára, ahogy megtörték. De legélesebben a saját rettegésére emlékezett.

A rettenetre, amikor rájött, hogy előbb vagy utóbb ő is olyan lesz, mint a többiek. Csak egy rabszolga, aki örül, hogy szolgálhat.

A Torony megremegett. Tűz lobbant a távoli folyosókon, kiáltozás és kétségbeesett sikoltozás követte. Érezte a füstszagot. Ó, Fény! Ez tényleg megtörténhet? Nem megy vissza. Nem hagyja, hogy még egyszer pórázra vessék. El kell menekülnie! El kell bújnia, futnia, menekülnie…

Nem!

Nagy nehezen kihúzta magát.

Nem. Nem menekülhetett el! Ő volt az amyrlin.

Nicola vinnyogva kuporgott mellette.

– Értünk jönnek – suttogta. – A Fényre, értünk jönnek!

– Hát csak jöjjenek! – kiáltott fel Egwene, és megnyitotta magát a Forrás előtt. Szerencsére elég idő eltelt már ahhoz, hogy kissé megkopjon a vágottgyökér hatása, és el tudta kapni a Hatalom halvány kis szálacskáját. Vékonyka volt, életében nem fókuszált még kevesebb Hatalmat. Akkora fonatot sem tudott volna Levegőből sodorni, hogy egy papírlapot megemeljen. De elég lesz. Elégnek kellett lennie. – Megküzdünk velük!

Nicola szipogva nézett fel rá.

– De hát alig tudsz fókuszálni, anyám! – bőgte. – Látom! Nem harcolhatunk ellenük!

– Dehogynem! És harcolni is fogunk! – mondta Egwene határozottan. – Állj fel, Nicola! A Torony beavatottja vagy, nem egy riadt tehenészlány!

A lány felnézett.

– Megvédelek – mondta Egwene. – Megígérem!

A lány mintha kissé megnyugodott volna. Felkelt. Egwene a távoli folyosó felé nézett, ahonnan a robbanást hallotta. Sötét volt, a lámpák nem égtek, de úgy vélte, mintha árnyékokat látna. Jönnek, és pórázra fognak minden nőt, akit csak találnak.

A másik irányba indult. Még mindig hallott arról tompa sikolyokat. Ezt hallotta akkor is, amikor felébredt. Nem tudta, hogy az ajtaja elől hová tűnt az őr, de nem is érdekelte.

– Gyere! – mondta, és megindult előre. Úgy kapaszkodott a Hatalom parányi szálacskájába, mint fuldokló a kötélbe. Nicola még mindig szipogott, de követte. Jó néhány pillanattal később Egwene azt találta, amiben reménykedett. A folyosó lányokkal volt tele: néhányan még fehér ruhában voltak, mások már csak alsóingben. A novíciák összebújtak, és sokan felsikítottak, ahányszor csak újabb robbanás rázta meg a Tornyot. Alighanem mind azt kívánták, bárcsak odalenn lennének, ahol régebben a novíciák lakrésze volt.

– Az amyrlin! – kiáltottak fel többen is, amikor ő belépett a folyosóra. Szánalmas kis csapat voltak, a kezükben reszkető gyertyák fényében. Úgy burjánzottak fel azonnal a kérdések, mint tavasszal a forgácsgomba.

– Mi történik?

– Megtámadtak minket?

– A Sötét Úr az?

Egwene felemelte a kezét, és a lányok a Fénynek hála, elhallgattak.

– A Tornyot megtámadták a seanchanok – jelentette be nyugodtan. – Azért jöttek, hogy fókuszálni képes asszonyokat fogjanak el. Megvannak rá a módszereik, hogy ezeket a nőket engedelmességre kényszerítsék. Ez még nem az Utolsó Csata, de komoly veszélyben forgunk. Nem akarom hagyni, hogy akár egyetlenegyet is elvigyenek közületek. Ti az enyéim vagytok!

A folyosó elcsendesedett. A lányok reménykedve, félve összenéztek. Jó ötvenen lehettek, talán többen is. Elégnek kellett lenniük.

– Nicola, Jasmen, Yeteri, Inala – mondta Egwene, és végigsorolta a legerősebb novíciákat. – Lépjetek előre! A többiek pedig nagyon figyeljenek! Megtanítok nektek valamit!

– Mit, anyám? – kérdezte az egyik lány.

Remélem, működni fog! – gondolta Egwene.

– Megtanítom nektek, hogyan kapcsolódjatok össze!

Levegő után kapkodtak. Az ilyesmit nem tanították meg a novíciáknak, de Egwene gondoskodni akart róla, hogy a sul'damok ne találják könnyű prédának a novíciák lakrészét!

Aggasztóan sokáig tartott megtanítani a lányoknak a módszert, minden egyes pillanatot újabb robbanások, újabb sikolyok törtek meg. A novíciák rettegtek, és ettől némelyikük a Forrást is alig tudta magához ölelni, nem hogy képessé váljon arra, hogy új technikát sajátítson el! Amit Egwene pár próbálkozás után könnyedén megtanult, azt a novíciák öt szívdobogtató perc után kezdték csak el.

Nicola sokat javított a helyzeten: őt már Salidarban megtanították kapcsolódni, és segített bemutatni a dolgot. Gyakorlásul Egwene őt vonta be egy körbe. A fiatal novícia megnyitotta magát a Forrás előtt, de megállt a megadás szélén, és hagyta, hogy Egwene rajta keresztül nyúljon a Forrásba. Működött, a Fénynek hála! Egwene-en átborzongott a lelkesedés, ahogy az Egyetlen Hatalom – túl hosszú ideje nem érezte már használható mennyiségben – elárasztotta. Milyen édes volt! A világ élesebb lett körülötte, a hangok édesebbek, a színek még szebbek.

Elmosolyodott gyönyörében. Érezte Nicolát, érezte a lány rettegését, fortyogó érzelmeit. Épp elég körben benne volt már, hogy tudja, hogyan válassza el saját magát Nicolától, de emlékezett még rá, milyen volt az első alkalom, amikor valami magánál sokkal nagyobbá söpörték bele.

Megvolt a maga sajátos technikája annak, hogyan nyitja meg magát az ember egy kör előtt. Nem volt rettentő nehéz elsajátítani, de nem volt sok idejük. Szerencsére a lányok egy része hamar ráérzett. A törékeny kis szőke lány a hálóingben, Yeteri, ő volt az első. Inala, a nyurga, rézbőrű domani nem sokkal utána csatlakozott. Egwene mohón kört alakított ki Nicolával és a két másik lánnyal. Elöntötte a Hatalom.

Ezek után rávette a többieket, hogy gyakoroljanak. Még a Toronyban töltött idejéből volt valami fogalma róla, hogy melyik novíciák a legügyesebbek a fonatokkal, és kik a leghiggadtabbak. Nem mindig a legerősebbek voltak azok, de ez nem számított, ha egy egész kör állt mögöttük. Sietve csoportokra osztotta őket, és elmagyarázta, hogyan fogadják el a Forrást egy kapcsolaton keresztül. Remélhetőleg legalább páran rájönnek!

De az volt a legfontosabb, hogy most már neki volt elég Hatalma. Meglehetősen sok, majdnem annyi, mint amennyihez vágottgyökértea nélkül szokott. Várakozásteljesen elmosolyodott, aztán elkezdett szőni valamit. A novíciák egy része álmélkodva nézte az összetett mintát.

– Amit most láttok – figyelmeztette őket –, azt semmiképp se próbáljátok meg, még azok sem, akik kört vezetnek! Túlságosan is bonyolult és veszedelmes!

Fénycsík hasította ketté a levegőt a folyosó végén, és magába fordult. Egwene remélte, hogy a Kapu a megfelelő helyre nyílik: Siuan utasításait követte, és azok kissé ködösek voltak, bár szerencsére emlékezett még Elayne leírására is a helyről.

– Valamint – tette hozzá roppant szigorúan – semmiképp sem ismételhetitek el ezt a fonatot a kifejezett engedélyem nélkül, még más aes sedaioknak sem! – Nem tartotta valószínűnek, hogy ez gond lenne: a fonat igen összetett volt, és kevés novícia volt elég ügyes ahhoz, hogy megismételhesse.

– Anyám? – nyiffant fel egy karvalyorrú lány, Tamala. – Elszöksz? – A hangjában félelem csengett, és nem kis remény, hogy Egwene esetleg magával viszi.

– Nem – felelte ő határozottan. – Egy perc, és visszatérek! És mire visszajöttem, legalább öt rendes kört akarok látni!

Majd Nicolával és két másik kísérőjével egyetemben átlépett a Kapun egy sötét szobába. Kis fénygömböt idézett, és a derengésben egy polcokkal teli raktárszoba tűnt fel. Megkönnyebbülten sóhajtott egyet. Jól tudta, hol van.

A falat beborító polcokon és a földön álló, két rövidke polcon különös formájú tárgyak sorakoztak. Kristálygömbök, apró, egzotikus szobrok, egy üvegmedál, ami kéken szórta a fényt, egy jókora fémkesztyű, a csuklóján opálokkal. Egwene végigvonult a szobán. A három novícia maradt, ahol volt, és álmélkodva nézett szét. Alighanem érezték, amit ő tudott – ezek itt mind az Egyetlen Hatalommal készült holmik voltak. Ter'angrealok, angrealok, sa'angrealok. Relikviák a legendák korából.

Egwene végigfuttatta a pillantását a polcokon. Az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos tárgyakat elképesztően veszedelmes volt használni, ha valaki nem tudta, pontosan milyen célra készültek. Bármelyik holmi megölhetné. Bárcsak…

Szélesen elmosolyodott, odalépett az egyik polchoz, és egy alkar hosszú, kicsit kiszélesedő, fehér pálcát emelt le a legfelső polcról. Megtalálta! Egy pillanatra áhítatosan fogta, aztán átnyúlt rajta a Forráshoz, és mélyen meghúzta. Elképesztő, szinte letaglózó Hatalom-áradat zubogott belé.

Yeteri hangosan kapkodott levegő után, amikor megérezte. Kevés nőn folyt át valaha ekkora hatalom. Beleözönlött Egwene-be, mintha mély levegőt vett volna, ő pedig a legszívesebben oroszlánként bődült volna el. Szélesen mosolyogva nézett a három novíciára.

– Most már készen állunk – jelentette ki.

Próbálják csak meg pórázvégre fogni a sul'damok, amikor az aes sedaiok birtokában lévő egyik legerősebb sa'angreal van nála!

A Fehér Torony nem bukhat el, amíg ő az amyrlin! Vagy csak az Utolsó Csatával vetekedő küzdelemben!

Amikor Siuan Gawyn sátrához ért, odabenn már fény égett, és árnyékok lengedeztek a falon, ahogy a férfi odabenn motoszkált. Az ifjú sátra gyanúsan közel volt az őrálláshoz: talán csak azért hagyták, hogy a mellvéden belül maradjon, hogy Bryne – és az őrök – szem előtt tarthassák.

Bryne, amilyen megátalkodott ördöghal volt, persze nem ment az őrhelyére, ahogy azt Siuan mondta neki. Ott volt mögötte, káromkodott, és hangosan kiabált az embereinek, hogy hol keressék, ahelyett, hogy az őröknél várta volna be őket.

Még amikor az aes sedai megállt az ifjú Gawyn sátra mellett, Bryne akkor is odalépett az oldalára. A kezét a kardja markolatán nyugtatta. Elégedetlenül méregette. Jól van. De nem hagyja, hogy a férfi ítélje meg a becsületét! Azt teszi, amit csak akar!

Bár valószínűleg nagyon-nagyon magára haragítja vele Egwene-t. De a végén csak hálás lesz majd, gondolta Siuan.

– Gawyn! – vakkant fel.

A jóképű fiatalember kirobbant a sátrából. Fél lábon ugrált, épp a bal csizmájába próbálta beletaposni magát. A kardhüvely a kezében volt, a kardöv már félig a derekán.

– Mi az? – kérdezte, és a tábort méregette. – Kiabálást hallottam. Megtámadtak minket?

– Nem – felelte Siuan, és Bryne-re nézett. – De Tar Valont lehet.

– Egwene! – kiáltott fel Gawyn, és sietve becsatolta az övén az utolsó csatokat is. A Fényre, ez a kölyök tényleg mániákus volt!

– Fiam – fonta keresztbe a karját Siuan –, az adósod vagyok, amiért kihoztál Tar Valonból. Elfogadod fizetségnek azt, ha segítek neked bejutni?

– Örömmel! – vágta rá Gawyn mohón, és a helyére akasztotta a kardját. – Fizetségnek és még szívességnek is!

Siuan biccentett.

– Akkor menj, keríts pár lovat! Lehet, hogy csak ketten leszünk!

– Megkockáztatom – mondta Gawyn. – Végre!

– Az én lovaimat nem viszed magaddal erre az őrült vállalkozásra – jegyezte meg Bryne komoran.

– Van az istállójában lova az aes sedaioknak is, Gawyn – mondta Siuan, Bryne-nel mit sem törődve. – Hozz nekem is egyet! Egy szelídet, ha kérhetlek! Egy nagyon-nagyon szelídet!

Az ifjú biccentett, és elszaladt a sötétbe. Siuan valamivel ráérősebben követte. Menet közben gondolkozott. Ez az egész sokkal könnyebb lenne, ha Kaput nyithatna, de ahhoz nem volt elég erős az Egyetlen Hatalomban. Az elcsendesítése előtt az volt, de arról álmodozni, hogy mi lenne, ha minden más lenne, nagyjából annyit ért, mint arról álmodozni, bárcsak a frissen fogott ezüstcsuka agyarhal volna. Az ember azt adta el, amit fogott, és örült, hogy egyáltalán fogott valamit.

– Siuan – szólalt meg Bryne halkan. Még mindig mellette volt. Miért nem hagyja már békén? – Figyelj ide! Ez őrültség! Hogyan jutsz be?

A nő ránézett.

– Ahogy Shemerin kijutott!

– De az még az ostrom előtt volt! – tiltakozott Bryne kétségbeesetten. – Most már sokkal jobban őrzik a várost!

Siuan megrázta a fejét.

– Shemerint is gondosan őrizték. Egy vízi kapun át jutott ki; lefogadom, hogy még most sem őrzik! Én még sosem hallottam róla előtte, és én voltam az amyrlin! Van térképem is a kapuról!

Bryne habozott aztán megkeményedtek a vonásai.

– Nem érdekes. Kettőtöknek még így sincs semmi esélye.

– Akkor gyere velünk! – mondta neki a nő.

– Nem leszek bűnrészes abban, hogy újfent megszegd egy esküdet!

– Egwene azt mondta, akkor léphetünk, ha úgy tűnik, hogy kivégzés fenyegeti – érvelt Siuan. – Azt mondta, hogy akkor hagyja, hogy megmentsük. Nahát, amilyen hirtelen eltűnt a megbeszélésünkről ma este, hajlok arra, hogy úgy véljem, veszélyben van!

– De nem Elaida sodorta veszélybe, hanem a seanchanok!

– Ezt nem vehetjük biztosra.

– A tudatlanság nem ment fel – szólt Bryne szigorúan, és közelebb lépett hozzá. – Túlságosan is megkönnyíted magadnak az esküszegést, Siuan, és nem akarom, hogy szokásoddá váljon. Akár aes sedai vagy, akár nem, akár amyrlin voltál, akár nem, az embereknek be kell tartaniuk bizonyos szabályokat! Arról nem is beszélve, hogy alighanem csak megöleted magad ezzel a szöktetési kísérlettel!

– És megállítanál? – A nő még mindig nem engedte el a Forrást. – Azt hiszed, meg tudnál állítani?

A férfi a fogát csikorgatta, de nem szólt egy szót sem. Siuan elfordult, és továbbment, egyenesen a cölöpfal bejáratát jelző tüzek felé.

– Fényverte némber! – mondta a háta mögött Bryne – Te leszel a halálom!

Az aes sedai megfordult, és felvonta a szemöldökét.

– Én is megyek – mondta a tábornok, és megszorította a kardmarkolatát. Igazán lenyűgözően nézett ki az éjszakában, kabátja egyenes vonalai illettek határozott, éles arcához. – De van két feltételem.

– Mondd csak! – mondta a nő.

– Az első, hogy megkötsz az őrződnek.

Siuan összerezzent. Azt akarta, hogy… A Fényre! Bryne az őrzője akart lenni? Izgatottság futott át rajta.

De nem akart őrzőt maga mellé, Alric halála óta nem. Borzalmas élmény volt a férfi elvesztése. Meg akarná ezt kockáztatni még egyszer?

Vajon el merte volna szalasztani azt a lehetőséget, hogy magához kösse ezt a férfit, érezze az érzéseit, tudja, hogy ott áll mellette? Mindazok után, amit álmodott, amire vágyott?

Áhítatosan visszalépett Bryne-hez, a mellkasára helyezte a kezét, aztán megfonta a Szellem szükséges fonatait, és a férfira eresztette. Az élesen felszisszent, ahogy mindkettőjükben kibomlott az új érzés, az új kapocs. Siuan érezte a férfi érzelmeit, az iránta érzett aggodalmát: meglepően erős volt. Megelőzte még az Egwene iránt érzett aggodalmát és a katonái iránti felelősségérzetet is. Ó, Gareth! – gondolta, és elmosolyodott, ahogy végigsimított rajta a férfi szerelmének édessége.

– Mindig is kíváncsi voltam rá, milyen lehet – mondta Bryne. Felemelte a kezét, és párszor ökölbe szorította a fáklyafényben. Álmélkodás ült a hangjában. – Bárcsak minden embernek meg tudnám ezt adni a seregemben!

Siuan felhorkant.

– Őszintén kétlem, hogy a feleségük és a családjuk belemenne!

– Ha ez életben tartaná a katonákat, belemennének – felelte a férfi. – Ezer mérföldet futnék, és nem fogynék ki a szuszból. Száz ellenféllel megküzdenék egyszerre, és kinevetném mindet!

Siuan a szemét forgatta. Férfiak! Megadja neki a legszemélyesebb, legmélyebb érzelmi kapcsolatot, ami csak egy másik emberhez fűzheti, és amihez hasonlót még férj és feleség sem élhet át, és csak az jár az eszében, hogy mennyivel jobban tud majd vívni!

– Siuan! – harsant egy hang. – Siuan Sanche!

Megfordult. Gawyn lovagolt felé egy fekete herélt hátán. Még egy ló ügetett mögötte, egy szőrös, barna kis kanca.

– Bela! – kiáltott fel Siuan.

– Megfelel? – kérdezte az ifjú kissé zihálva. – Ha jól emlékszem, Bela egykor Egwene lova volt, és az istállómester szerint nincs nála szelídebb hátasa.

– Tökéletes lesz – felelte a nő, és visszafordult Bryne-hez. – Azt mondtad, két feltételed van?

– A másodikat majd később mondom el! – A férfi mintha kicsit még levegő után kapkodott volna.

– Ez elég kétértelmű – fonta keresztbe a karját Siuan. – Nem szeretek nyílt ígéreteket tenni!

– Most már kénytelen vagy! – nézett a szemébe Bryne.

– Rendben, de remélem, nem gondoltál semmi illetlenre, Gareth Bryne!

A férfi összevonta a szemöldökét.

– Micsoda? Furcsa – mosolyodott el Bryne. – Most már érzem, mit érzel. Például meg tudom mondani, hogy… – Elhallgatott, és Siuan érezte, hogy épp csak egy kicsit zavarba jön.

Meg tudja mondani, hogy félig azt kívántam, bárcsak valami illetlent kérne tőlem! – döbbent rá elképedve. Vér és hamu! Érezte, hogy elvörösödik. Ez így roppant kényelmetlen lesz.

– Ó, az áldott Fényre… Elfogadom a feltételeidet, te gazember! Indíts! Mennünk kell!

Bryne biccentett.

– Hadd készítsem fel a kapitányaimat, hogy átvegyék a vezetést, ha a harc kicsapna a városból! Magammal hozom a száz legjobb emberemet őrségnek. Az elég kis csapat lesz ahhoz, hogy bejussunk, feltéve, hogy ez a kapu tényleg járható.

– Az lesz – mondta Siuan. – Eredj!

A férfi tisztelgett neki. Komoly arcot vágott, de a nő érezte, hogy magában nevet – és Bryne alighanem tisztában volt ezzel. Elviselhetetlen alak! Siuan odafordult Gawynhoz, aki továbbra is a herélt nyergében ült, és némileg értetlenül nézett le rá.

– Mi folyik itt? – kérdezte.

– Nem kell egyedül bemennünk! – A nő mély levegőt vett, aztán megacélozta magát, és felkapaszkodott Bela nyergébe. A lovakban nem bízhatott meg az ember, még Belában sem, bár ő azért jobb volt a legtöbb négylábú szörnyetegnél. – Ami azt jelenti, hogy jócskán megnövekedett az esélye annak, hogy élve eljussunk Egwene-ig. Ez pedig kész szerencse, mert azok után, amire készülünk, alighanem fenn akarja tartani magának azt az előjogot, hogy személyesen végezhessen velünk!

Adelorna Bastine végigrohant a Fehér Torony folyosóin. Most az egyszer bánta, hogy az Egyetlen Hatalom használata kiélesíti az érzékeit. A szagok még ropogósabbak voltak, de csak égő fát és pusztuló húst érzett az orra. A színek még teltebbek, de csak a törött kő hamuszín sebhelyeit látta, ahol lángostorok, tűzgolyók vágtak utat benne. A hangok még árnyaltabbak, de nem hallott mást, csak sikolyokat, átkokat, és azoknak a rettenetes légi bestiáknak az érdes kiáltásait.

Végigrohant egy sötét folyosón, zihálva kapkodta a levegőt, és egy kereszteződésbe ért. Megtorpant, és a szívéhez kapta a kezét. Ellenállókra kellett találnia. A Fényre, nem eshetett el mindenki, ugye nem? Egy kis csapat Zöld ott maradt vele küzdeni. Látta, ahogy Josaine meghal, amikor a Föld egy fonata szétverte mellette a falat, és látta, ahogy Martherát elfogták valamiféle fémpórázzal, amit a nyakára kattintottak. Adelorna nem tudta, az őrzői hol lehetnek. Az egyikük megsebesült. Egy másik élt. A harmadik… A harmadikra gondolni sem akart. A Fény adja, hogy legalább a sebesült Talrichoz időben odaérjen!

Talpra rángatta magát, és letörölte a vért a homlokáról, ahol egy kőszilánk felsebezte. Olyan sok támadó érkezett, különös sisakú idegenek, akik fegyverként használták a nőiket. És olyan gyakorlottan öltek azokkal a halálos fonatokkal! Adelorna szívét szégyen mardosta. A csataajah! Hát persze! A vele lévő Zöldek is csak pár percig bírták, mielőtt legyőzték volna őket!

Zihálva sietett tovább a folyosón. Távol tartotta magát a Torony külső részétől, ahol a legnagyobb volt rá az esély, hogy támadókba botoljon. Vajon lerázta azokat, akik eddig kergették? Hol lehetett? A huszonkettedik szinten? Már azt sem tudta, hány lépcsősoron rohant le menekülés közben.

Megdermedt. Jobb kéz felől fókuszálást érzett. Ez jelenthetett támadókat is, de nővéreket is. Habozott. A fogát csikorgatta. Ő a Zöld ajah kapitánytábornoka! Nem futhat el! Nem bújhat el!

Fáklyafény csillant a szóban forgó folyosó falán, és a fénnyel egyszerre baljós árnyak is felmagaslottak, idegen páncélú férfiak árnyékai. Egy támadó csapat robbant ki a sarkon, és volt velük egy pár nő is, az a pórázzal összekötött fajta. Adelorna önkéntelenül is felkiáltott, és amilyen gyorsan csak tudott, futni kezdett. Érezte, ahogy felé vetnek egy pajzsot, de túl erősen fogta a saidart, és nem tudták elvágni tőle, mielőtt befordult volna a sarkon. Továbbrohant zihálva, szédelegve.

Befordult a következő sarkon, és kis híján kizuhant a Torony falába szakított lyukon. Megtántorodott a peremen, és kinézett a rettenetes szörnyetegekkel, tűzpászmákkal teli égre. Felkiáltott, és visszatántorodott a lyuktól. Jobb kéz felé törmelékhalom magaslott. Átmászott rajta. A folyosó tovább folytatódott. El kellett…

A pajzs közé és a Forrás közé csapódott, és ezúttal helyrepattant. Adelorna felzihált, és térdre rogyott. Nem kaphatják el! Nem kaphatják el! Azt nem!

Próbált továbbrohanni, de egy Levegő-szál tekeredett a bokájára, és végigrángatta a törött padlócsempéken. Nem! Egyenesen a katonai egység felé vonszolta a Levegő. Most már két pár egymáshoz láncolt nő állt mellettük. Mindkét párban az egyik nőn szürke, a másikon pedig vörös-kék, az elején villámokkal díszített ruha volt.

Egy újabb nő jelent meg, kék-vörös ruhában, a kezében valami ezüstössel. Adelorna tagadóan sikított fel, és a pajzsnak feszült. A harmadik nő nyugodtan letérdelt, és a nyakára pattintotta az ezüst nyakörvet.

Ez nem történt meg. Ez nem történhetett meg!

– Ó, pompás, pompás! – nyávogta lassan a harmadik nő. – Gregana vagyok, te pedig Sivi leszel. Sivi nagyon jó damane lesz! Látom rajta! Nagyon régóta várok már erre a pillanatra, Sivi!

– Nem! – suttogta a Zöld.

– De – mosolyodott el Gregana szélesen.

Aztán hihetetlen módon kipattant Adelorna nyakán a póráz, és a földre esett. Gregana egy pillanatra döbbenten nézte, aztán elemésztette a hirtelen fellobbanó tűz.

Adelorna szeme elkerekedett, és arrébb gurult a váratlan hőtől. A megfeketedett kék-vörös ruhás holttest a földre omlott előtte. Füstölgött, és az égett hús orrfacsaró bűze áradt belőle. Adelorna csak most érezte meg, hogy a háta mögött valaki elképesztően erősen fókuszál.

A támadók felrikoltottak, és a szürke ruhás nők pajzsokat kezdtek fonni. Ez rossz döntésnek bizonyult, mert mindkettő póráza kioldott, a tekergőző Levegő-fonatok fürgén kipattintották őket. Egy szívdobbanással később az egyik vörös-kék ruhás nőt eltüntette egy villámcsapás, a másikat pedig mardosó kígyókként táncoló lángnyelvek nyaldosták körbe. Sikoltozva halt meg. Az egyik katona felkiáltott. Alighanem visszavonulást parancsolt, mert a katonák menekülni kezdtek, és hátrahagyták a két halálra rémült nőt, akiknek levetette a pórázát a Levegő nyelve.

Adelorna habozva fordult meg. Egy fehér ruhás nő állt a törmeléken nem messze tőle. A Hatalom óriási glóriaként övezte, a karját a menekülő katonák felé tárta, a szeme lángolt. Úgy állt ott, mint a bosszú megtestesülése, a saidar hatalma viharként tombolt körülötte. Mintha a levegő is fényre lobbant volna, és barna haja szétterült a falon tátongó lyukból áradó szélben. Egwene al'Vere.

– Gyorsan! – mondta a jelenés. Egy csapat novícia mászott át a törmeléken, odasiettek Adelornához, és felsegítették. Ő döbbenten állt fel. Szabad volt! Jó néhány másik novícia a pórázát vesztett, szürke ruhás nőkhöz sietett, akik meglepő módon tovább térdeltek a folyosón. Tudtak fókuszálni; Adelorna érezte. Miért nem ütöttek vissza? De támadás helyett mintha sírtak volna. – Vigyétek őket a többihez! – parancsolta Egwene. Átvágott a törmelékhalmon, és kinézett a falon tátongó lyukon. – Azt akarom… – Megdermedt, aztán felemelte a kezét.

Hirtelen újabb fonatok szökkentek fel körülötte. A Fényre! Az ott Vorna sa'angrealja lett volna a kezében, a fehér pálca? Ezt meg honnan szerezhette meg? Villámcsapások törtek elő Egwene széttárt tenyeréből, kivillantak a lyukon, odakinn pedig valami felrikoltott és lezuhant. Adelorna fellépett Egwene mellé. Magához ölelte a Forrást. Bolondnak érezte magát, hogy elfogták. Egwene újra lesújtott, és egy újabb repülő szörnyeteg zuhant alá.

– Mi van, ha foglyok voltak rajta? – kérdezte Adelorna, és nézte, ahogy Egwene tüzétől egy újabb szörnyeteg zuhan lángolva a földre.

– Akkor azoknak a foglyoknak jobb, hogy meghaltak – felelte az amyrlin. – Hidd el! Én tudom! – A többiekhez fordult. – Vissza a lyuktól, mindenki! Ezek a robbanások felkelthették a figyelmüket! Shanal és Clara, ti biztonságos távolból figyelitek ezt a lyukat, és utánunk szaladtok, ha leszállnak ide to'rakennel! Ne támadjátok meg őket!

Két lány biccentett, és elhelyezkedett a törmelékhalom mögött. A többi novícia elsietett, magukkal vitték a támadókkal érkezett különös nőket is. Egwene úgy vonult mögöttük, mint egy tábornok a csatatéren. Adelorna sietett, hogy beérje.

– Nos – mondta –, nagyon ügyesen megszervezted őket, Egwene, de most már jó, hogy egy aes sedai…

A lány megdermedt. Olyan nyugodt volt a tekintete, olyan parancsoló.

– Én parancsolok, amíg ez a veszedelem el nem vonult. Anyámnak szólítasz. Ha muszáj, később majd megbüntethetsz érte, de pillanatnyilag senki sem kérdőjelezheti meg a hatalmamat! Megértetted?

– Igenis, anyám! – bökte ki Adelorna saját megrökönyödésére.

– Rendben. Hol vannak az őrzőid?

– Egy megsebesült – mondta Adelorna. – Egy biztonságban van, a másikkal. Egy halott.

– A Fényre, te asszony, és még mindig tartod magad?

Adelorna kihúzta magát.

– Mi más választásom volna?

Egwene biccentett. Vajon Adelornát miért töltötte el büszkeség, hogy tiszteletet látott megcsillanni a tekintetében?

– Nohát, örülök, hogy itt vagy velem – mondta Egwene, és továbbsietett. – Csak hat másik aes sedait sikerült megmentenünk, és egyikük sem Zöld, és nehezen tudjuk csak feltartani a seanchanokat a keleti lépcsőházban. Az egyik novíciával megmutattatom neked, hogyan nyisd ki a nyakörveket, de ne kockáztass fölöslegesen! Általában könnyebb és sokkal biztonságosabb megölni a damanet. Mennyire ismered a Torony angrealraktárát?

– Nagyon – felelte Adelorna.

– Pompás! – mondta Egwene, és oda sem figyelve megfonta az egyik legbonyolultabb fonatot, amit csak Adelorna valaha látott. Egy fénycsík törte meg a levegőt, kifordult maga körül, és lyukat nyitott a sötétségbe. – Lucain, szaladj a többiek után, és mondd meg, hogy várjanak! Nemsokára hozok még angrealokat!

Egy barna novícia sietve biccentett, és elszaladt. Adelorna még mindig a lyukat nézte.

– Utazás – mondta szárazon. – Tényleg újra felfedezted! Azt hittem, azok a jelentések csak vágyakozó pletykák.

Egwene ránézett.

– Sosem mutattam volna ezt meg neked, ha nem hallottam volna épp most, hogy Elaida már terjeszti a hívei közt ezt a fonatot. Az Utazás titka kiderült. Ami azt jelenti, hogy mostanra már alighanem a seanchanok is bírnak vele, feltételezve, hogy fogtak el olyan nőket, akiknek Elaida megtanította.

– Anyám tejére!

– Úgy bizony! – mondta Egwene jéghideg tekintettel. – Meg kell állítanunk őket, és el kell pusztítanunk minden to'rakent, amit csak látunk, akár vannak rajta foglyok, akár nincsenek. Ha csak egy kis esély is van rá, hogy megakadályozhatjuk, hogy olyasvalakivel térjenek vissza Ebou Darba, aki ismeri az Utazást, meg kell ragadnunk!

Adelorna biccentett.

– Gyere! – parancsolta Egwene. – Meg kell tudnom, az ebben a raktárban lévők közül melyek angrealok!

Átlépett a lyukon.

Adelorna döbbenten állt, még mindig azon járt az esze, amit hallott.

– Elmenekülhettél volna – mondta. – Bármikor elmenekülhettél volna!

Egwene megfordult, és visszanézett rá a Kapu túloldaláról.

– Elmenekülhettem volna? – ismételte. – Ha most elmegyek, nem elmenekültem volna tőletek, hanem cserbenhagytalak volna titeket! Én vagyok az Amyrlin-trón! Az én helyem itt van! Biztos hallottál már róla, hogy Álmodtam erről a támadásról.

Adelornát kirázta a hideg. Hallott bizony.

– Gyere! – ismételte meg Egwene. – Sietnünk kell! Ez csak egy rajtaütés: fel akarnak markolni annyi fókuszálni képes nőt, ahányat csak lehet, és aztán eltűnni velük. El akarom érni, hogy több damanet veszítsenek, mint ahány aes sedait nyernek!

Negyvenegyedik fejezet

A Hatalom kútfője

– Nahát, kössenek kendőt a képemre, és nevezzenek aielnek! – jelentette ki Bryne egyik katonája. A tábornok mellett térdelt a keskeny kis csónak orrában. – Tényleg itt van!

Gawyn a saját csónakja orrában kuporgott, a víz sötéten locsogott és hullámzott körülöttük kétoldalt. Tizenhárom csónakra volt szükség, hogy mind elférjenek. Csendesen és könnyedén vízre tették őket – már azután, hogy Siuan Sanche megvizsgálta mindet, és vízbiztosnak nyilvánította a ladikokat. Épphogy csak vízbiztosnak.

Minden egyes csónakon volt egy elárnyékolt lámpás. Gawyn alig látta az ébenfekete vízen sikló többi ladikot. A katonák szinte tökéletes csendben eveztek oda Tar Valon délnyugati oldalának kőből faragott rakpartjához. Az égen villódzó fények zavaróak voltak; Gawyn mindegyre azon kapta magát, hogy felnéz rájuk, és látja a hidegfehér villámok vagy a skarlátvörös lángnyelvek fényében megcsillanó, tekergőző kígyószörnyeket.

Mintha maga a Fehér Torony lángolt volna. Félelmetes magasba meredt az égen, csupa fehér volt, csupa vörös, lángok rajzolták ki a körvonalait. Füst tekergett fel az éjféli fellegekre, tűz lobogott a Torony számos ablakában, és a tövénél derengő vöröses fény arra utalt, hogy a külső épületek és a fák is lángra kaptak.

A katonák behúzták az evezőket, ahogy Gawyn csónakja kecsesen Bryne-é mellé siklott, és átcsusszant az ősi kőművesmunka torkán, ahol a szikla a folyó fölé lógott. Gawyn egy pillanatra szem elől tévesztette a vad csatát – bár még mindig hallotta a dübörgést és a csattanásokat, és időnként azt, ahogy kő záporozott le a földre, mintha távoli eső kopogna.

Felemelte a lámpáját, és megkockáztatta, hogy résnyire felhúzza az ellenzőt, hogy kicsit erősebb legyen a fény. Most már látta, mit vett észre Bryne embere. Tar Valon szigetét ogierfaragta kőmellvédek övezték, az eredeti városterv részei: ez akadályozta meg, hogy a szigetet elhordja a folyó. A legtöbb ogier munkához hasonlóan a mellvéd is csodaszép volt. A kő itt a sziget fölött öt-hat lábbal ívelt ki a víz fölé, és mintha egy lezúduló hullám taraját formálta volna. Gawyn lámpásának gyengécske fényében olyan valódinak, olyan aprólékosnak tűnt a kőhullám alja, hogy nehéz volt eldönteni, hol ér véget a kő, és hol kezdődik a folyam.

Az egyik kőredőben kis benyíló sötétlett, még ilyen közelről is alig lehetett észrevenni. Bryne katonái ebbe a keskeny résbe kormányozták be a csónakot. Mindkét oldalon és fölül is kő borult köréjük. Siuan csónakja indult másodiknak, és Gawyn intett az evezőseinek, hogy utána ők következnek. A rés nagyon keskeny alagúttá nyúlt, és az ifjú még jobban kinyitotta a lámpást, ahogy előtte Bryne és Siuan tette. A zuzmófödte köveken oldalt fekete csíkok mutatták a változó vízállást. Jó néhány olyan év lehetett, amikor ez a járat teljesen víz alatt volt.

– Talán a munkásoknak tervezték – szólt Bryne elölről. Halk hangja visszhangzott a nedves alagútban. Még a vízbe merülő evezők zaja is felerősödött, akárcsak a távoli csepegések és a folyó locsogása. – Hogy ki tudjanak menni megjavítani a kőművesmunkát.

– Nem érdekel, miért építették – mondta Siuan. – Örülök, hogy itt van. És elképeszt, hogy nem tudtam róla korábban. Tar Valon egyik erőssége mindig is az volt, hogy a hidak biztonságossá teszik. Nyomon lehet követni, ki jön be, ki megy ki!

Bryne halkan felhorkant, a hang visszaverődött az alagút teljes hosszán.

– Sosem ellenőrizhetsz valamit teljesen egy ekkora városban, Siuan. Azok a hidak a maguk módján csak hamis biztonságérzetbe ringatnak. Persze, egy hódító hadsereg számára ez a város bevehetetlen. De még egy olyan helyen is, ahová egy tetű nem fér be, lehetnek olyan lyukak, ahol tucatszám átszökdelnek a bolhák!

Siuan elhallgatott, Gawyn megnyugtatta magát, egyenletesen lélegzett. Most legalább végre tehetett valamit Egwene-ért. Sokkal tovább tartott, mint szerette volna. A Fény adja, hogy nem késett el vele!

Az alagút beleremegett egy távoli robbanásba. Gawyn hátranézett a válla fölött a másik tíz csónakra. Mindegyik rémült katonákkal volt tele. Egyenesen egy olyan harcba siklottak, ahol mindkét oldal erősebb volt náluk, mindkét oldalnak bőven volt oka utálni őket, és mindkét oldal az Egyetlen Hatalommal harcolt. Meglehetősen sajátos emberfajta kellett ahhoz, hogy valaki ilyen esélyekkel is szembenézzen.

– Itt vagyunk – közölte Bryne. Körberajzolta az alakját a fény. Felemelte a kezét, és megállította a csónaksort. Az alagút kicsit kiöblösödött jobb kéz felé, és egy kőperem várt rájuk. Kis kikötőhely: lépcsők vezettek tőle felfelé. A vizes alagút tovább kanyargott.

A tábornok meggörnyedve állt fel, kilépett a kőperemre, és kikötötte a csónakját egy gyűrűhöz. A többi katona is kiszállt a csónakjából. Mindegyiknél kis barna csomag volt. Mi lehetett benne? Gawynnak fel sem tűnt, amikor betették ezeket a csomagokat a csónakba. Amikor aztán az utolsó katona is kilépett a ladikból, előrelökte az alkalmatosságot, és a vonókötelet odaadta az egyik társának Siuan csónakjában. Ahogy szépen, lassan halad a sor, minden ladikot hozzákötnek majd a mögötte lévőhöz. A legutolsó ember majd a kikötőcölöphöz köti a csónakját, és mindegyik egy helyen várja őket.

Gawyn is kilépett a kőszegélyre, amikor rákerült a sor, és felszaladt a lépcsőn. Egy kis sikátor aljába ért. A bejáratot alighanem mindenki rég elfeledte már, kivéve azt a pár koldust, aki ott húzta meg magát rossz időben. Jó néhány katona épp egy kisebb kolduscsapatot kötözött össze a sikátor végében. Gawyn elfintorodott, de nem szólt egy szót sem. A koldusok a legtöbbször bárkinek eladták az értesüléseiket, aki hajlandó volt meghallgatni őket, és az a hír, hogy száz katona lopódzott be a városba, igen szép summát ért volna a Torony őrségének.

Bryne Siuan mellett állt a sikátor szájában, és az utcát ellenőrizte. Gawyn odasietett melléjük, kezét a kardmarkolatra tette. Üres volt az utca: az emberek kétségkívül elbújtak az otthonaikban, és alighanem imádkoztak, hogy mielőbb elvonuljon a támadás.

A katonák összegyűltek a sikátorban. Bryne csendben ráparancsolt tízükre, hogy maradjanak itt a csónakokat őrizni. A többiek kibontották a puhának tűnő, barna csomagokat, amiket Gawyn az előbb vett észre, és előszedték a gondosan összehajtogatott, fehér tabardokat. Áthúzták őket a fejükön, és megkötötték a derekukon. Mindegyiken Tar Valon Lángja fénylett.

Gawyn halkan füttyentett egyet, bár Siuan csípőre tett kézzel, sértetten állt mellette.

– Ezeket meg honnan szerezted?

– A külső táborban varrattam párat az asszonyokkal – felelte Bryne. – Mindig jó ötlet tartani pár másolatot az ellenség egyenruhájából!

– De ez helytelen – fonta össze a nő a karját. – A Torony szolgálata szent feladat! Az őrök…

– Az ellenségeid, Siuan – szólt rá Bryne szigorúan. – Egyelőre legalábbis. Már nem vagy amyrlin!

Az aes sedai végigmérte, de nem szólt egy szót sem. A tábornok a katonáira pillantott, aztán dicsérően biccentett.

– Senkit sem csapunk be vele közelről, de távolról megteszi. Ki az utcára, és alakzatba! Induljatok meg a Torony felé, mintha csak a csatába sietnétek! Siuan, egy-két fénygömb segítene fenntartani az álcát… ha azok, akik megpillantanak, egy aes sedait látnak az élünkön, könnyebben elhiszik, amit el akarunk hitetni velük!

A nő horkantott egyet, de engedelmeskedett Bryne kérésének. Két fénygömböt font, és a feje fölé lebegtette őket. A tábornok kiadta a parancsot, és az egész csapat kiözönlött az utcára, és csatasorba állt. Gawyn, Siuan és Bryne a csapat élére álltak – az ifjú és a tábornok pár lépéssel Siuan előtt siettek, mintha csak az őrzői lennének és sietve megindultak az utcán.

Összességében nagyon jó kis illúzió volt ez. Első ránézésre Gawyn maga is elhitte volna. Mi lehetne természetesebb, mint hogy a Torony őrségének egy osztaga lélekszakadva menetel a támadás helyszínére, egy aes sedai és két őrzője vezényletével? Az biztos, hogy jobb terv, mint megpróbálni száz embert észrevétlenül végigcsempészni a város sikátorain.

Ahogy a Torony területére értek, mintha egy rémálomba léptek volna be. A gomolygó füstfelhőkön vörösen verődött vissza a tűzfény, gonosz, skarlátszín ragyogásba vonta az egész Tornyot. Lyukak és hasadások éktelenítették az egykor oly fenséges épületet, és jó néhány résben lángok tomboltak. A rakenek uralták az eget, úgy köröztek, forogtak a Torony körül, mint sirályok a hullámokon sodródó bálnatetem fölött. Sikolyok és kiáltások reszkettek a levegőben, és a sűrű, fojtó bűz végigmarta Gawyn torkát.

Bryne katonái lelassultak, ahogy közelebb értek. A rajtaütés mintha két ponton ütközött volna ellenállásba. A Torony aljában, a két oldalsó szárny között fények villództak. A földön halottak és sebesültek hevertek. És fenn, a Torony derekán jó néhány nyílásból tűzlabdák és villámok köpködtek vissza a támadókra. A Torony többi része csendesnek tűnt, halottnak, bár a folyosókon nyilvánvalóan állt a harc.

A csapat a Torony területére vezető vaskapu előtt torpant meg. A kapu tárva-nyitva állt, senki sem őrizte. Baljós látványt nyújtott.

– Most mi lesz? – suttogta Gawyn.

– Megtaláljuk Egwene-t – válaszolta Siuan. – A Torony aljában kezdjük, és lemegyünk a pinceszintre. Ma reggel még valahová oda volt bezárva, és talán ott kellene kezdenünk keresni!

Kőszilánkok freccsentek szét a mennyezetről, és záporoztak le az asztalra, ahogy a Fehér Torony újabb robbanásba rázkódott bele. Saerin magában átkozódott, lesöpörte a szilánkokat, aztán kigördítette a széles pergamentekercset, és törött csempedarabokkal súlyozta le a széleit.

A szobában káosz uralkodott körülötte. A földszinten voltak, az első gyülekezőteremben, egy jókora, négyszögletes teremben a keleti szárny és a Torony találkozásánál. Az őrség tagjai elhúzták az asztalokat, hogy az áthaladó csoportok elférjenek. Aes sedaiok néztek ki óvatosan az ablakon, mind az eget kémlelték. Az őrzők ketrecbe zárt vadállatként járkáltak fel-alá. Mit tehettek volna a repülő förtelmek ellen? Itt voltak a legjobb helyen, idelenn, a hadműveleti központban. Már amennyire ez itt annak számított. Saerin is csak az imént érkezett.

Egy zöld ruhás nővér siklott oda mellé. Moradri hosszú végtagú, sötét bőrű, kecses mayene-i volt, és két jóképű őrző kísérte. Ők is mind a ketten Mayene-ből származtak. A híresztelések szerint az aes sedai testvérei, akik azért kísérték el a Toronyba, hogy vigyázzanak a lányra, bár Moradri nem nyilatkozott a dologról.

Saerin ráförmedt.

– Mennyi?

– A földszinten legalább negyvenhét nővér van – mondta Moradri. – Minden ajahból. Ennél pontosabban nem tudtam megszámolni őket, mert jó néhány kisebb csoportban küzdenek. Mondtam nekik, hogy itt kialakítunk egy hivatalos parancsnoki központot. A többségük mintha jó ötletnek tartotta volna, bár egy részük túl fáradt, túl döbbent, vagy túl kába volt ahhoz, hogy egy biccentésen kívül más válaszra méltasson.

– Jelöld be a helyzetüket ezen a térképen! – mondta Saerin. – Elaidát megtaláltad?

Moradri megrázta a fejét.

– A fenébe! – mormolta Saerin, ahogy a Torony újra megrázkódott. – Mi hír a Zöld ülnökökről?

– Egyet sem találtam – pillantott vissza Moradri a válla fölött. Láthatóan alig várta, hogy visszamehessen harcolni.

– Kár – jegyezte meg Saerin. – Végtére is úgy szeretik csataajahnak hívni magukat! Hát akkor rám marad, hogy megszervezzem a harcot!

Moradri megvonta a vállát.

– Gondolom.

Újra átnézett a válla fölött.

Saerin végigmérte a Zöld nővért, aztán megkocogtatta a térképet.

– Jelöld be a csoportokat, Moradri! Épp elég hamar visszaérsz a harcba, de pillanatnyilag a tudásod sokkal fontosabb!

A Zöld nővér sóhajtott egyet, de sietve nekiállt telejegyzetelni a térképet. Miközben ezzel volt elfoglalva, Saerin örömmel látta, hogy Chubain kapitány lép be. A férfi egész fiatalosnak tűnt ahhoz képest, hogy negyven-egynéhány tél eljárt már fölötte, fekete hajában egyetlen ősz szál sem csillant. Néhányan lekicsinyelték a képességeit, mert túlságosan is csinos arccal áldotta meg a Fény, de Saerin hallott róla, hogy az efféle gúnyolódóknak miféle megaláztatásokat kellett elszenvedniük a kardjától a sértésekért cserébe.

– Ó, pompás! – mondta. – Végre valami, ami jól megy! Kapitány, ide, ha kérhetem!

A férfi odasántikált. A jobb lábát húzta. A páncélja fölé húzott fehér tabard megperzselődött, és az arcán korom sötétlett.

– Saerin sedai – hajolt meg.

– Megsebesültél!

– Jelentéktelen karcolás, aes sedai, különösen a ma esti forgatagban.

– Azért csak Gyógyíttasd meg magad! – szólt rá Saerin. – Nevetséges lenne, ha az őrségünk kapitánya egy „jelentéktelen” seb miatt kockáztatná az életét. Ha akár csak egy pillanatra megtántorodsz miatta, elveszíthetünk!

A férfi közelebb lépett, és halkabban folytatta:

– Saerin sedai, az őrség szinte teljesen hasznavehetetlen ebben a harcban. Azzal, hogy a seanchanok ezeket a… szörnyeteg némbereket használják, alig tudjuk elérni őket anélkül, hogy darabokra szaggatnának vagy hamuvá égetnének minket!

– Akkor változtatni kell a taktikán, kapitány – mondta Saerin határozottan. A Fényre, micsoda zűrzavar! – Szólj az embereknek, hogy váltsanak íjakra! Ne kockáztassák meg, hogy az ellenséges fókuszálók közelébe kerüljenek! Távolról lőjenek! Egyetlenegy nyílvessző is a mi oldalunkra fordíthatja a csatát: súlyos létszámfölényben vagyunk a katonáikhoz képest!

– Igenis, aes sedai!

– Ahogy egy Fehér mondaná, ez csak puszta logika – mutatott rá a nő. – Kapitány, most az a legfontosabb feladatunk, hogy kialakítsunk valamiféle parancsnokságot. Az aes sedaiok és a katonák is különkülön cselekszenek, mint a patkányok, ha farkasokkal találják magukat szemben. Össze kellene fognunk!

Azt nem említette, mennyire kínosan érinti ez az egész. Az aes sedaiok évszázadokon át irányították a királyokat, befolyásolták a háborúkat, de most, amikor a tulajdon szentélyüket érte támadás, szánalmasan alkalmatlannak bizonyultak a megvédésére. Egwenenek igaza volt, gondolta hirtelen. Nemcsak abban, hogy megjósolta ezt a támadást, de abban is, hogy annyit szidott minket a megosztottságunk miatt. Nem kellett végighallgatnia Moradri vagy a felderítők jelentését ahhoz, hogy tudja, minden ajah önállóan vívja ezt a csatát.

– Kapitány – mondta –, Moradri sedai bejelöli a térképen a harcoló csapatok helyét. Kérdezd meg tőle, melyik csoportban melyik ajah harcol: kiváló memóriája van, és pontosan meg fogja tudni mondani. Aztán menessz küldöncöt minden Sárga vagy Barna csoporthoz az én felhatalmazásommal! Üzend meg nekik, hogy itt, ebben a teremben jelentkezzenek! Következő lépésben menessz embereket a többi csoporthoz, és mondd meg nekik, hogy egy Barna vagy Sárga nővért küldünk hozzájuk, Gyógyítani. Egy csapat nővér itt marad, hogy Gyógyítson. Mindenki, aki megsebesül, azonnal itt jelentkezik!

A férfi tisztelgett.

– Ó – tette hozzá Saerin –, és küldj ki valakit az udvarra, hogy nézze meg, hol vannak fölöttünk a legnagyobb rések. Tudnunk kell, hol hatolt legmélyebbre az invázió!

– Aes sedai… – kezdte a férfi. – Az udvar veszélyes. A fölötte repülők mindenre lőnek, ami mozog!

– Akkor olyan embereket küldj ki, akik tudják álcázni magukat! – mordult fel Saerin.

– Igenis, aes sedai. Mi…

– Ez katasztrófa! – harsant fel egy dühös hang.

Saerin megfordult, és látta, hogy négy Piros nővér lépett be a terembe. Notasha fehér ruháját baloldalt vér festette vörösre, bár ha a saját vére volt, azóta meggyógyították. Katerine hatalmas, fekete hajtömege ziláltan, kőtörmelékkel telin tekergőzött mindenfelé. A két másik nő ruhája szétszakadt, az arcukat hamu szürkítette.

– Hogy merészelnek itt lecsapni! – folytatta Katerine, és átvágott a termen. A katonák félreugrottak előle, és jó néhány kevésbé befolyásos nővér, aki Saerin parancsára gyűlt ide, hirtelen úgy érezte, a terem valamelyik sarkában akad sürgős dolga. Távoli robaj hallatszott, mintha csak az illuminátorok tűzijátéka szólt volna.

– Úgy merészelnek, hogy tudnak is, és akarnak is, nyilván – válaszolta Saerin. Elfojtotta az ingerültségét, és nyugodt maradt. De nehezére esett. – Egyelőre döbbenetesen hatékonynak bizonyult a rajtaütésük.

– Jól van, akkor most átveszem itt az irányítást – hördült fel Katerine. – Végig kell söpörnünk a Tornyon, és végeznünk kell az összessel!

– Nem veszed át az irányítást – válaszolta Saerin határozottan. Elviselhetetlen némber! Nyugalom, nyugalom… – És nem megyünk át támadásba sem.

– És te merészelsz megállítani? – mordult rá Katerine, majd fellángolt körülötte a saidar fénye. – Egy Barna?

Saerin felvonta a fél szemöldökét.

– Mióta áll rangban a novíciák főnökasszonya a Csarnok ülnöke fölött, Katerine? Egwene al'Vere megjósolta ezt a támadást – fintorodott el aztán. – Ebből következően feltételezhetjük, hogy a többi, amit a seanchanokról mesélt, szintén igaz. A seanchanok elfogják a fókuszálni képes nőket, és fegyverként használják őket. Nem hoztak magukkal szárazföldi egységeket; amúgy közel lehetetlen lett volna ilyen messzire menetelni velük ellenséges területen át. Ez azt jelenti, hogy egy rajtaütéssel van dolgunk, és minél több nővért akarnak elragadni. A csata már így is túl hosszúra nyúlt egy rajtaütéshez képest, talán azért, mert olyan rosszul próbálunk itt nekik ellenállni, hogy azt hiszik, az övék a világ minden ideje. Akárhogy is, egységesen kell fellépnünk ellenük, és állnunk kell a sarat. Amint hátrányosabbra fordul számukra a csata, visszavonulnak. Nem vagyunk olyan helyzetben, hogy „végigsöpörjünk a Tornyon”, és kiűzzük őket!

Katerine habozott, fontolóra vette a dolgot. Újabb robbanás döndült odakinn.

– Ezek meg honnan jönnek? – kérdezte Saerin idegesen. – Még nem lyuggatták ki eléggé a falakat?

– Ezt nem a Torony ellen lőtték, Saerin sedai! – kiáltott oda az egyik katona a terem ajtajából. Épp csak a kert szélén állt.

Igaza van, döbbent rá Saerin. A Torony nem remegett. És már az előzőnél sem.

– Akkor mire lőnek? A lenn lévő emberekre?

– Nem, aes sedai! – mondta az őr. – Azt hiszem, ez a robbanás a Toronyból jött, és az egyik felső emeletről támadták meg vele a repülő retteneteket!

– Legalább még valaki szembeszáll velük – mondta Saerin. – Honnan támadnak?

– Nem láttam – mondta a katona, még mindig az eget kémlelve. – A Fényre, már megint! És megint! – Sárga és vörös fény tükröződött a fenn gomolygó füstön, és az ajtón, ablakon át alig észrevehető ragyogásba vonta a kertet. Egy raken felrikoltott kínjában.

– Saerin sedai! – szólította meg Chubain kapitány, aki egy csapat sebesült katonától fordult felé. Saerin nem látta, mikor jöttek, túlságosan is lekötötte Katerine. – Ezek a férfiak a felső szintekről verekedték le magukat. Úgy tűnik, van egy másik gyülekezőpontja is a védelemnek, és igen jó munkát végeznek! A seanchanok fel is adták a lenti támadást, hogy oda összpontosítsák az erejüket!

– Hol? – kérdezte Saerin mohón. – Pontosan?

– A huszonkettedik emeleten, aes sedai. Az északkeleti részen.

– Micsoda? – horkant fel Katerine. – A Barna ajah részében?

Nem. Az régen volt. Most, mióta a Torony csak úgy cserélgette a folyosóit, a Torony azon részén a…

– A novíciák lakrészében? – szakadt ki Saerinből. Ez még nevetségesebbnek hangzott. – Hogy a fenébe… – Elhallgatott, és enyhén elkerekedett a szeme. – Egwene.

Minden egyes arctalan seanchan, akivel végzett, mintha Renna vonásait viselte volna Egwene lelki szeme előtt. Fenn állt a Fehér Torony oldalába robbantott résben, a szél a fehér ruháját tépte, a haját cibálta, és úgy ordított, mintha csak a lány dühének akart volna hangot adni.

Nem volt irányíthatatlan a dühe. Hideg és vegytiszta volt. A Torony égett. Meg is Jövendölte, meg is Álmodta, de a valóság sokkal-sokkal rosszabb volt, mint amitől tartott. Ha Elaida felkészült volna a támadásra, jóval kisebb kárt szenvedtek volna. De semmi értelme nem volt a megváltoztathatatlanra vágyni.

Ehelyett irányította a haragját – az igazságos, jogos haragot, az amyrlin dühét. Egyik to'rakent a másik után robbantotta le az égről. Sokkal kevésbé lehetett velük manőverezni, mint kisebb rokonaikkal. Mostanra már legalább egy tucatnyival végzett, és a támadása felkeltette a kint körözők figyelmét. Odalenn kezdett megtörni a támadás, és az egész rajtaütés rá összpontosított. A novíciák a lépcsőkön küzdöttek a seanchan csapatokkal, lassan visszaszorították őket. To'rakenek lebegtek a levegőben, köröztek a Torony körül, próbálták elkapni Egwene-t a pajzsaikkal, a tűzlabdáikkal. Kisebb rakenek cikáztak át az égen, a hátukon ülő számszeríjasok próbálták eltalálni.

De a Hatalom kútfője volt, a saidar csak úgy zubogott bele a kezében tartott fehér pálcán át. A háta mögött lévő szobában megbújó novíciák és beavatottak csoportjával volt egy körben, úgy fókuszált. A Toronyban égő tüzek része volt, összevérezte az eget a lángokkal, megfestette a levegőt a füsttel. Szinte mintha nem is húsvér teremtés lett volna, hanem a tiszta Hatalom szülötte, aki ítéletet ül mindazok felett, akik háborút mertek hozni a Toronyra. Villámok robajlottak elő az égből, a felhők fortyogtak fölötte. Tűz virágzott a kezéből.

Talán tartania kellett volna tőle, hogy megtöri a Három Esküt. De nem tette. Ezt a harcot meg kellett vívnia, és nem vágyott senki halálára – bár talán az a vak harag, ami a sul'damok gondolatára eltöltötte, már közel állt ehhez. A katonák és a damanek csak balszerencsés áldozatok voltak.

A Fehér Torony, az aes sedaiok megszentelt hajléka állt támadás alatt. Mindannyian veszélyben voltak, a halálnál is nagyobb veszélyben. Azok az ezüstös pórázok sokkal rosszabbak voltak. Nemcsak saját magát, de a Torony összes asszonyát védte.

Rá fogja kényszeríteni a seanchanokat a visszavonulásra. Egyik pajzs a másik után pattant felé, hogy elvágja a Forrástól, de mintha kisgyerekek próbálták volna felfogni a kezükkel a robajló vízesést. Ekkora hatalommal eltelve egy teljes kör sem állíthatná meg, és a seanchanok nem használtak köröket, mert az a'dam megakadályozta.

A támadói megpróbálták fonatokkal leteríteni, de Egwene mindig előbb odacsapott. Vagy egy léglökettel taszította arrébb a tűzlabdákat, vagy egyszerűen csak kilőtte azt a to'rakent, amin az életére törő némberek ültek.

Néhány bestia elszállt az éjszakába, vitte magával a foglyait is. Egwene megölt, ahányat csak tudott, de túl sok to'raken vett részt a rajtaütésben. Néhánynak sikerült elmenekülnie. Nővérek kerültek rabságba.

Egwene mindkét kezében tűzlabdát gyúrt, és egy újabb bestiát borított lángba az égen, amikor az túl közel merészkedett. Igen, néhánynak sikerülnie fog elmenekülni. De drágán megfizetnek érte. Az volt a másik célja, hogy gondoskodjon róla, ez nem történhet meg még egyszer.

Drágán meg kellett fizetniük ezért a rajtaütésért.

– Bryne! Fölötted!

Gareth oldalra vetette magát, és nagyot nyögve gurult arrébb. A mellvértje az oldalába és a hasába vájt, ahogy a kockakőre esett. Valami hatalmas épp csak elsuhant mellette a levegőben, és nagy puffanás követte. Fél térdre emelkedett, és látta, hogy egy lángoló raken dög gördül át ott, ahol az előbb még ő állt. A lovasa rongybabaként csuklott ki a nyeregből. Alighanem ugyanaz a tűznyelv végzett vele, ami a hátasával. A még mindig parázsló raken tetem a Torony falának tövében állt meg. A lovasa ott hevert, ahová esett, a sisakja elpattogott a semmibe. Hiányzott az egyik csizmája is.

Bryne talpra vonszolta magát, és kirántotta az övkését – a kardját elejtette gurulás közben. Megpördült, és veszélyt keresve pásztázta végig a környéket. Veszélyt pedig bőven talált. Kisebb és nagyobb rakenek csaptak le, bár a többségük a Torony felső részére figyelt. A Torony előtti belső udvart kőtömbök és a lehető legszörnyűségesebb alakba csavarodott hullák szőnyege fedte. Az emberei egy seanchan egységgel küzdöttek: a rovarsisakos idegenek épp egy perce özönlöttek elő a Toronyból. Vajon épp menekültek valami elől, vagy csak a harcot keresték? Jó harmincan lehettek. Talán azért jöttek ki ide az udvarra, hogy felvegyék őket? Akárhogy is, váratlan ellenállásra leltek Bryne embereinek képében. A Fény áldassék érte, hogy nem volt a csapattal fókuszálni képes némber!

A tábornok katonái kétszeres túlerőben voltak, és könnyen le kellett volna tudniuk győzni az ellenséget. Sajnos a nagyobb rakenek egy része köveket és tűzlabdákat szórt a magasból az udvaron lévőkre. És a seanchanok jól harcoltak. Nagyon jól.

Bryne odakiáltott az embereinek, hogy tartsák magukat, és a kardját kereste a tekintetével. Gawyn – ő figyelmeztette az előbb – közel állt hozzá, és egyszerre két seanchannal vívott. Teljesen elment a kölyök esze? Az ő csapata volt emberfölényben. Ott kellene vele lennie egy kardtársnak. Ott…

Gawyn egyetlen könnyed mozdulattal megölte mindkét seanchant. Ez tényleg „A lótusz bezárja szirmait” lett volna? Bryne még sosem látta, hogy bárki ilyen hatékonyan használta volna két ember ellen. Az ifjú a hagyományos, cirádás tisztelgés részeként megtörölte a kardját, aztán a hüvelyébe lökte, majd felrúgta Bryne leesett kardját a levegőbe, és elkapta. Őrző helyzetbe állt, kezében a karddal, óvatosan. A tábornok emberei a fentről érkező támadások dacára is állták a sarat. Gawyn odabiccentett Bryne-nek, és előreintett a fegyverrel.

Fém csendült fémnek az udvaron, árnyékok cikáztak a sebzett füvön, föntről világította meg őket a tűz. Bryne visszavette a kardját, és Gawyn is elővonta a saját fegyverét.

– Oda nézz fel! – mondta, és a kardjával mutatta, hová.

A tábornok hunyorgott egyet. Az egyik felső emelet falán tátongó lyuk körül jókora forgatag örvénylett. A férfi előrángatta a látcsövét, és beállította a távot – bízott Gawynban, hogy figyelmezteti, ha veszély közeleg.

– A Fényre! – suttogta aztán, ahogy a résre fókuszált. Egy magányos, fehér ruhás alak állt a Torony oldalán tátongó lyukban. Túl messze volt ahhoz, hogy látni lehessen az arcát akár látcsővel is, de bárki is volt azt, komoly kárt tett a seanchanokban. Felemelte a karját, tűz égett a keze között, a lobogó fény árnyékokat vetett körülötte a Torony külső falára. Egyenletes ütemben szálltak a robbanások, lökte ki a rakeneket az égből.

Bryne még feljebb emelte a látcsövet, végigpásztázta vele a Torony teljes hosszát, más ellenállók után kutatta. A lapos, kerek tetőn is történt valami. Olyan távoli volt, hogy alig látta. Mintha póznákat emeltek volna fel, és aztán rakenek csaptak le, és… micsoda? Minden alkalommal, amikor elsiklott fölötte egy raken, mintha valamit maga után húzott volna, amikor továbbszárnyalt.

Foglyok, döbbent rá. Meghűlt az ereiben a vér. Felvitték a fogoly aes sedaiokat a tetőre, megkötözték őket, aztán a rakenek elkapták a kötelet, és a levegőbe rántották a szerencsétlen nőket. A Fényre! Egy villanásnyi időre megpillantotta az egyik elrepített foglyot. Úgy látta, mintha zsákot húztak volna a fejére.

– Be kell jutnunk a Toronyba – mondta Gawyn. – Ez a harc csak figyelemelterelés!

– Egyetértek – eresztette le Bryne a látcsövet. Az udvar oldalsó részére nézett, ahol Siuan ígérete szerint várt, miközben a férfiak harcoltak. Ideje összeszedni, és…

Nem volt ott. A férfiba belehasított a döbbenet, utána pedig a rettegés. Hol lehet? Ha az a nőszemély elintézte, hogy megöljék…

De nem. Érezte, hogy odabenn van a Toronyban. Nem volt semmi baja. Ez a kötés olyan csodálatos volt, de még nem szokott hozzá. Észre kellett volna vennie, hogy bement! Végignézett az emberein. A seanchanok tényleg jól harcoltak, de mostanra már látványosan megritkították őket. Kezdett felbomlani az arcvonaluk, mindenfelé szétszóródtak, és Bryne odavakkantott egy parancsot az embereinek, hogy ne kövessék őket.

– Első és második osztag, gyorsan összeszedni a sebesülteket! – kiáltotta. – Vigyétek őket az udvar szélére! Aki tud járni, az induljon meg egyenesen a csónakok felé! – Elfintorodott. – Aki nem tud járni, az meg kell, hogy várja, amíg egy aes sedai meggyógyítja őt!

A katonák bólintottak. A legsúlyosabb sebesülteket kénytelenek lesznek itt hagyni az ellenségnek, de figyelmeztette őket erre az eshetőségre, mielőtt elindultak volna a küldetésre. Az amyrlin visszaszerzése elsőbbséget élvezett minden más megfontolással szemben.

Néhányan bele fognak halni a sebesüléseikbe várakozás közben. Ez ellen semmit sem tehetett. Remélhetőleg a többségüket meggyógyítják majd a Fehér Torony aes sedaiai. A Gyógyítás után persze fogság vár rájuk, de nem volt más választásuk. A katonai egységnek gyorsnak kellett lennie, és nem volt rá idejük, hogy hordágyon vigyék magukkal a sebesülteket.

– Harmadik és negyedik osztag – kezdte sürgetően. Elhallgatott, ahogy egy ismerős, kék ruhás alak vonult ki a Toronyból, egy fehér ruhás lányt ráncigálva. Persze most már Siuan sem tűnt sokkal idősebbnek, mint a lány. Bryne-nek néha nehezére esett összekötni azzal a szigorú asszonnyal, akivel tíz éve találkozott.

Elöntötte a megkönnyebbülés, és azonnal nekitámadott a nőnek, amint az közelebb ért.

– Ez meg kicsoda? – csattant fel. – És hová mentél?

A nő csettintett egyet a nyelvével, rászólt a novíciára, hogy várjon, aztán félrevonta Bryne-t, és halkan beszélni kezdett hozzá.

– A katonáid nagyon elfoglaltak voltak, én meg úgy döntöttem, ideje begyűjtenem pár információt. És megjegyezném, hogy dolgoznunk kell még a hozzáállásodon is, Gareth Bryne. Nem illik, hogy egy őrző így beszéljen az aes sedaiával!

– Ezen majd akkor aggódom, ha kezdesz úgy viselkedni, mint akinek legalább bolhányi ész van a fejében, te nő! Mi lett volna, ha seanchanokba futsz?

– Akkor veszélyben lettem volna – válaszolta Siuan csípőre tett kézzel. – És nem először életemben. Nem kockáztathattam meg, hogy a többi aes sedai veled vagy a katonáiddal lásson. Egy ilyen egyszerű álruha nem bolondítana el egy nővért sem!

– És ha felismertek volna? – förmedt rá a férfi. – Siuan, azok a nők odabenn megpróbáltak kivégezni!

A nő szipákolt egyet.

– Maga Moiraine sem ismerne fel ezzel az arccal. A Toronybeli nők csak egy fiatal aes sedait látnának, akiknek halványan ismerős az arca. Mellesleg nem futottam bele egyikükbe sem. Csak ebbe a gyermekbe!

Odapillantott a lányra. Rövid, fekete haja volt, és őszinte rettenettel nézett fel az égen dúló harcra.

– Hashala, gyere csak ide! – szólt rá Siuan.

A novícia odasietett.

– Igenis, aes sedai – pukedlizett idegesen.

Bryne katonái díszőrségként sorakoztak fel Siuan mögött, és Gawyn odalépett Bryne mellé. A fiatal férfi szeme egyfolytában a halálos égboltra villant.

– Az amyrlin, Egwene al'Vere – kezdte a novícia reszketeg hangon. – Ma valamikor kiengedték a cellájából, és hagyták, hogy visszatérjen a novíciák lakrészébe. Én lenn voltam az alsó konyhában, amikor elkezdődött a támadás, úgyhogy nem tudom, mi történhetett vele. De talán fenn van valahol a huszonegyedik, huszonkettedik emelet környékén. Most odafenn vannak a novíciák szobái. – Elfintorodott. – A Torony belseje manapság teljesen felfordult. Semmi nem ott van, ahol lennie kellene!

Siuan állta Bryne tekintetét.

– Egwene nagy adagokban kapta a vágottgyökérteát. Alig fog tudni fókuszálni!

– El kell érnünk! – kiáltott fel Gawyn.

– Nyilván – dörzsölte meg a tábornok az állát. – Azért jöttünk, nem? Akkor ezek szerint felfelé megyünk, nem lefelé.

– Azért jöttek, hogy megmentsék, ugye? – A novícia lelkesnek hangzott.

Bryne végigmérte a lányt. Gyermekem, de örülnék, ha nem jöttél volna rá erre! A puszta gondolatot is utálta, hogy itt hagyjon egy novíciát összekötözve ebben a zűrzavarban. De nem hagyhatta azt sem, hogy szabadon figyelmeztesse a Fehér Torony aes sedaiait.

– Önökkel akarok menni! – jelentette ki a novícia lázasan. – Hű vagyok az amyrlinhez! Az igazi amyrlinhez! A többségünk hozzá hű!

Bryne felvonta a szemöldökét, és Siuanra nézett.

– Hadd jöjjön velünk! – szólt az aes sedai. – Amúgy is könnyebb így! – Odalépett a lányhoz, és újabb kérdéseket tett fel neki.

Bryne oldalra nézett. Az egyik kapitánya, egy bizonyos Vestas közeledett.

– Uram – mondta a kapitány sürgetően, halkan suttogva –, szétválogattuk a sebesülteket. Tizenkét embert vesztettünk. Másik tizenöt megsérült, de tud járni, és már úton is van a csónakok felé. Hatan túlságosan is súlyosan megsebesültek ahhoz, hogy velük menjenek. – Vestas habozott. – Hármuknak nincs már egy órája sem, uram.

A tábornok a fogát csikorgatta.

– Megyünk tovább!

– Éreztem ezt a fájdalmat, Bryne – mondta Siuan. Odafordult hozzá, és végigmérte. – Mi a baj?

– Nincs időnk. Az amyrlin…

– Várhat még egy percet. Mi a baj?

– Három ember – mondta. – Itt kell hagynom három embert a biztos halálnak.

– Ha meggyógyítom őket, nem – mondta Siuan. – Mutasd, hol vannak!

Bryne nem tiltakozott tovább, bár felnézett az égre. Jó néhány raken leszállt távolabb a Torony udvarán. A villódzó, narancssárga lángnyelvek fényében formátlannak tűnő, fekete árnyak felé húzódtak a menekülő seanchanok.

Ezek voltak a szárazföldi támadó egységeik, gondolta. Tényleg visszahúzódnak. A rajtaütés a végéhez közeleg.

Ami azt jelentette, hogy kezdtek kifutni az időből. Amint a seanchanok elmennek, a Fehér Torony kezdi újraszervezni magát. El kellett jutniuk Egwene-hez! A Fény adja, hogy nem fogták el…

De ha Siuan meg akarta Gyógyítani az embereit, az az ő döntése. Csak remélte, hogy ez a három élet nem kerül az amyrlinébe.

Vestas külön helyeztette el a három sebesültet az udvar szélén, egy jókora fa ágai alatt. A tábornok odavezényelt egy osztagot, és hátrahagyta Gawynt, hogy szervezze meg a többieket, aztán Siuan nyomában a sebesültekhez eredt. A nő letérdelt az első mellé. Nem volt túl erős a Gyógyításban, és erre már jó előre figyelmeztette Bryne-t, de talán elég jó állapotba tudta hozni ezt a hármat, hogy életben maradjanak, amíg fel nem fedezik és foglyul nem ejtik őket a Fehér Torony emberei.

Gyorsan dolgozott, és Bryne úgy vette észre, leszólta saját magát. Egészen elfogadható módon Gyógyított. De időbe telt. A férfi az udvart pásztázta a tekintetével. Érezte, hogy egyre idegesebb. Bár a felső emeleteken még mindig folyamatos volt a robajlás, az alsóbb szintek és az udvar elcsendesedett. A közelben már csak a sebesültek nyögését és a lángok ropogását lehetett hallani.

A Fényre! – gondolta, ahogy végignézett a törmeléken, és a Torony aljára pillantott. A keleti szárny tetejét és túlsó falát megsemmisítették, és lángok lobogtak az épületben. Az udvaron törmelékhalmok és kráterek váltogatták egymást. Füst ülte meg a levegőt, sűrű, bűzös füst. Vajon hajlandóak lesznek visszatérni az ogierek, és újjáépíteni ezt a pompás épületet? Lesz-e még egyszer ugyanolyan, vagy egy látszólag örök érvényű létesítmény bukott el ma este? És vajon ő maga büszke, hogy látta, vagy gyászolja?

Egy árnyék moccant meg a fa mellett a sötétben.

Bryne gondolkozás nélkül mozdult. Három dolog keveredett össze benne: a többéves kardforgatási képzés, a több évtizedes harci reflexek, és a friss kötéstől kiélesedett érzékek. Mindez egyetlen mozdulatban összpontosult. A kardja egy szívverés alatt már kinn is volt, és „A feketelándzsa utolsó marásával” egyenesen a sötét alak nyakába vágta a pengét.

Minden megdermedt. Siuan döbbenten nézett fel a férfi mellől, akit épp Gyógyított. Bryne pengéje egyenesen a válla fölött nyúlt át, és az éjfekete páncélos seanchan katona torkában ért véget. A támadó szótlanul elejtette sűrű folyadékkal bekent, gonoszul fogazott rövidkardját. Rángatózva nyúlt ki Bryne kardja után, mintha ki akarná tépni a nyakából. A keze egy pillanatra rámarkolt a tábornok karjára.

Aztán lecsúszott hátrafelé Bryne pengéjéről, és a földre roskadt. Megrándult még egyszer, és a torkában bugyogó vér dacára is tisztán suttogott valamit.

– Marath… damane…

– A Fény égessen meg! – lehelte Siuan, és a szívéhez kapta a kezét. – Ez meg mi volt?

– Nem úgy volt felöltözve, mint a többiek – magyarázta Bryne, és megrázta a fejét. – Más a páncélja. Valamiféle orgyilkos.

– A Fényre – mormolta Siuan. – És én még csak nem is láttam! Mintha csak a sötétség része lett volna!

Orgyilkosok. Mintha mindig ugyanúgy néztek volna ki, bárhonnan érkeztek is. Bryne visszalökte a kardját a hüvelyébe. Most használta először „A feketelándzsa utolsó marását” harcban. Nagyon egyszerű forma volt, egyvalamire kihegyezve: a gyorsaságra. Kardot rántani és az ellenfél nyakába vágni egyetlen, kurta mozdulattal. Ha elrontottad, általában meghaltál.

– Megmentetted az életem – nézett fel rá Siuan. Az arca nagyobbik része sötétben volt. – Az éjféli tengerekre – csattant fel –, annak a nyamvadt lánynak igaza volt!

– Kinek? – kérdezte Bryne, és a sötétséget fürkészte, további orgyilkosok után kutatva. Kurtán intett egyet, és az emberei megilletődve feljebb húzták a lámpák ellenzőjét. Az orgyilkos támadása olyan gyors volt, hogy még alig mozdultak meg. Ha őt nem gyorsította volna fel az őrzők kötése…

– Minnek – felelte Siuan. Fáradtnak hangzott. A Gyógyítások láthatóan sokat kivettek belőle. – Azt mondta, melletted kell maradnom. – Elhallgatott. – Ha ma nem jöttél volna el velem, meghaltam volna!

– Hát – nézett rá Bryne –, az őrződ vagyok. Tartok tőle, nem ez lesz az egyetlen alkalom, amikor megmentem az életed. De mitől lett hirtelen ilyen meleg?

– Igen – kelt fel Siuan. – De ez most más. Min azt mondta, meghalok, ha… Nem, várj csak! Min nem pontosan ezt mondta! Azt mondta, hogy ha nem maradok melletted, mind a ketten meghalunk!

– Ezt meg hogy… – kezdte Bryne, és odafordult hozzá.

– Csitt! – mondta Siuan, és a két keze közé kapta a fejét. A férfi furcsa, bizsergő érzést érzett. Vajon az Egyetlen Hatalmat használja rajta? Mi történik? Ezt a döbbenetes, jeges érzést az ereiben felismerte! Siuan meggyógyította! De miért? Nem is sebesült meg!

A nő elvette a kezét, és hirtelen megtántorodott. Kimerültség futott át az arcán. Bryne megragadta, hogy megtámassza, de Siuan megrázta a fejét, és kihúzta magát.

– Itt – mondta. Elkapta a férfi kardforgató kezét, és megcsavarta, hogy látsszon a csuklója. A bőrére tapadva parányi, fekete tű sötétlett. A nő kirántotta. Bryne-t kirázta a hideg, és ennek most semmi köze nem volt a Gyógyításhoz.

– Mérgezett? – kérdezte, és a halott orgyilkosra nézett. – Amikor elkapta a karom, az nem csak a haláltusa része volt!

– Talán volt rajta valami érzéstelenítő anyag is – motyogta Siuan dühösen, és hagyta, hadd segítsen neki Bryne leülni. Félredobta a tűt, és hirtelen lángra kapott az egész. A méreg elpárolgott a fókuszált hőségben.

A férfi beletúrt a hajába. Nedves volt a homloka.

– És meg… meggyógyítottad?

Siuan biccentett.

– Meglepően könnyű volt. Nem volt belőle sok a szervezetedben. Ettől persze még megölt volna. Meg kell köszönnöd Minnek, amikor legközelebb találkozol vele, Bryne! Épp most mentette meg mindkettőnk életét!

– De ha nem jöttem volna, meg sem mérgeznek!

– Ne próbálj logikusan nézni egy efféle látomást vagy Jövendölést – fintorodott el Siuan. – Életben vagy. Én is életben vagyok. Javaslom, érjük is be ennyivel! Elég jól érzed magad ahhoz, hogy továbbmenjünk?

– Mit számít az? – mordult fel Bryne. – Úgysem hagyom, hogy nélkülem menj tovább!

– Akkor gyerünk – mondta a nő. Mély levegőt vett, és talpra állt. A pihenő messze nem volt elég hosszú, de a férfi nem szidta össze érte. – Mindhárom katona túléli az éjszakát. Megtettem értük, ami csak tőlem telt.

Egwene kimerülten ült egy törmelékhalmon, kibámult a Fehér Torony oldalába tépett lyukon, nézte az odalenn lobogó tüzeket. Árnyékok sürgölődtek körülöttük, és a tüzek egyesével kialudtak. Bárki irányította is az ellenállást, elég gyors észjárású volt ahhoz, hogy felismerje, a lángok legalább akkora veszélyt jelenthetnek rájuk nézve, mint a seanchanok. De pár nővér a Levegő és a Víz fonataival gyorsan megfékezhette a lángokat, és megmenthette a Tornyot. Már ami maradt belőle.

Lehunyta a szemét, és hátradőlt, nekitámaszkodott a fal maradványának, élvezte az arcát simogató friss szellőt. A seanchanok elmentek, az utolsó to'raken is beleveszett az éjszakába. Abban a pillanatban, amikor a menekülő dög után nézett, Egwene hirtelen ráébredt, milyen keményen hajtotta saját magát, és azokat a szerencsétlen novíciákat, akiken keresztül a Forráshoz fért. Úgy engedte el őket, hogy rájuk parancsolt, azonnal menjenek aludni. A többi nő, akit maga köré gyűjtött, vagy a sebesülteket ápolta, vagy a felsőbb szinteken tomboló tüzeket próbálta eloltani.

Ő is segíteni akart. Egy kis részecskéje legalábbis feltétlenül. Egy morzsácskája. De a Fényre, milyen fáradt volt! Egy árva cseppet sem tudott volna fókuszálni, még a sa'angreallal sem. A saját tűrőképessége határáig hajszolta magát. De most annyira kimerült volt, hogy ha akarja, sem tudta volna magához ölelni a Forrást.

Harcolt. Dicsőséges volt, és pusztító, az ítélet és a harag amyrlinje, a Zöld ajah megtestesülése. És a Torony így is leégett. És így is több to'raken menekült el, mint ahányat sikerült megölnie. Az általa összeszedett nők közt bizakodásra adott okot a sebesültek száma. Csak három novícia és egy aes sedai halt meg, de tíz damanet gyűjtöttek be, és többtucatnyi katonát öltek meg. De milyen lehetett a helyzet a többi folyosón? A Fehér Torony nem jöhetett ki jól ebből a csatából.

A Fehér Torony megtört. Most már fizikailag is, nem csak lélekben. Erős vezetőre lesz szükségük az újjáépítéshez. Az elkövetkezendő pár nap fordulópontot jelent. Ha csak rágondolt, mennyi munka vár rá, még kimerültebbnek érezte magát.

Sok mindenkit megvédett. Ellenállt. Küzdött. De ez a nap mégis az aes sedaiok történelmének egyik legnagyobb katasztrófájaként marad fenn.

Nem gondolhatok erre, mondta magának. Arra kell gondolnom, hogyan hozhatom helyre a dolgokat…

Nemsokára majd feláll. Ő vezeti majd az aes sedaiokat és a novíciákat itt, a felső emeleteken, ahogy feltakarítanak, és felmérik a pusztítást. Erős és hozzáértő lesz. A többieket biztos megkísérti a kétségbeesés, neki bizakodónak kell lennie. Értük.

De egy pár percet még pihenhetett. Csak pár percet kellett még pihennie…

Alig vette észre, hogy felkapja valaki. Fáradtan kinyitotta a szemét, és bár zsibbadtak voltak a gondolatai, teljesen megdöbbent, hogy Gawyn Trakand viszi a karjában. A férfi homlokára száraz vér kérgesedett, de az arca határozott volt.

– Megtaláltalak, Egwene – nézett le rá. – Megvédlek!

Ó! – gondolta a lány, és újra lehunyta a szemét. Jó. Micsoda kellemes álom! Elmosolyodott.

De várjunk csak! Nem. Valami nem volt rendben. Nem lett volna szabad elhagynia a Tornyot. Tiltakozni próbált, de alig tudott motyogni.

– Halbél – hallotta Siuan Sanche hangját. – Mit tettek szegénnyel?

– Megsebesült? – kérdezte egy másik hang.

Gareth Bryne.

Nem, gondolta Egwene zsibbadtan. Nem! El kell engednetek! Nem mehetek el! Most nem…

– Egyszerűen csak itt hagyták, Siuan – mondta Gawyn. Olyan jólesett hallani a hangját. – Védtelenül a folyosón! Bárki belebotolhatott volna! Mi lett volna, ha rátalálnak a seanchanok?

Elpusztítottam őket, gondolta Egwene mosolyogva, és kicsúsztak a gondolataiból a szavak. Lángoló harcos voltam, a Kürt idézte hős! Nem mernek még egyszer szembeszállni velem!

Kis híján elaludt, de Gawyn lépteinek üteme ébren tartotta. Igaz, épphogy csak.

– Hé! – A távolból mintha Siuan hangját hallotta volna. – Ez meg micsoda? A Fényre, Egwene! Ezt meg hol szerezted? Ez a leghatalmasabb az egész Toronyban!

– Mi az? – kérdezte Bryne hangja.

– A kiutunk – mondta Siuan a távolban. Egwene megérzett valamit. Fókuszálást. Erős fókuszálást. – Azt kérdezted, hogyan tudunk kiosonni, most, hogy úgy felbolydult minden odalenn az udvaron! Hát ezzel. Ezzel én is elég erős vagyok az Utazáshoz! Szedjük össze a csónakoknál hagyott katonákat, és ugorjunk vissza a táborba!

Nem! – gondolta Egwene, és tíz körömmel próbálta kikaparni magát az álmosság alól, próbálta kinyitni a szemét. Nyerésre állok, nem értitek? Ha most jó vezetőjük leszek, amikor a romokat kell eltakarítani, akkor biztos amyrlinnek látnak majd! Itt kell maradnom! Itt kell…

Gawyn átvitte a Kapun, és maguk mögött hagyták a Fehér Tornyot.

Saerin végre megengedte magának, hogy leüljön. A parancsnoki központként szolgáló gyülekezőterem most a sebesültek szétválogatására és Gyógyítására szolgáló teremmé változott. Sárga és Barna nővérek lépdeltek a sorba fektetett katonák, szolgák és nővérek között. Először a legsúlyosabb sebesülteken segítettek. Ijesztően sok halott volt, beleértve egyelőre több mint húsz aes sedait is. De a seanchanok visszavonultak, épp, ahogy ő megjósolta. Hála érte a Fénynek!

Saerin a terem északnyugati sarkába húzódott vissza. A feje fölött egy festmény Teart ábrázolta tavasszal. Egy kurta kis zsámolyon ült, és egyesével hallgatta végig a beérkező jelentéseket. A sebesültek nyögtek, és a szobát megülte a vér bűze, meg a gyógynövények illata, amit azok kaptak, akiknek a sérülése nem igényelt azonnali Gyógyítást. Ezenkívül füstszag is terjengett. Aznap éjjel mindenhol lehetett érezni. Egyre több katona jött oda hozzá a károkat és az elesetteket soroló jelentésekkel. Saerin nem akart tovább olvasni, de ez is jobb volt, mint a nyögéseket hallgatni. Elaida meg hol a Fényben lehet?

A csata során senki sem hallott az amyrlin felől, de a Torony tetejének nagy részével megszakadt a kapcsolat idelenn. Remélhetőleg hamar össze tudják szedni az amyrlint és a Csarnokot, hogy erős kézzel vezessék át a válságon a nővéreket.

Elvett egy újabb jelentést, és felvonta a szemöldökét, amikor végigolvasta. Egwene csoportjában csak három novícia halt meg? Több mint hatvanból? És csak egy nővér abból a bő negyvenből, akit összeszedett? Tíz seanchan fókuszálót fogtak el, és több mint harminc rakent öltek meg? A Fényre! Ehhez képest a tulajdon teljesítménye kifejezetten kezdőnek számított! És ez lenne az a nő, aki Elaida makacs állítása szerint csak egyszerű novícia?

– Saerin sedai? – kérdezte egy férfihang.

– Hmmm? – kérdezett vissza oda sem figyelve.

– Meg kellene hallgatnia ennek a beavatottnak a mondanivalóját. Saerin felnézett, és ráébredt, hogy Chubain kapitány beszél hozzá.

A férfi keze egy fiatal, kék szemű, kerekded pofijú kis arafelli lány vállán nyugodott. Hogy is hívták ezt a lányt? Mair, igen, Mair! Szegény gyermek megviseltnek tűnt. Az arcán apró vágások éktelenkedtek, és a horzsolások alatt alighanem zúzódások voltak. Beavatott-ruhája ujja és válla szétszakadt.

– Gyermekem? – kérdezte Saerin, és Chubain aggodalmas arcára nézett. Mi volt a baj?

– Saerin sedai – suttogta a lány. Pukedlizett, aztán elfintorodott fájdalmában. – Én…

– Ki vele, gyermekem! – csattant fel Saerin. – Ma éjszaka nem finomkodhatunk!

Mair lenézett a földre.

– Az amyrlinről van szó, Saerin sedai. Elaida sedairól. Ma este én voltam hozzá berendelve, dolgokat írtam át neki. És…

– És mi? – kérdezte Saerin. Meghűlt benne a vér.

A lány sírni kezdett.

– Az egész fal berobbant, Saerin sedai. A törmelék elfedett, és azt hiszem, halottnak hittek. Semmit sem tehettem! Sajnálom!

A Fény óvjon meg minket! – gondolta Saerin. Nem arra gondol, amire én gondolok! Ugye?

Elaida nagyon különös érzésre ébredt. Miért mozgott az ágya? Remegett, ingott. És olyan ütemesen. És ez a szél! Carlya nyitva hagyta volna az ablakot? Ha igen, verést kap a szobalánya! Figyelmeztette már! Mondta, hogy…

De ez nem az ágya volt. Kinyitotta a szemét, és ahogy lenézett, sötét táj suhant el több száz lábbal alatta. Valami furcsa szörnyeteg hátára kötözték. Nem tudott megmozdulni sem. Miért nem tudott megmozdulni sem? A Forrásért nyúlt, és hirtelen éles fájdalom hasított bele, mintha egyszerre minden porcikáját ezer bottal verték volna végig.

Kábán nyúlt fel, és megtapogatta a torkára feszülő nyakpántot. A mellette lévő nyeregben sötét alak ült. Nem világította meg az arcát lámpafény, de Elaida valahogy mégis érezte. Halványan mintha emlékezett volna rá, hogy egy ideig a levegőben lógott, egy kötélhez kötve, aztán hol elvesztette az eszméletét, hol visszanyerte. Mikor húzhatták fel? És mi történt?

Egy hang suttogott a sötétben.

– Megbocsátom ezt a kis hibát. Olyan sokáig voltál marath'damane, sajnos várható volt, hogy lesznek rossz szokásaid. De nem nyúlsz ki még egyszer a Forrásért engedély nélkül. Megértetted?

– Engedjenek el! – kiáltott fel Elaida.

A fájdalom tízszeresen tért vissza, és ő öklendezni kezdett kínjában. Az epe és a hányás a mélybe zuhant a bestia hátáról.

– Jól van, jól van! – mondta a hang türelmesen, mintha a nő egy egészen kis babához beszélne – Tanulnod kell! Suffa a neved. És Suffa nagyon jó damane lesz! Igen, bizony, nagyon, nagyon jó damane lesz!

Elaida újra sikoltani kezdett, és ezúttal nem hallgatott el a fájdalomtól sem. Csak sikoltott és sikoltott bele az érzéketlen éjszakába.

Negyvenkettedik fejezet

Tear Köve előtt

Nem tudjuk a Graendal palotájában lévő nők nevét, mondta Lews Therin. Nem tudjuk hozzáadni őket a listához! Rand próbálta figyelmen kívül hagyni az őrültet. Képtelenségnek bizonyult.

Lews Therin nem hagyta abba.

Hogy folytathatjuk a listát, ha nem tudjuk a nevüket! A háborúban is megkerestük az elesett Hajadonokat, és megtaláltuk az összeset! Mindegyiket! A lista elromlott! Nem tudom folytatni!

Nem a te listád!, mordult rá Rand. Az enyém, Lews Therin! AZ ENYÉM!

Nem! – tiltakozott az őrült. Ki vagy te? Az enyém! Én állítottam össze! És nem tudom folytatni, most, hogy meghaltak! Ó, a Fényre! Öröktűz? Miért használtunk öröktüzet? Megígértem, hogy azt soha többé nem teszem…

Rand összeszorította a szemét, és szorosan megmarkolta Tai'daishar kantárját. A harci mén végiglépdelt az utcán, a patája keményre döngölt földön dobbant, egyik a másik után.

Mi lett belőlünk? – suttogta Lews Therin. Megint az lesz a vége, ugye? Megöljük őket. Mindegyiküket. Mindenkit, akit csak szerettünk. Újra, újra, újra…

– Újra, újra, újra – suttogta Rand. – Nem számít, ha a világ megmarad. Átkoztak már épp elégszer, szitokszó volt a Sárkánybérc és a nevem, de éltek. Itt vagyunk, harcra készen. Újra és újra.

– Rand? – kérdezte Min.

A férfi kinyitotta a szemét. A lány egy pej kancán ügetett Tai'daishar mellett. Nem hagyhatta, hogy akár ő, akár más rajtakapja, hogy meginog. Nem volt szabad megneszelniük, milyen közel áll az összeomláshoz.

Annyi nevet nem tudunk, suttogta Lews Therin. Annyian haltak meg a kezünk által!

És ez még csak a kezdet.

– Jól vagyok, Min – mondta Rand. – Csak gondolkoztam.

– Az embereken? – kérdezte Min.

Bandar Eban fajárdái emberekkel voltak tele. Rand már nem látta, milyen színű a ruhájuk, csak azt, hogy milyen kopott. Látta a pompázatos kelmén a lyukakat, a szitává kopott anyagot, a mocskot, a foltokat. Bandar Ebanban szinte mindenki menekült volt, vagy így, vagy úgy. Elkínzott tekintettel néztek fel rá.

Eddig ahányszor csak meghódított egy királyságot, jobb állapotban hagyta el, mint amilyenben megszerezte. Kitaszított zsarnokokat döntött meg, háborúknak, ostromoknak vetett véget. Megsemmisítette a shaidó hódítókat, élelmet hozatott, rendet teremtett. Ahány országot csak elpusztított, egyszersmind meg is mentette.

Arad Doman más volt. Élelmet hozatott, de az élelem csak még több menekültet vonzott ide, és próbára tette a tartalékait. Nemcsak hogy nem tudott békét adni nekik a seanchanokkal, de lefoglalta az egyetlen haderejüket, és felküldte, hogy az a Határvidéket felügyelje. A tenger még mindig nem volt biztonságos. A parányi seanchan császárnő nem bízott benne. Folytatni fogja a támadásokat, talán meg is kétszerezi őket.

A domaniakat eltiporja a háború, tönkrezúzatnak az északról rájuk zúduló trallokok és a délről támadó seanchanok között. És ő magukra hagyja őket.

Valamiféleképp mintha az emberek is rájöttek volna, mi történik, és neki nehezére esett rájuk néznie. Éhes szemük vádlón meredt rá: miért hozol reményt, ha utána hagyod felszáradni, mint a szárazság idején frissen ásott kutat? Miért kényszerítesz minket, hogy fogadjunk el urunknak, ha aztán cserbenhagysz?

Flinn és Naeff előrelovagoltak: látta fekete kabátjukat messze elöl. Nyugodtan ültek a nyeregben, várták, hogy a kísérete a főtérre érjen. Magas gallérjukon szikráztak a kitűzők. A téren még mindig csobogott a szökőkút, fényes rézlovak ugrottak fel a fényes rézhullámok közül. Ezek közül a szótlan domaniak közül ki fogja tovább fényesíteni a szökőkutat, most, hogy nem lesz uralkodójuk, és a fél Kereskedőtanácsnak is nyoma veszett?

Az aieljeinek nem sikerült elég tanácstagot felkutatniuk ahhoz, hogy döntésképes többséget alkossanak. Gyanította, hogy Graendal eleget ölt meg vagy ejtett foglyul közülük ahhoz, hogy sose választhassanak már új királyt. Ha a tanács bármelyik tagja elég csinos volt hozzá, Graendal biztos kis kedvencévé is tette – és akkor ő végzett vele.

Ó – mondta Lews Therin. Nevek, amiket felvehetek a listára. Igen…

Bashere léptetett oda mellé. Az öklével dörgölte a bajszát, és elgondolkozva nézett maga elé.

– Teljesült az akaratod – jelentette.

– Chadmar úrnő? – kérdezte Rand.

– Visszakerült a palotájába – mondta Bashere. – Ugyanez történt a Kereskedőtanács másik négy tagjával is, akiket az aielek a városban tartottak fogva.

– Megértették, mit kell tenniük?

– Igen – sóhajtott fel a bajszos vezér –, de nem hinném, hogy megteszik. Ha engem kérdezel, abban a pillanatban, hogy eltűntünk innen, úgy rohannak el a városból, mint tolvajok a börtönből, ha szabadnapos a foglár!

Rand nem válaszolt erre. Azt parancsolta a tanácstagoknak, hogy nevezzenek ki új tagokat, aztán válasszanak királyt. De Bashere-nak alighanem igaza volt. Már megkapta a jelentéseket a többi városból, ahonnan már visszavonta az aiel csapatokat. A vezetőik eltűntek, menekültek a várt seanchan támadás elől.

Arad Doman királyságának vége volt. Nemsokára összeroskad, mint egy túlságosan is megrakott asztal. Nem az én problémám, gondolta Rand, és nem nézett az emberekre. Én minden tőlem telhetőt megtettem!

Ez nem volt igaz. Bár segíteni akart a domaniakon, valójában azért jött ide, hogy elbánjon a seanchanokkal, megtudja, mi történt a királlyal, és levadássza Graendalt. Arról nem is beszélve, hogy amit lehet, biztosítson a Határvidékből.

– Ituraldéről mi hír? – kérdezte.

– Tartok tőle, semmi jó – felelte Bashere komoran. – Volt pár kisebb összecsapása a trallokokkal, de ezt már eddig is tudtuk. Az árnyfattyak mindig gyorsan visszavonulnak, de Ituralde arra figyelmeztet, hogy valami készül. A felderítői akkora seregeket láttak, amelyek könnyen lerohanhatnák az övét. Ha a trallokok odafenn gyülekeznek, akkor alighanem máshol is azt teszik. Különösen a Résnél.

A Fény égesse meg azokat a határvidékieket! – gondolta Rand. Velük is kell valamit kezdenem! Nemsokára…

Odaért a térre, meghúzta Tai'daishar kantárját, majd biccentett Flinnek és Naeffnek.

Erre a jelre mind a ketten jókora Kaput nyitottak a főtéren. Rand egyenesen Chadmar úrnő palotaudvaráról akart elmenni, de az olyan lett volna, mintha tolvajként eloson; egyik nap még itt van, a másik nap már sehol. Legalább azt megadja ezeknek az embereknek, hogy lássák: elment, és magukra hagyta őket.

Ott tolongtak a járdákon, legalább annyian voltak, mint amikor ő a városba érkezett. Ha lehet, most még csendesebbek voltak, mint akkor. Testhez álló ruhás asszonyok, színes kabátos, húzott ingű férfiak. Sokuknak nem is volt jellegzetesen domani rézbőre. Rand rengeteg mindenkit a városba csalogatott az élelem ígéretével.

Ideje menni. Megindult az egyik Kapu felé, de utána kiáltott egy hang:

– Sárkány nagyúr!

Könnyű volt meghallani a hangot, akkora csend borult a tömegre. Rand megfordult a nyeregben, azt nézte, ki kiált. Egy nyurga fickó volt az, vörös domani kabátja derékig kigombolva, a V alakú nyílásban kivillant ráncolt inge. Arany fülbevalója felszikrázott, ahogy könyökkel vágott magának utat a tömegben. Az aielek elkapták, de Rand felismerte. Az egyik dokkmester volt. Rand intett az aieleknek, hogy engedjék, hadd jöjjön közelebb a fickó. Iralin volt a neve.

Iralin odasietett Tai'daisharhoz. Domani létére szokatlanul simára borotválta az arcát, és a szeme alatt mély árkok sötétlettek a kialvatlanságtól.

– Sárkány nagyuram – kezdte halkan, Rand lova mellett állva. – Az élelem! Megromlott.

– Micsoda? – kérdezte ő.

– Az összes – folytatta a férfi feszült hangon. – Minden hordó, minden zsák, minden morzsa, ami csak a raktárakban és a tengeri nép hajóin volt. Nagyuram! Nem csak zsizsikekkel lett tele! Fekete lett és keserű, és aki eszik belőle, megbetegszik!

– Mind? – ismételte meg Rand döbbenten.

– Mind – erősítette meg Iralin halkan. – Több száz, több ezer hordó! És hirtelen történt, egy szemvillanás alatt. Az egyik pillanatban még jó volt, a másikban… nagyuram! Annyian jöttek a városba, mert azt hallották, itt van élelem! De most semmink sincsen! Mit tegyünk?

Rand lehunyta a szemét.

– Nagyuram? – kérdezte Iralin.

A Sárkány kinyitotta a szemét, és megsarkantyúzta Tai'daishart. Ott hagyta a tátott szájjal bámuló dokkmestert, és átlovagolt a Kapun. Nem tehetett többet. Nem volt hajlandó többet tenni.

Kizárta az eljövendő éhínséget a gondolatai közül. Döbbenetesen könnyen ment.

Bandar Eban eltűnt a túlságosan is csendes emberekkel egyetemben. Amint átlépett a Kapun, minden oldalról ujjongás harsant körülötte.

Olyan döbbenetes volt, olyan más, hogy elképedve állította meg Tai'daishart.

Tear terült el előtte. A szélesen elterpeszkedő város a világ legnagyobbjai közé tartozott, és a Kapu egyenesen az egyik főtérre nyílt. Asha'manek kis sora köszöntötte a szívéhez emelt ököllel. Korábban Tearbe küldte őket, hogy felkészítsék a várost az érkezésére, és megtisztítsák a teret a Kapunyitáshoz.

Az emberek tovább éljeneztek. Több ezren gyűltek össze, és a Fény lobogói lustán csapkodtak a tömegben magasra emelt, tucatnyi pózna tetején. Az ünneplés számonkérésként ütötte meg Randet. Nem érdemelt ekkora dicséretet. Azok után, amit Arad Domanban tett, semmiképp sem.

Nem állhatok meg, gondolta, és újra megsarkantyúzta Tai'daishart. A ló patkója itt kockaköveken dobogott, nem eső áztatta sárban. Bandar Eban nagyváros volt, de Tear egészen más kategóriába tartozott. Utcák kígyóztak végig a tájon, a házak nagy részét a falusiak alighanem zsúfoltnak mondták volna, de a teariek számára ez volt a dolgok rendje. A csúcsos pala- és cseréptetők szélén sok helyütt férfiak és fiúk kapaszkodtak, hátha jobban látják az Újjászületett Sárkányt. Az építőkövek is világosabbak voltak errefelé, mint Bandar Ebanban, és a legtöbb házat kőből emelték. Talán a város fölött magasló erőd tehetett róla. Tear Köve. Ez volt a neve. Egy régi kor maradványa, de így is lenyűgöző.

Rand előreügetett. Min és Bashere még mindig a közelében lovagoltak. A tömeg felujjongott. Olyan hangosak! A közelben csapkodó zászlók felfeküdtek a szélre, és megmagyarázhatatlanul összegubancolódtak. A tömeg elején álló férfi, aki a magasba emelte őket, zavartan húzta le, hogy kibogozza, de szorosan egymásba fonódtak. A szél szabályos csomót kötött rájuk. Rand szinte észre sem vette, csak tovább lovagolt. Már rég nem lepte meg, mi mindenre képes ta'veren természete.

Az azonban meglepte, hogy mennyi külföldit lát a tömegben. Az, hogy a városban vannak, önmagában még nem volt meglepő: Tear rengeteg külhonit vonzott, egyaránt szívesen látta a Kelet fűszer- és selyemkereskedőit, a tengerről érkező porcelánokat, Észak gabonáját és dohányát, és a mindenhonnan befolyó történeteket. De eddig úgy találta, hogy a külföldiek várostól függetlenül nem törődtek vele, ha arra járt.

Ez még azokra a külföldiekre is igaz volt, akik egy másik olyan országból érkeztek, amit meghódított. Ha Cairhienben volt, a cairhieniek minden óhaját lesték – de ha Illianben volt, a cairhieniek kerülték. Talán csak nem szerették, ha arra emlékeztette őket, hogy az uruk és az ellenségük ura ugyanaz a személy.

Itt viszont nem esett nehezére idegeneket találnia a tömegben. A tengeri nép sötét bőrű, tiritarka, bő ruhájú szülöttei, hosszú kabátos, hegyesre viaszozott bajszú murandyiek, szakállas, felhajtott gallérú illianiek, sápadt, csíkos ruhás cairhieniek. Még egyszerű gyapjúruhás andori férfiak és nők is voltak! Kevesebb külföldi éljenzett, mint helyi, de azért ott voltak, és figyeltek.

Bashere a tömeget fürkészte.

– Mintha meg lennének lepve! – Rand azon kapta magát, hogy ezt mondja.

– Távol voltál már egy ideje – dörgölte meg Bashere a bajszát elgondolkozva. – A pletykák kétségkívül gyorsabbak a leggyorsabb nyílvesszőnél is, és jó néhány fogadós regélt arról, hogy meghaltál vagy eltűntél, hátha akkor mindenki vesz még egy kört.

– A Fényre! A fél életemet azzal töltöm, hogy ezt vagy azt a pletykát eltapossam! Mikor lesz már vége?

Bashere felnevetett.

– Ha ezt a pletykát sikerül leállítanod, leszállok a lovamról, és ezentúl kecskeháton ügetek. És belépek a tengeri népbe is!

Rand elhallgatott. A követői tovább özönlöttek át a lyukakon. Ahogy a saldaeaiak beérkeztek Tearbe, szinte kivétel nélkül egyenesebben tartották a lándzsájukat, és a lovuk is élénkebben lépdelt. Az aes sedaiok ugyan nem büszkélkedtek, de kortalan arcuk kevésbé tűnt fonnyadtnak, és bölcs jóindulattal néztek végig a tömegen. És az aielek – kutakodó léptük mintha egy árnyalatnyit óvatlanabb lett volna, az arcuk mintha kissé nyíltabb; mintha könnyebben megbirkóztak volna az éljenzéssel, mint azokkal a csendes, vádló domani szempárokkal.

Bashere és Rand oldalra léptetett. Min csendben követte őket. Úgy nézett ki, mint akinek máshol jár az esze. Cadsuane és Nynaeve nem voltak a palotában, amikor bejelentette, hogy távozik? Vajon mire készülhettek? Rand nem feltételezte, hogy együtt vannak. Az a két nő alig fért meg egy szobában! De akárhogy is, hallani fogják, hogy elment, és könnyen rátalálnak. Mostantól könnyen meg lehet már találni. Nem bujkál többet erdei udvarházakban. Nem utazgat egymaga. Most, hogy Lan és a malkieriek megindultak a Rés felé, már nem. Nem volt rá ideje.

Bashere a nyitott Kapukat figyelte. Az aielek hangtalanul özönlöttek át. Egyre jobban kezdték megszokni ezt a fajta utazást.

– Szólni fogsz Ituraldénak? – kérdezte végül Bashere. – Arról, hogy kivonultál?

– Majd meghallja – felelte Rand. – A küldöncei azt a parancsot kapták, hogy Bandar Ebanba vigyék a jelentéseket. Hamarosan megtudja, hogy már nem vagyok ott!

– És ha elhagyja a Határvidéket, hogy újra harcba szálljon a seanchanokkal?

– Akkor majd lelassítja a seanchanokat – mondta Rand. – És kevésbé marnak majd a bokámba. Úgy is épp olyan jó hasznát veszem, mint máshogy!

Az idősebb férfi végigmérte.

– Mit vársz tőlem, Bashere, mit tegyek? – kérdezte Rand halkan. Az a pillantás kihívás volt, még ha halk is, de ő nem volt hajlandó törődni vele. A haragja fagyott maradt.

Bashere felsóhajtott.

– Nem tudom – mondta. – Minden úgy össze van kavarodva, és én sem látom belőle a kiutat! Háborúba indulni a seanchanokkal a hátunkban, hát, nem nagyon tudok elképzelni rosszabb helyzetet…

– Tudom – mondta Rand, és elnézett a város fölött. – Mire végzünk, Tear az övék lesz, és talán Illian is. A Fény égessen meg, szerencsések leszünk, ha nem hódítanak meg mindent egész Andorig, miközben hátat fordítunk nekik!

– De…

– Azt kell feltételeznünk, hogy Ituralde elhagyja a helyét, amint hírét veszi a kudarcomnak. Ami azt jelenti, hogy a határvidéki hadsereggel kell megbirkóznunk következő lépésben. Bármilyen bajuk van is velem a rokonaidnak, gyorsan túl kell rajta lépniük! Nincs sok türelmem azokhoz, akik elhagyják a kötelességüket!

Mi is megtettük volna? – kérdezte Lews Therin. Mi kit hagytunk el?

Csend legyen! – förmedt rá Rand. Menj vissza a nyivákolásodhoz, te bolond, és hagyj békét nekem!

Bashere elgondolkozva dőlt hátra a nyeregben. Ha arra gondolt, hogy Rand elhagyta a domaniakat, hát nem szólt egy szót sem. Végül megrázta a fejét.

– Nem tudom, Tenobia mit akarhat. Lehet, hogy az egész csak annyi, hogy haragszik rám, amiért ott hagytam, hogy téged kövesselek, de lehet olyan súlyos követelésük is, mint hogy vesd alá magad a határvidéki uralkodók akaratának. El sem tudom képzelni, mi hozhatta ilyen messze őt és a társait a Fertőtől egy ilyen pillanatban!

– Hamarosan megtudjuk – mondta Rand. – Azt akarom, fogj pár asha'mant, és derítsd ki, hol táborozik Tenobia meg a többiek! Talán kiderül, hogy feladták ezt az ostoba masírozgatást, és végre visszamentek a helyükre!

– Rendben – mondta Bashere. – Előbb hadd verjenek tábort a csapataim, aztán indulok!

Rand kurtán biccentett, majd elfordította a lovát, és elkezdett leügetni az utcán. Mindkét oldalt emberek sorakoztak, ujjongva hajtották tovább. Amikor legutóbb Tearben járt, álruhában érkezett, bár annak sem volt sok haszna. Bárki, aki ismerte már a jeleket, tudhatta, hogy a városban tartózkodik. A szokatlan esetek – összecsomózódó zászlók, az épület tetejéről lezuhanó, sértetlenül földet érő emberek – csak a kezdeti lépések voltak. A ta'veren hatása egyre erősödött, egyre nagyobb torzulásokat okozott. És egyre veszedelmesebbeket.

A legutóbbi látogatásakor Teart lázadók ostromolták, de a város nem szenvedett. Tear kereskedelme túlságosan is szerteágazó volt ahhoz, hogy egy ilyen kis apróság, mint hogy ostrom alatt áll, megzavarja. A legtöbben úgy éltek, mint addig, szinte tudomást sem vettek a lázadókról. A nemesek játszhatták a kisded játékaikat, amíg nem borították fel vele a közönséges emberek életét.

Különben is, mindenki tudta, hogy a Kő nem eshet el, hiszen szinte soha nem esett el. Lehet, hogy az Utazás idejét múlttá tette, de azoknak a hódítóknak, akik az Egyetlen Hatalom nélkül érkeztek, a Kő még mindig bevehetetlen akadályt jelentett. Önmagában is erősebb volt, mint nem egy város – hatalmas fal-, torony- és erődtömeg, és egyetlen kis repedés sem futott végig a sima kőfelületen. Voltak benne kohók, raktárak, többezernyi védő, és volt saját, erődített kikötője is.

És mindennek semmi hasznát nem vennék egy rakenekkel és damanekkal támadó seanchan sereg ellen.

A tömeg egészen a Kő körül három oldalon körbefutó, széles, üres térig szegélyezte az utcákat. Mészárszék, mondta a mezőre Lews Therin.

Itt újabb tömeg éljenezte meg Randet. A Kő kapuja tárva-nyitva állt, és a fogadóbizottság már ott várta. Darlin – egykor nagyúr, most Tear királya – egy pompás, hófehér ménen ült. Legalább egy fejjel alacsonyabb volt Randnél, és fekete szakállát, fekete haját egyaránt rövidre nyírta. Kiugró orra miatt nehéz lett volna jóképűnek mondani, de Rand igen éles eszű és becsületes embernek találta. Végtére is Darlin a kezdetek kezdetétől szembeszállt vele, ahelyett, hogy csatlakozott volna az ájulós talpnyalókhoz. A nehezen megnyerhető szövetséges gyakran akkor is biztos szövetséges maradt, ha az ember nem felügyelte.

Darlin meghajolt előtte. A sápadt képű, kék kabátos, fehér nadrágos Dobraine egy aranyderesen ült a király mellett. Kiismerhetetlen volt az arckifejezése, bár Rand gyanította, hogy még mindig csalódott, amiért olyan kurtán elküldte Arad Domanból.

A Kő Védelmezői felsorakoztak a fal előtt. A kardjukat maguk előtt tartották, a mellvértjüket és sisakjukat addig fényesítették, míg kis híján ragyogott. Buggyos kabátujjuk fekete-arany csíkos volt, és a fejük fölött ott lobogott Tear zászlaja, a félig bíbor, félig arany mezőben csillogó három ezüst félhold. Rand látta, hogy az erőd kapuja mögötti tér dugig van katonákkal. Egy részük a Védelmezők színeit viselte, de mások nem hordtak egyenruhát, csak egy bíbor és arany szalagot a karjukra kötve. Ők lesznek az újonnan toborzottak, azok, akiket Darlin a parancsára gyűjtött.

Igazán félelmetes, lenyűgöző látványt nyújtottak. Büszkeséget ébreszthetett az emberben. Rand Darlin előtt állította meg Tai'daishart. Balszerencséjére az a pulykakakas Weiramon is elkísérte a királyt, és ott ült a lován Darlin mögött. Weiramon olyan ostoba volt, hogy Rand felügyelet nélkül még a szénahordást sem szívesen bízta volna rá, nemhogy katonai egységeknek vezetését! Igaz, hogy az alacsony kis emberke bátor volt, de alighanem csak azért, mert nem volt annyi esze, hogy felfogja a veszedelmek túlnyomó részét. Weiramon szokás szerint még ostobábban nézett ki attól, hogy csak félig öltözött bohócnak. A szakállát gondosan beviaszozta, a haját gondosan úgy fésültette, hogy ne látsszon, mennyire kopaszodik, és díszes ruhát öltött: a kabátját is, lovaglónadrágját is úgy szabták, mintha egyenruha lett volna, bár senki sem hordott ilyen finom anyagokat csatába. Kivéve persze Weiramont.

Kedvelem, gondolta Lews Therin.

Rand összerezzent. Te nem kedvelsz senkit sem!

Ő legalább őszinte, válaszolta Lews Therin, és felkacagott. Nálam legalábbis őszintébb, az egyszer szent! Az ember nem választhatja meg, hogy ostoba-e vagy sem, de azt igen, hogy hű-e! Sokkal rosszabb követőink is lehetnének!

Rand nem válaszolt. Semmi értelme nem volt vitába szállnia az őrülttel. Lews Therin minden ok nélkül hozta meg a döntéseit. Legalább nem ismét valami csinos nőt lesve dudorászott. Az nagyon zavaró tudott lenni.

Darlin és Dobraine meghajoltak felé, Weiramon utánozta őket. Mások is álltak persze a király mögött. Caraline úrnő, ahogy azt várni is lehetett: a karcsú cairhieni nemesasszony épp olyan szépséges volt, mint ahogy Rand emlékeiben élt. A homlokán egy fehér opál lógott, az aranyláncot sötét hajába fonta. Rand erővel tépte el róla a tekintetét. Nagyon hasonlított az unokatestvérére, Moirainere. Lews Therin persze erre elkezdte sorolni a listát, a legelején Moiraine nevével.

Rand megacélozta magát, és az elméje mélyén kántáló őrültet hallgatva végigmérte a csoport többi tagját. Az összes még életben lévő teari nagyúr és nagyúrnő itt volt, ki-ki a saját lován. A hízelkedő Anaiyella egy pej lovon ült Weiramon mellett. És… valakinek a keszkenőjét viselte volna, a férfi színeivel? Ennél azért még őt is diszkrétebbnek gondolta volna Rand. Torean kimosolygott tésztaképéből. Kár, hogy épp ő maradt életben, amikor olyan sok jobb nagyúr halt meg. Simaan, Estenda, Tedosian, Hearne – mind a négyen lázadtak ellene, ők vezették a Kő elleni ostromot. Most meghajoltak előtte.

Alanna is ott volt. Rand rá sem nézett. A nő bánatos volt, ezt érezte a köztük lévő kötésen át is. Legyen is bánatos!

– Sárkány nagyuram – húzta ki magát Darlin a nyeregben –, köszönöm, hogy elküldted hozzám Dobraine-t a kívánságaiddal! – Elégedetlenül csengett a hangja. Sietve hadsereget toborzott Rand sürgető parancsára, aztán a Sárkány arra kényszerítette, hogy hetekig semmit se tegyen vele. Nem baj, az emberek nemsokára hálásak lesznek a pár héttel hosszabb kiképzésért.

– A hadsereg készen áll – folytatta Darlin, aztán habozott. – Készen állunk, hogy Arad Domanba vonuljunk!

Rand biccentett. Eredetileg azt tervezte, Darlint küldi át Arad Domanba, hogy kivonhassa az aieleket és az asha'maneket, és máshol használja fel őket. Megfordult, hátranézett a tömegre, és mintegy mellékesen rájött, miért is olyan sok köztük az idegen. A külországiak többségét a hadsereg toborozta, és most odabenn sorakoztak a Kőben.

Talán a téren és az utcákon várakozók nem is azért gyűltek össze, hogy megéljenezzék őt. Talán azt hitték, hogy a győzelembe induló seregeket búcsúztatják el.

– Jó munkát végeztél, Darlin király – mondta neki. – Ideje is, hogy Tearben valaki megtanuljon már engedelmeskedni. Tudom, hogy az embereid türelmetlenek, de egy kicsit még várniuk kell. Nyittass nekem szobát a Kőben, és gondoskodj Bashere embereinek és az aieleknek az elszállásolásáról!

Darlin értetlenül nézett rá.

– Rendben. Ezek szerint nincsen ránk szükség Arad Domanban?

– Amire Arad Domannak szüksége lenne, azt senki sem adhatja meg – felelte Rand. – A sereged velem fog jönni.

– Természetesen, nagyuram. És… hová indulunk?

– A Shayol Ghulra.

Negyvenharmadik fejezet

A Láng Pecsétje

Egwene csendben ült a sátrában, kezét az ölébe ejtette. Uralkodott döbbenetén, izzó haragján és a hitetlenségen. A csinos, kövérkés kis Chesa csendben ült egy párnán a sarokban, békésen hímezgette Egwene egyik ruháján a szegélyt, és olyan elégedettnek tűnt, amilyen elégedett ember csak lehetett, most, hogy az úrnője visszatért. A sátor félreeső, nyugodt helyen állt, a saját kis ligetében az aes sedai tábor mélyén. Egwene aznap reggel nem volt hajlandó Chesán kívül más szolgálót beengedni. Még Siuant is elküldette, aki kétségkívül azért jött, hogy bocsánatot kérjen. Egwene-nek időre volt szüksége, hogy átgondolja a dolgokat, hogy felkészüljön, hogy megbirkózzon a kudarccal.

Mert kudarcot vallott. Igen, igaz, hogy mások kényszerítették rá ezt a kudarcot, de a követői és a barátai voltak! Meg fogják tapasztalni a haragját ezért a fiaskóért. De először magába kellett néznie, meg kellett vizsgálnia, mit tehetett volna jobban.

Csak ült a magas támlájú, csigamintásra faragott kartámaszokkal díszített faszéken. A sátra ugyanolyan állapotban volt, mint amikor itt hagyta: az asztal rendben, a takaró összehajtva, a párnák a sarokban. Chesa alighanem rendszeresen leporolta őket. Mint egy múzeum, ahol a gyerekeknek bemutatják a régvolt időket.

A lehető leghatározottabb volt, ahányszor csak találkozott Siuannal Tel'aran'rhiodban, és a nő mégis elment érte az akarata ellenére. Talán túlságosan is sokat titkolódzott. A titkolódzás veszélyes lehetett. Az okozta Siuan bukását is. A nő túl sok időt töltött a Kék ajah kémhálózatát felügyelve, és megszokta, hogy szűkmarkúan bánjon az információval: úgy osztogatta, mint zsugori a munkabért. Ha a többiek tudták volna, milyen fontos dolgokon munkálkodik, talán nem döntöttek volna úgy, hogy ellene fordulnak.

Egwene végigfuttatta az ujját az övére kötött sima, szoros táskácskán. Egy hosszú, vékony tárgy volt benne, titokban emelte el a Fehér Toronyból aznap reggel.

Ugyanabba a csapdába esett volna, mint Siuan? Megvolt a veszélye. Végtére is a nő tanította! Ha részletesebben elmagyarázta volna, milyen jól halad a munkája a Fehér Toronyban, talán megtartóztatták volna magukat a többiek?

Nehéz volt egyensúlyban maradnia. Az amyrlinnek rengeteg titkot meg kellett tartania. Ha átlátszó, elveszíti a fennhatóságát. De Siuannal igenis őszintébbnek kellett volna lennie. A nő túlságosan is megszokta, hogy magától cselekedjen. Árulkodó jel lehetett volna, hogy megtartotta az álom ter'angrealt a Csarnok tudta és kívánalma ellenére is. De ő annak még örült, és öntudatlanul is arra biztatta Siuant, hogy szálljon szembe a fennhatósággal.

Igen, ő is hibázott. Nem okolhatja csak Siuant, Bryne-t és Gawynt. Nyilván elkövetett más hibákat is: később még részletesen meg kell majd vizsgálnia a cselekedeteit.

Egyelőre viszont súlyosabb problémával kellett megküzdenie. Katasztrófa sújtott le rájuk. És a siker küszöbén elragadták a Fehér Toronyból. Mit tehetne? Nem kelhetett fel, hogy elgondolkozva járkáljon fel-alá. A fel-alá járkálással csak elárulta volna, hogy ideges és dühös, és megtanulta már, hogyan legyen nyugodt minden körülmények között. Nehogy véletlenül rossz szokásokat vegyen fel. Ülve maradt hát, a kezét a karfára tette, derékrészen zöld és sárga mintás, finom selyemruhája könnyedén omlott a térdére.

Olyan furcsának érezte a ruhát. Olyan helytelennek. A fehér novíciaruhát ugyan rákényszerítették, de a maga módján az ellenállás jelképe lett. Az, hogy most kibújt belőle, azt jelentette, feladja az ellenállást. Fáradt volt, érzelmileg és testileg egyaránt. Nem pihente még ki az éjjeli csatát. De nem hagyhatta, hogy ez legyőzze. Nem ez lett volna az első közel átalvatlan éjszakája nagy döntések, nagy gondok előtt.

Azon kapta magát, hogy a karfán dobol. Nehezen, de abbahagyta. Most már sehogy sem térhetett vissza novíciaként a Fehér Toronyba. Az ellenállása csak azért működött, mert ő volt a fogoly amyrlin. Ha most önként visszamenne, vagy behódolásnak, vagy gőgnek tűnne. Ráadásul Elaida most már egészen biztosan kivégeztetné.

Úgyhogy megakadt, épp, mint amikor annak idején elfogták a Fehér Torony ügynökei. A fogát csikorgatta. Egykor tévesen azt hitte, hogy az amyrlineket nem dobálja olyan könnyedén a Minta kiszámíthatatlan szeszélye. Neki irányítania kellett volna! Mindenki más csak reagált, de az amyrlin maga volt a cselekvés asszonya!

Egyre inkább kezdett rájönni arra, hogy az amyrlin élete sem olyan más. Az élet egy vihar, a tehenészlányoknak éppúgy, mint a királynőknek. A királynők egyszerűen csak jobban tudtak úgy tenni a legnagyobb viharban is, mintha uralnák a helyzetet. Ha ő néha szobornak tűnt, akit nem ingatnak meg a szelek, az csak azért volt, mert tudta hogyan hajoljon neki a szélnek. Ettől úgy tűnt, mintha uralná is.

Nem. Nem csak úgy tűnt. Az amyrlin igenis jobban uralta a helyzetet, már csak azért is, mert uralta saját magát, és kívül tartotta a vihart. Meghajolt a pillanat kényszere előtt, de mindig átgondolta a cselekedeteit. Logikusnak kellett lennie, mint egy Fehérnek, átgondoltnak, mint egy Barnának, szenvedélyesnek, akár egy Kéknek, döntésképesnek, mint egy Zöldnek, irgalmasnak, akár egy Sárgának, és diplomatikusnak, mint egy Szürkének. És igen, ha úgy hozta a szükség, bosszúszomjasnak, akár egy Pirosnak.

Novíciaként nem térhetett vissza a Fehér Toronyba, és nem várhatott tovább a tárgyalásokkal. Most már, hogy a seanchanok elég merészek lecsapni a Fehér Toronyra, hogy Rand felügyelet nélkül garázdálkodik, hogy a világ káoszba süllyedt, és az Árnyék már az Utolsó Csatára gyűjti a csapatait, most már nem. Nehéz döntés előtt állt. Volt egy ötvenezer fős, friss serege, és a Fehér Torony hihetetlen csapást szenvedett el. Az aes sedaiok kimerültek lesznek, a Torony őrsége megtört, megsebzett.

Pár nap múlva végeznek a Gyógyításokkal, és a nők is kipihenik magukat. Nem tudta, hogy Elaida túlélte-e a támadást, vagy sem, de azzal a feltételezéssel kellett dolgoznia, hogy még mindig ő az úr. Ennek tükrében nem volt sok választása.

Tudta, mi az egyetlen helyes döntés. Nem volt rá ideje, hogy kivárja, hogy a Fehér Toronyban lévő nővérek meghozzák a helyes döntést; rájuk kell kényszerítenie, hogy elfogadják.

Remélte, hogy idővel megbocsát majd neki a történelem. Felkelt, kitárta a sátor ajtaját, és megdermedt. Egy férfi ült a földön, pontosan előtte.

Gawyn talpra kecmergett. Éppolyan jóképű volt, mint amilyennek az emlékeiben élt. Nem volt csodaszép, mint a féltestvére. Gawyn sokkal szilárdabb volt, sokkal valósabb. És meglepő módon most ez tette sokkal vonzóbbá Egwene számára, mint amilyennek Galadot valaha is látta. Galad olyan volt, mint egy valóságon túli lény, mint egy legenda, egy mese hőse. Mint egy üvegszobor az asztalon: szemkápráztató, de érinthetetlen.

Gawyn más volt. Jóképű – ragyogó vörösesszőke hajjal, gyengéd szemekkel… Galad sosem aggódott semmi miatt, Gawynt viszont épp az tette olyan valódivá, hogy törődött a dolgokkal. És az, hogy képes volt hibázni, sajnos.

– Egwene – mondta. Megigazította a kardját, és leporolta a nadrágját. A Fényre! Csak nem itt aludt, a sátra előtt? A nap már félúton járt dél felé. Igazán el kellett volna mennie rendesen pihenni egyet!

Elfojtotta a férfi iránt érzett aggodalmát és törődését. Nem most volt itt az ideje, hogy szerelmes kislányt játsszon.

– Gawyn – köszöntötte, és felemelte a kezét, ahogy a fiú felé lépett. – Még nem gondolkoztam rajta, mihez kezdjek veled. Más dolgok igénylik a figyelmem. Összegyűlt a Csarnok, ahogy kértem?

– Azt hiszem – felelte Gawyn, és a tábor közepe felé fordult.

Egwene alig látta a Csarnok hatalmas sátrát a fáktól.

– Akkor meg kell jelennem előttük – mondta ő, és mély levegőt vett. Megindult előre.

– Nem – lépett elé Gawyn. – Egwene, beszélnünk kell!

– Később.

– Nem, nem később! Hónapok óta erre várok! Tudnom kell, mi van kettőnk közt! Tudnom kell, hogy te…

– Hagyd abba! – csattant fel a lány.

Az ifjú megdermedt. Egwene nem hagyhatta, hogy meghassa ez az izzó szempár, a Fény égesse meg! Most nem!

– Azt mondtam, hogy nem gondoltam végig, hogy állok veled – mondta hűvösen. – Komolyan gondoltam.

Az ifjú megfeszítette az állát.

– Nem hiszem el ezt az aes sedai nyugalmat, Egwene – jelentette ki. – Nem, mert a szemed sokkal őszintébben szól! Feláldoztam érted…

– Feláldoztad? – szakította félbe Egwene, és hagyta, hadd látsszon egy kicsit, milyen dühös. – És azzal mi van, amit én áldoztam fel, hogy újjáépítsem a Fehér Tornyot? Az áldozataimról, amiket kifejezett akaratom ellenére aláaknáztál? Siuan nem mondta neked, hogy határozottan megtiltottam, hogy megmentsetek?

– De – felelte a férfi lágyan. – De aggódtunk érted!

– Nahát, és épp ez az aggódás lett volna az az áldozat, amit meg kellett volna hoznotok értem, Gawyn! – mondta a lány elkeseredetten. – Nem érted, milyen bizalmatlan voltál velem? Hogy bízhatnék meg benned, ha csak azért képes vagy ellenszegülni nekem, mert neked úgy kényelmesebb?

Az ifjú láthatóan nem szégyellte magát, csak kicsit értetlennek tűnt. Ez valójában jó jel volt – amyrlinként olyan emberre volt szüksége, aki kimondja a véleményét. Négyszemközt. De a nyilvánosság előtt olyan emberre volt szüksége, aki támogatja. Gawyn tényleg ezt sem értette meg?

– Szeretsz, Egwene – makacsolta meg magát az ifjú. – Látom rajtad!

– A nő szeret – felelte ő –, de az amyrlin halálosan dühös rád! Gawyn, ha velem akarsz lenni, ugyanúgy az amyrlinnel is kell lenned, mint a nővel. Azt hittem, hogy te, akit végtére is Andor kardnagyhercegének neveltek, képes vagy ezt felfogni.

Az ifjú elfordította a tekintetét.

– Nem hiszed el, ugye? – kérdezte a lány.

– Mit?

– Hogy én vagyok az amyrlin – mondta Egwene. – Nem fogadod el a rangomat.

– Próbálom – nézett vissza rá a fiú. – De vér és hamu, Egwene! Amikor elváltunk, még csak beavatott voltál, és annak azért nem volt olyan sok ideje! Most meg amyrlinné neveztek ki? Nem is tudom, mire véljem ezt az egészet!

– És tényleg nem érted, hogy ez a bizonytalankodásod mindent aláaknáz, amit együtt elérhetnénk?

– Meg tudok változni. De segítened kell.

– Épp ezért csak később akartam veled beszélni – mondta Egwene. – Most pedig továbbengednél?

Az ifjú láthatóan vonakodva állt félre.

– Még nem zártuk le ezt a beszélgetést! – figyelmeztette a lányt. – Végre sikerült valamiben döntenem, és addig fogom űzni, amíg meg nem szerzem!

– Rendben – ment el mellette Egwene. – Ezen most nem töprenghetek. Mennem kell, hogy megparancsoljam általam kedvelt embereknek, hogy mészároljanak le más, általam kedvelt embereket.

– Ezek szerint megteszed? – kérdezte a háta mögött Gawyn. – Sokat találgatnak a táborban: hallottam, bár ma reggel alig mozdultam el innen. Egyesek szerint parancsba fogod adni Brynenek, hogy támadja meg a várost!

Egwene habozott.

– Az nagy kár lenne – jegyezte meg az ifjú. – Tar Valon nem érdekel, de azt hiszem, tudom, milyen érzés lenne neked elrendelned a támadást!

A lány visszafordult hozzá.

– Megteszem, amit meg kell tennem, Gawyn – mondta, és az ifjú szemébe nézett. – Az aes sedaiok és a Fehér Torony érdekében. Akkor is, ha fáj. Akkor is, ha megszakad a szívem. Megteszem, amit tennem kell. Mindig megteszem.

Gawyn lassan biccentett. Egwene tovább ment a tábor közepén emelkedő sátor felé.

– Te tehetsz az egészről, Jesse – jelentette ki Adelorna. Még mindig vörös volt a szeme: előző éjjel elvesztette az egyik őrzőjét. Sokan jártak így. De kemény volt, szívós, mint egy véreb, és elhatározta, hogy nem mutatja ki a fájdalmát.

Jesse Bilal az egrestea csészéjén melengette a kezét, és nem ugrott a sértésre. Adelorna kérdése elkerülhetetlen volt. És talán tényleg megérdemelte, hogy vádolták. Persze mind megérdemelték, vagy így, vagy úgy. Kivéve talán Tsutamát, aki akkor még nem volt az ajahja feje. Részint ezért nem is hívták el a nőt erre a találkozóra. Részint pedig azért nem, mert a Piros pillanatnyilag nem volt túl népszerű a többi ajah körében.

A zsúfolt kis szobácska alig volt elég nagy ahhoz, hogy elférjen benne az öt szék és a fal mellett a kis kerek hasú kályhácska, amiből megnyugtatóan áradt a meleg. Asztal nem volt a szobában, de rendes kandalló sem. Épphogy elfért benne öt nő. A világ legnagyobb hatalmú öt nője. És most nagyon úgy tűnt, egyben az öt legostobább.

Aznap, a Fehér Torony történelmének legnagyobb katasztrófáját követő reggel szánalmas állapotban volt a kis társaság. Jesse végignézett a mellette ülő nőkön. Ferane Neheran – a Fehér Első Érvelője – alacsony, zömök kis nőcske volt, aki Fehér létére meglepően sokszor inkább temperamentumosnak, mint ésszerűnek tűnt. Például most is. Mogorván ült, a karját szorosan összefonta. Még a teát sem fogadta el.

Mellette Suana Dragand foglalt helyet, a Sárga ajah Első Szövője. Nyurga nő volt, csont és bőr, de hajlíthatatlan jellem. Adelorna, aki az imént megvádolta őt, mellette ült. Ki okolhatta volna a kapitánytábornokot, hogy haragszik? Elaida nyilvánosan megvesszőztette, és előző éjjel kis híján meghalt a seanchan támadásban. A karcsú nő szokatlanul csapzottnak tűnt. A haját kontyba húzta hátra, és halvány ruhája gyűrötten lógott rajta.

Az utolsó nő a szobában Serancha Colvine volt, a Szürke ajah Főírnoka. Világosbarna haja volt, húzott kis arca, és folyamatosan úgy nézett maga elé, mintha épp valami nagyon savanyúba harapott volna. Ez a vonása ma valahogy még jobban kiélesedett.

– Van benne valami, Jesse – szólt Ferane; logikusan magyarázó hangja ellentétben állt nyilvánvaló sértettségével. – Te javasoltad ezt az útvonalat!

– Az azért elég erős megfogalmazás volna, hogy „javasoltam” – kortyolt bele Jesse a teájába. – Egyszerűen csak megemlítettem, hogy a Torony néhány… kevésbé hozzáférhető feljegyzésében említenek olyan időszakokat, amikor az ajahok fejei uralkodtak az amyrlin helyett. – Az ajahok fejei mind tudtak a könyvtár tizenharmadik részlegéről, bár csak akkor látogathatták, ha maguk is ülnökök voltak. Ez persze nem akadályozta meg őket abban, hogy elküldjék az ülnökeiket, ha információra volt szükségük. – Lehet, hogy én voltam a hírnök, de a Barnákra gyakorta vár ez a szerep. Nem emlékszem rá, hogy különösebben haboztatok volna, hogy rákényszerüljetek erre az útvonalra!

Ezt pár oldalpillantás követte, és mindenki kihasználta az alkalmat, hogy alaposan megvizsgálja teáscsészéje tartalmát. Igen, mindegyikükre célzott, és mind értették is. Jesse nem volt hajlandó egymaga vállalni a felelősséget ezért a katasztrófáért.

– Nincs sok értelme felelőst keresni – próbált Suana enyhíteni a dolgon, bár az ő hangja is keserűen csengett.

– Engem nem lehet ilyen könnyen félresöpörni! – mordult fel Adelorna. Néhányan szomorúsággal reagáltak az őrzőjük elvesztésére, mások dühvel. Nem volt kérdés, Adelorna melyik csoportba tartozhat. – Súlyos, roppant súlyos hiba történt! A Fehér Torony lángokban áll, az amyrlint betolakodók fogták el, és az Újjászületett Sárkány még mindig béklyó nélkül rója a földet! Az egész világ tudni fog a szégyenünkről!

– És ezen miben segít, ha egymást okoljuk? – kérdezett vissza Suana. – Annyira gyerekesek lennénk, hogy egész reggel itt civódunk, melyikünket kellene felakasztani, és hiába próbálunk kibújni tulajdon felelősségünk alól?

Jesse magában hálát adott a csontos Sárga szavaiért. Persze Suana volt az első, aki a terve mellé állt. Ő lett volna a következő, akit átvitt értelemben felakasztanak.

– Van némi igazsága – kortyolt bele Serancha a teájába. – Legalább nekünk békében meg kell férnünk. A Toronynak vezetőkre van szüksége, és a Csarnok erre nem lesz alkalmas!

– Ez is részint a mi hibánk – ismerte be Ferane szédelegve.

Az volt hát. Olyan zseniális tervnek tűnt! Az nem az ő hibájuk volt, hogy a Torony kettéhasadt, és olyan sokan menekültek el, vagy hogy a lázadók új amyrlint választottak. De több lehetőséget is kínált. Az elsőt volt a legegyszerűbb megvalósítani: ülnököket kellett küldeniük a lázadókhoz, hogy a mielőbbi békülés felé kormányozzák őket. A legfiatalosabb ülnököket választották ki, és azok, akik a Toronyban a helyükre kerültek, csak rövid ideig szolgáltak volna. Az ajahok biztosak voltak benne, hogy a lázadás kicsiny hullámait könnyedén elsimítják.

Nem vették elég komolyan ezt az egészet. Ez volt az első hibájuk. A második sokkal súlyosabb volt. Valóban akadtak a múltban olyan időszakok, amikor az ajahok fejei – és nem az Amyrlin-trón, és nem a Torony Csarnoka – vezették az aes sedaiokat. Természetesen titokban, de roppant sikeresen. Hiszen Cemaile Sorenthaine uralkodása is tökéletes katasztrófa lett volna, ha az ajahok fejei nem lépnek közbe!

Nagyon hasonlónak tűnt a helyzet. Az Utolsó Csatához vezető időszak különleges volt, különleges figyelmet érdemelt. Nagy tapasztalatú, racionális, bölcs asszonyok figyelmét. Olyan asszonyokét, akik bizalmasan meg tudták egymással beszélni, mit lépjenek, anélkül, hogy beleragadtak volna a Csarnok vitáiba.

– Szerintetek hol rontottuk el? – kérdezte Serancha halkan.

A nők elhallgattak. Egyikük sem akarta hangosan bevallani, hogy a terv kudarcot vallott. Adelorna hátradőlt a székében, keresztbe fonta a karját: még füstölgött, de legalább már nem vádaskodott összevissza.

– Elaida volt a gond – mondta Ferane. – Sosem volt valami… ésszerű.

– Egy fényverte katasztrófa volt az a némber, nem más! – morogta Adelorna.

– Nem csak ez volt a baj – ismerte be Jesse. – Az, hogy irányítható ülnököket választottunk azok helyére, akiket a lázadókhoz küldtünk, jó döntés volt, de kicsit talán feltűnőbb a kelleténél. A tulajdon ajahjaink tagjai is gyanakodni kezdtek. Tudom, hogy a Barnák közt sokan tettek rá megjegyzést. Egyáltalán nem voltunk olyan feltűnésmentesek, mint hinni szerettük volna.

Serancha biccentett.

– Összeesküvés szaga volt a dolognak – mondta. – Ettől kevésbé bíztak bennünk. És aztán ott voltak a lázadók is. Sokkal nehezebbnek bizonyult irányítani őket, mint azt feltételeztük.

Erre mindenki bólogatni kezdett. Jesséhez hasonlóan ők is azt hitték, hogy megfelelő irányítással a lázadók visszatalálnak a Toronyhoz, és bocsánatért esedeznek. Az egész megosztottságnak vége kellett volna érnie úgy, hogy nem esik nagyobb baj, csak pár nővér gőgje sérül.

De arra nem számítottak, hogy milyen kitartás, milyen hatékonyak lesznek a lázadók. Egy teljes hadsereg jelenik meg Tar Valon körül egy hóvihar közepén? Amit a kor egyik legnagyobb katonai lángelméje vezet? Új amyrlinnel és idegesítően hatékony ostromzárral? Erre ki számított volna? És némelyik ülnök, akit még ők küldtek ki, egyre inkább a lázadók oldalán állt, mint a Fehér Toronyén!

Nem lett volna szabad hagyunk, hogy Elaida feloszlassa a Kék ajahot! – gondolta Jesse. Akkor talán a Kékek hajlandóak lettek volna visszatérni, ha ez nem történik meg. De ez akkora szégyen volt, hogy megmakacsolták magukat. A Fény volt a megmondhatója, hogy ez milyen veszélyes: épp elég történelmi beszámoló részletezte, milyen megátalkodottak tudnak lenni a Kékek, ha keresztül akarják vinni az akaratukat; különösen, ha sarokba szorítják őket!

– Azt hiszem, itt az ideje beismernünk, hogy remény sincs megmenteni a tervünket – jelentette ki Suana. – Egyetértetek?

– Egyetértek – vágta rá Adelorna.

Egyesével rábólintottak a többiek is, és Jesse is követte a példájukat. Még ebben a kis szobában is nehezére esett beismerni, hogy hibázott. De itt volt az ideje leírni a veszteséget, és nekilátni az újjáépítésnek.

– Ez problémákat vet fel – folytatta Serancha most már nyugodtabb hangon. A többiek is magabiztosabbnak tűntek. Nem bíztak egymásban ők öten, de még mindig sokkal közelebb álltak hozzá, mint bármelyik valós hatalommal bíró csoport a Csarnokban.

– Óvatosnak kell lennünk – tette hozzá Ferane. – A megosztottságnak véget kell vetni!

– A lázadók Elaida ellen lázadtak – mondta Adelorna. – Ha már nem ő az amyrlin, akkor mi ellen lázadnak?

– Cserbenhagyjuk? – kérdezte Jesse.

– Megérdemli – köpte Adelorna. – Egyfolytában azt ismételgette, hogy a seanchanok nem jelentenek fenyegetést ránk nézve. Most személyesen is megfizet az ostobaságáért!

– Elaidát már nem menthetjük meg – tette hozzá Ferane. – Ezt már megvitatta a Csarnok is. Az amyrlint eltemették a seanchan foglyok sűrűjében, és sem a forrásaink, sem az értesüléseink nincsenek meg a kiszabadításához.

Arról nem is beszélve, hogy egyikünk sem vágyna rá, tette hozzá magában Jesse. Azok közül az ülnökök közül, akik ezeket az érveket felvetették a Csarnokban, épp elegen kaptak büntetést Elaidától. Ő nem tartozott közéjük, de abban egyetértett velük, hogy Elaida megérdemelte, amit kapott – ha másért nem is, hát azért, ahogy egymás torkának ugrasztotta az ajahokat.

– Akkor viszont kell a helyére valaki – szólt Serancha. – De ki?

– Erős asszony kell – mondta Suana. – De olyasvalaki, aki Elaidával ellentétben óvatos. Valaki, aki köré odagyűlnének a nővérek!

– Mit szóltok Saerin Asnobarhoz? – kérdezte Jesse. – Mostanában igen nagy bölcsességről tett tanúbizonyságot, és igen népszerű!

– Persze, hogy te egy Barnát választanál! – vádolta Adelorna.

– És miért is ne? – nézett rá sértetten Jesse. – Gondolom, ti is hallottátok, milyen hatékonyan átvette a tegnap éjjeli támadáskor a parancsnokságot?

– Seaine Herimon is egy ellenálló csapat feje volt – mondta Ferane. – Azt hiszem, itt lenne az ideje, hogy olyasvalaki vezesse a Tornyot, akit nem vakítanak el az érzelmei! Valaki, aki ésszerűen irányítana!

– Butaság – mondta Suana. – A Fehérek túl érzelemmentesek, és nem akarjuk elidegeníteni a nővéreket! Össze akarjuk kötni őket! Meg akarjuk Gyógyítani a Tornyot! Miért is ne, egy Sárga…

– Mindannyian elfeledkeztek valamiről – vetette közbe Serancha. – Mire van most szükségünk? Megegyezésre. A Szürke az az ajah, amelyik évszázadokon át fejlesztgette a tárgyalás művészetét. Ki lehetne rá alkalmasabb, hogy megbirkózzon egy megosztott Toronnyal, és magával az Újjászületett Sárkánnyal?

Adelorna megragadta a széke karfáját, és kihúzta magát. A többiek is egyre feszültebbek lettek. Adelorna már ki is nyitotta a száját, de Jesse félbeszakította.

– Elég! – csattant fel. – Ugyanúgy civakodunk mi is, mint a Csarnok tette egész reggel? Mindegyik ajah a saját tagját próbálja előtérbe tolni, a többiek pedig gondolkozás nélkül elvetik?

Ismét csend borult a szobára. Igaza volt: a Csarnok órákon keresztül ülésezett, és nem sokkal előbb vonult csak vissza egy rövidke szünetre. Egyik ajah sem állt még a közelében sem, hogy elég szavazatot szerezzen a jelöltjének. Az ülnökök nem álltak volna ki senki mellett, aki nem a saját ajahjuk tagja, túl nagy volt a széthúzás. A Fényre, micsoda káosz!

– Az lenne a legjobb, ha ötünk közül lenne valaki – mondta Ferane. – Annak lenne a legtöbb értelme.

Mind az öten egymásra néztek, és Jesse látta a szemükben a választ a kérdésre. Ők voltak az ajahok fejei, a világ legnagyobb hatalmú asszonyai. Jelenleg nagyjából kiegyenlített volt köztük a viszony, de bár a többségnél jobban bíztak egymásban, fel sem merülhetett, hogy bármelyikük is hagyná, hogy egy másik ajah feje emelkedjen fel az Amyrlin-trónra. Túl sok hatalom összpontosulna annak a személynek a kezében. Az előző tervük kudarca igencsak megtépázta a bizalmukat.

– Ha nem döntünk hamarosan – jegyezte meg Suana –, majd a Csarnok dönt helyettünk!

– Ugyan már! – intett Adelorna. – Olyan megosztottak, hogy abban sem értenének egyet, milyen színű az ég! Az ülnököknek fogalmuk sincs róla, mit csinálnak!

– Szerencsére nem mindenki választott olyan ülnököket, akik túl fiatalok ahhoz, hogy a Csarnokban üljenek – jegyezte meg Ferane.

– Tényleg? – nézett rá Adelorna. – És hogy is oldottad meg? Hogy saját magadat választottad ülnöknek?

Ferane szeme elkerekedett dühében. Nem volt jó ötlet felbőszíteni ezt a nőt.

– Mindannyian követtünk el hibákat – vetette közbe Jesse sietve.

– Sok furcsa választásunk volt. Olyan nőket akartunk, akik azt teszik, amit mondunk nekik, ehelyett egy csapat beképzelt, veszekedő gyereket kaptunk, akik túlságosan is éretlenek ahhoz, hogy befolyásolhassuk őket!

Adelorna és Ferane látványosan nem néztek egymásra.

– Ettől a probléma még fennáll – mondta Suana. – Amyrlinre van szükségünk. A sebeket mihamarabb el kell kezdeni begyógyítani, bármibe kerüljön is!

Serancha megrázta a fejét.

– Őszintén szólva egyetlenegy olyan nő sem jut az eszembe, aki mellé kellően sok ülnök felsorakozna!

– Én tudok valakit – mondta Adelorna halkan. – Ma már többször is emlegették a Csarnokban. Tudjátok, kiről beszélek! Fiatal, és szokatlanok a körülmények, de pillanatnyilag minden szokatlan.

– Nem is tudom – ráncolta a homlokát Suana. – Említették, igen, de olyanok, akiknek nem bízom a motivációiban.

– Saerin meglehetősen jó véleménnyel van róla – ismerte be Jesse.

– Túl fiatal – mondta Serancha. – Nem épp most szidalmaztuk magunkat, amiért a kellő tapasztalat híján lévő ülnököket választottunk?

– Valóban fiatal – jegyezte meg Ferane –, de el kell ismerni, van benne valami… stílus. Nem hinném, hogy az egész Toronyban bárki olyan hatékonyan lépett fel Elaida ellen. Ráadásul milyen helyzetben volt közben!

– Hallottátok a jelentéseket arról, hogy viselte magát a támadás alatt – mint Adelorna. – Megerősíthetem őket. Szinte végig ott voltam vele!

Jesse erre összerezzent. Egész eddig nem jött rá, hogy Adelorna fenn volt a huszonkettediken a harc alatt.

– De egy része azért biztos csak túlzás!

Adelorna komoran rázta meg a fejét.

– Nem. Nem az. Hihetetlennek hangzik, de… de megtörtént. Minden.

– A novíciák szinte istenítik – mondta Ferane. – Ha az ülnökök nem állnak ki egy másik ajah tagja mellett, mit szólnának valakihez, akinek sosem volt ajahja? Egy olyan nőhöz, akinek ráadásul bármilyen alaptalanul is, de van már némi tapasztalata azon a poszton, amiről beszélünk?

Jesse azon kapta magát, hogy bólogat. De mivel érdemelt ki az ifjú lázadó ilyen mély tiszteletet Ferane-től és Adelornától is?

– Nem vagyok biztos a dologban – mondta Suana. – Újabb elsietett döntésnek érzem!

– Nem te magad mondtad, hogy bármi áron meg kell gyógyítanunk a Tornyot? – kérdezte Adelorna. – Tudsz ennél jobb megoldást arra, hogy visszahozzuk a lázadókat? – Seranchához fordult. – Mi a legjobb módja egy sértett megbékéltetésének? Nem az, ha engedünk neki, és ezzel beismerjük, hogy helyesen cselekedett?

– Van benne igazság – ismerte be Suana. Elfintorodott, és egy kortyra felhajtotta a maradék teát. – A Fényre, igaza van, Serancha! Nincs más választásunk!

A Szürke egyesével a szemükbe nézett.

– Ugye nem vagytok olyan ostobák, hogy azt higgyétek, ezt a nőt is az orránál fogva vezethetjük? Nem megyek úgy bele a dologba, ha újabb bábot akarunk a nyakunkba ültetni. Az a terv kudarcot vallott! Csúfos kudarcot!

– Nem hinném, hogy még egyszer olyan helyzetben találjuk magunkat – mosolyodott el halványan Ferane. – Ez a nő… nem az a típus, akit irányítani lehetne. Nézd csak meg, Elaida megkötéseivel hogy bánt!

– Igen. – Jesse tulajdon megdöbbenésére azon kapta magát, hogy helyesel. – Nővéreim, ha ebben egyetértünk, nem álmodozhatunk róla tovább, hogy mi irányítunk az árnyékok közül. Akár hasznunkra, akár kárunkra, de erős amyrlint választunk!

– Én a magam részéről – mondta Adelorna –, csodálatos ötletnek tartom. Már rég itt volt az ideje!

A többiek egyesével biccentettek.

Siuan mozdulatlanul állt egy kis fa ágai alatt. A fát teljesen elnyelte a tábor, és az árnyéka kedvelt ebédlőhellyé vált a beavatottak és novíciák között. Most épp egy lány sem eszegetett a tövében. A nővérek meglepően józanul ellátták mindet valamiféle feladattal, hogy ne gyülekezzenek szájtátva a sátor körül, ahol a Csarnok épp ülésezett.

Siuan hát egymaga állt ott, és nézte, ahogy Sheriam becsukja a hatalmas sátor vászonlapjait. Most, hogy Egwene visszatért, ő is jelen lehetett az ülésen. Könnyen érezni lehetett a hallgatózás elleni védőkörök megfonását. Az ülést a Láng pecsétje védte, kizárták a kíváncsi füleket.

Egy kéz zuhant a vállára. Nem rezzent össze: érezte, hogy Bryne közeleg. A tábornok halkan lépdelt, bár semmi szükség nem volt rá. Kiváló őrző lesz belőle!

A férfi odalépett mellé, a kezét még mindig kényelmesen a vállán nyugtatta, és Siuan megengedte magának azt a fényűzést, hogy egy aprócskát lépjen felé. Jólesett neki a férfi magassága, zömöksége. Mint a tudat, hogy hiába viharos az ég, hiába őrjöng a tenger, a csónak nem szivárog, és a vitorlát a legerősebb vászonból varrták.

– Mit gondolsz, mit mond nekik? – kérdezte Bryne halkan.

– Őszintén szólva, fogalmam sincs róla. Lehet, hogy az elcsendesítésemet követeli!

– Azt azért nem hinném – vélte a férfi –, nem az a bosszúálló típus. Ráadásul tudja, hogy azért tetted, amit tettél, mert úgy érezted, nincs más választásod. Érte.

Siuan elfintorodott.

– Senki sem szereti az engedetlenséget, és az amyrlin mindenki másnál rosszabbul tűri. Igazad van, hogy talán nem nyilvánosság előtt szid össze, de tartok tőle, eljátszottam a bizalmát!

– És megérte?

– Igen – felelte a nő. – Nem mérte fel, milyen közel áll ahhoz, hogy elveszítse az ittenieket. Ráadásul nem tudhattuk, hogy biztonságban lesz a Toronyban a támadás folyamán. Ha van valami, amit a Fehér Toronyban töltött időben megtanultam, az az, hogy a tervezésnek és a gyűjtésnek is van ideje, de a cselekvésnek is. Nem lehet mindig kivárni, hogy az ember biztos legyen.

– És az ár többi része? – tette hozzá a férfi.

Siuan érezte a habozását, az aggodalmát. Odafordult hozzá, és vidáman elmosolyodott.

– Bolond vagy, Gareth Bryne!

A férfi összevonta a szemöldökét.

– Az, hogy megkötöttelek, nem ár – mondta. – Bármi történjen is e miatt a fiaskó miatt, a tegnap éjjel történtek közül ez részemről mindig színtiszta nyereség marad!

A férfi felnevetett.

– Jól van, jól van, akkor majd külön odafigyelek rá, hogy a második feltételem ésszerűtlenebb legyen!

Vér és hamu! – gondolta Siuan. Arról már majdnem elfelejtkezett!

De fényverte biztos lehetett benne, hogy Bryne nem.

– És egészen pontosan mikor akarod elővezetni nekem ezt az ésszerűtlen követelést?

A férfi nem válaszolt azonnal. Lenézett rá, és megdörzsölte az állát.

– Tudod – mondta –, azt hiszem, végre értelek, Siuan Sanche. Becsületes asszony vagy. Épp csak a saját elvárásaid magaddal szemben sokkal keményebbek és kegyetlenebbek, mint bárki máséi. Olyannyira adós vagy a saját kötelességérzetednek, hogy nem hinném, hogy azt bárki halandó megfizethetné.

– Elég önközpontúnak hangzik ez a leírás – mondta Siuan.

– Legalább nem hasonlítalak már megint egy vadkanhoz!

– Szóval szerinted önközpontú vagyok! – csattant fel. A Fény égesse meg! Bryne alighanem érezte, hogy tényleg zavarta ez a kijelentés, és nem csak a vita kedvéért makacskodik. A Fény égesse meg még egyszer!

– Megszállott egy nő vagy te, Siuan Sanche – mondta Bryne. – Az egész világot meg akarod menteni saját magától. Ezért tudsz olyan könnyedén lerázni egy esküt vagy egy parancsot!

Siuan mély levegőt vett.

– Ez a párbeszéd nagyon hamar nagyon unalmas lett, Gareth Bryne. Elárulod nekem, mi a másik feltételed, vagy tovább várakoztatsz?

A férfi elgondolkozva tanulmányozta kőmerev vonásait.

– Nos, őszintén, azt terveztem: követelem, hogy gyere hozzám feleségül!

Siuan döbbenten pislogott. A Fényre! A kötés alapján őszinte volt a férfi.

– De csak majd ha úgy érzed, a világ elboldogul magában. Addig nem is egyeznék bele, Siuan! Valamire feltetted az életed. Gondoskodom róla, hogy életben maradj, és remélem, hogy ha végeztél vele, hajlandó leszel valami másra feltenni az életed! A nő uralkodott a döbbenetén. Nem hagyhatta, hogy egy ostoba férfi elnémítsa!

– Nos – kényszerítette ki magából a választ –, úgy látom, mégis van egy kis józan eszed. Majd meglátjuk, hogy belemegyek-e ebbe a „feltételedbe”, vagy sem. Átgondolom!

Bryne felnevetett, ahogy Siuan elfordult, és a sátrat méregette.

Várta, hogy Egwene újra felbukkanjon. A férfi úgyis érezte benne az igazat, épp, ahogy ő is érezte a felőle áradó szeretetet. A Fényre!

Nem csoda, hogy a Zöldek olyan gyakran hozzámentek az őrzőjükhöz! Az, hogy érezhette a férfi érzéseit, és közben viszonozta is őket, egészen megszédítette.

Ostoba fickó. Ő maga pedig ostoba nőszemély. Szomorkásan megrázta a fejét, de hagyta, hadd dőljön neki a férfinak lágyan várakozás közben, Bryne pedig visszatette a kezét a vállára. Könnyedén, nem erőteljesen. Várakozni készen. Tényleg megértette őt.

Egwene kifejezéstelen arcok előtt állt, a csoport minden tagja ügyesen elrejtette az idegességét. Szokás szerint Kwasemát bízta meg azzal, hogy megszője a hallgatózás elleni védelmet, hiszen az éles orrú Szürke volt a hatalmas sátorban várakozó ülnökök legfiatalabbika. A pavilon szinte üresnek tűnt ilyen kevés nővel. Tucatnyian voltak, minden ajahból ketten-hárman kellett volna, hogy legyenek, de az ajahok elküldtek egy-egy ülnököt a Fekete Toronyhoz menesztett követtel. A Szürkék már pótolták Delanát: Naorisa Cambral került a helyére.

Tizenkét ülnök, valamint ő. És még valaki. Egwene rá sem nézett Sheriamra, bár ott ült oldalt a helyén. A krónikaőr gondterheltnek tűnt, amikor belépett. Vajon rájött, hogy ő mit tud? Nem jöhetett rá. Ha rájött volna, sosem jön el a tanácskozásra.

Ennek ellenére az, hogy itt volt – az, hogy mi volt – feszültté tette Egwene-t. A seanchan támadás felfordulásában Siuan nem tudta figyelni Sheriamot. Miért volt bekötve a krónikák őrének a bal keze? Egwene nem nagyon hitte el a lovas balesetről szóló kis mesét, hogy a kisujja beakadt a kantárba. Akkor miért utasította el a Gyógyítást? A Fény verje meg Siuant! Ahelyett, hogy Sheriamra felügyelt volna, elcsámborgott elrabolni őt!

A Csarnok elcsendesedett; a nők várták, Egwene hogyan reagál a „szabadságára”. Romanda kontyba tornyozta szürke haját, és kényeskedve ült sárga ruhájában. Csak úgy áradt belőle az elégedettség, míg a terem túlsó végében ülő Lelaine durcásan próbált úgy tenni, mint aki tulajdonképp örül Egwene visszatérésének. Azok után, amit átélt a Fehér Toronyban, nevetségesen kicsinyes volt a civakodásuk.

Mély levegőt vett, és magához ölelte a Forrást. Olyan jó érzés volt! Nem volt keserű vágottgyökértea, hogy csordogáló erecskévé fojtsa a hatalom folyamát, nem kellett más nőkön átnyúlva az ő erejüket használnia. Nem kellett a sa'angreal sem. Bármilyen édes volt is a pálcán át beleáramló Hatalom, sokkal kielégítőbb volt önmagában, önmagától erősnek lenni.

A nők egy része erre a homlokát ráncolta, és néhányan maguk is szinte önkéntelenül magukhoz ölelték a Hatalmat, és körbenéztek, honnan fenyegeti veszély őket.

– Erre nincs szükség! – mondta nekik. – Egyelőre nincs. Kérlek, eresszétek el a Forrást!

Haboztak, de láthatóan elfogadták, hogy ő az amyrlin. Egymás után kihunyt körülöttük a saidar. Egwene maga nem eresztette el a Forrást.

– Nagyon örülök, hogy biztonságban visszatért hozzánk, anyám – szólt Lelaine. A Három Esküt a „biztonságban” szócska betoldásával cselezte ki.

– Köszönöm – válaszolta Egwene nyugodtan.

– Azt mondtad, fontos felfedezéseket akarsz megosztani velünk – tette hozzá Varilin. – A seanchan támadással kapcsolatban?

Egwene a szoknyáján lógó táskácskába nyúlt, és előszedte, ami benne rejlett. A sima, fehér pálca tövén a legendák korának írásával a hármas szám szerepelt. Többen hangosan kapkodtak levegő után.

Egwene Szellemet font a Pálcába, aztán tisztán megszólalt:

– Esküszöm, hogy nem mondok ki hazug szavakat! – Érezte, hogy az eskü testet öltve zuhan rá, a bőre megfeszül, felbizsereg. Könnyű volt figyelmen kívül hagynia: a fájdalom semmiség volt ahhoz képest, amin átment. – Esküszöm, hogy nem készítek fegyvert az egyik embernek, hogy a másikat megölhesse! Esküszöm, hogy az Egyetlen Hatalmat sosem használom fegyverként, csak az árnyfattyak ellen, vagy ha másképp nem tudom megvédeni saját életemet, az őrzőm, vagy egy másik nővér életét!

A Csarnok hallgatott. Egwene elengedte a fonatot. Olyan furcsa volt a bőre! Mintha valaki egy csippentéssel felmarkolt volna minden fölösleget a tarkójánál és a gerince mentén, megrántotta, és a helyére kötötte volna.

– Nehogy innentől kezdve bárki azt hihesse, hogy elkerültem a Három Eskü letételét – jelentette be Egwene. – Nehogy bárki azt lebegtethesse, hogy nem vagyok teljes jogú aes sedai! – Egyikük sem vetette fel, hogy nem tette le a próbát, hogy elnyerje a vállkendőt. Azt majd egyszer máskor elintézi. – És most, hogy láttátok, amint letettem a fogadalmakat az Esküpálcára, és tudjátok, hogy nem hazudhatok, elárulok nektek valamit. A Fehér Toronyban töltött idő alatt egy nővér eljött hozzám, és bizalmasan bevallotta, hogy a Fekete ajah tagja.

A nővérek szeme kidülledt, és többen hallhatóan levegő után kapkodtak.

– Igen – mondta Egwene. – Tudom, hogy nem szívesen beszélünk róluk, de kimondhatja-e bármelyikünk is őszintén, hogy a Fekete ajah nem létezik? Meg tudjátok tartani az esküt akkor is, ha az a kérdés, hogy nem vettétek fontolóra a lehetőséget, sőt akár a valószínűségét annak, hogy vannak köztünk árnybarátok?

Senki sem merte. A sátor a korai időpont dacára forró volt. Fülledt. Természetesen egyikük sem izzadt – mindenki rég megszokta már azt az ősi trükköt, amivel ezt elkerülhette.

– Igen – folytatta. – Szégyenletes, de olyan igazság, amit nekünk, a fajtánk vezetőinek be kell ismernünk. Nem a nyilvánosság előtt; de magunk között nem kerülhetjük meg. Saját szememmel láttam, hogy a bizalmatlanság és a titkos politizálás mit tehet az emberekkel. Nem hagyom, hogy ez a kórság minket is megfertőzzön. Különböző ajahokból valók vagyunk… de egy a célunk. Tudnunk kell, hogy feltétel nélkül megbízhatunk egymásban, mert nagyon kevés más van a világban, amiben bízhatunk.

Lenézett az Esküpálcára, amit még kora reggel hozott el Saerintől. Megdörzsölte a hüvelykujjával. Bárcsak megtaláltad volna, mielőtt meglátogattál, Verin! – gondolta. Talán nem mentett volna meg, de szerettem volna megpróbálni. Szükségem volna a segítségedre.

Felnézett.

– Nem vagyok árnybarát – jelentette ki a sátorban lévők előtt –, és tudjátok, hogy nem tudok hazudni.

Az ülnökök értetlenül meredtek rá. Elég hamar megértik majd.

– Ideje bizonyítanunk – jelentette be. – A Toronyban pár okos asszonynak eszébe jutott ez az ötlet, és tervezem kiterjeszteni. Mindannyian arra használjuk az Esküpálcát egymás után, hogy feloldjuk magunkat a Három Eskü alól, aztán újra letesszük mind a hármat. Amikor már mindannyiunkat köt, megígérhetjük egymásnak, hogy nem szolgáljuk a…

Sheriam magához ragadta a Forrást. Egwene számított rá. Pajzsot vert Sheriam és a Forrás közé. A nő felszisszent. Berana döbbenten felkiáltott, és jó néhány nőt eltöltött a saidar. Ide-oda forgatták a fejüket.

Egwene megfordult, és Sheriam szemébe nézett. A nő arca majdnem olyan vörös volt, mint a haja, és zihálva szedte a levegőt. Mint egy tőrbe csalt nyúl, fél lába a csapdában, a szeme a rettenettől elkerekedve. Bekötözött kezét markolászta.

Ó, Sheriam! – gondolta Egwene. Úgy reméltem, hátha Verin téved veled kapcsolatban!

– Egwene? – kérdezte Sheriam feszengve. – Épp csak…

Ő előrelépett.

– A Fekete ajah tagja vagy, Sheriam?

– Micsoda? Persze, hogy nem!

– Közösködtél Kitaszítottakkal?

– Nem! – mondta Sheriam, és oldalra nézett.

– A Sötét Urat szolgálod?

– Nem!

– Feloldottak az esküid alól?

– Nem!

– Vörös a hajad?

– Persze, hogy nem! Soha…

Megdermedt.

És ezért a cselért is hálás köszönet, Verin, gondolta Egwene magában sóhajtva.

A sátorban vágni lehetett a csendet.

– Persze csak összevissza beszéltem – dadogta Sheriam idegesen verejtékezve. – Nem is tudtam, milyen kérdésre válaszolok. Persze, hogy nem tudok hazudni! Egyikünk se tud!

Elhallgatott, ahogy Egwene odanyújtotta neki az Esküpálcát.

– Bizonyítsd be, Sheriam! Az a nő, aki meglátogatott a Toronyban, a Fekete ajah vezetői között említette a nevedet.

A vörös hajú aes sedai a szemébe nézett.

– Hát jól van – mondta halkan, gyászos tekintettel. – Ki volt az? Ki fordult hozzád?

– Verin Mathwin.

– Nocsak-nocsak! – ült vissza Sheriam a helyére. – Meg kell hagyni, igazán nem néztem ki belőle. Hogy kerülte meg a Nagyúrnak tett esküjét?

– Mérget ivott – felelte Egwene, és elfacsarodott a szíve.

– Okos – biccentett a lángfürtű asszony. – Sosem tudtam volna rávenni magam ilyesmire. Sosem…

Egwene köteleket font a Levegőből, és Sheriam köré csavarta őket, aztán elkötötte a fonatot. Visszafordult a hitetlenkedve álló, halálosan sápadt többiekhez. Néhányan rettegve nézték.

– A világ az Utolsó Csata felé menetel – mondta szigorúan. – Azt hittétek, az ellenségeink békén hagynak minket?

– Még ki? – suttogta Lelaine. – Még kit említett?

– Sokakat – válaszolta Egwene. – Ülnököket is.

Moira talpra ugrott, és a kijárat felé szaladt. Két lépést sem tehetett meg. Egy tucat különböző nővér kapta el az egykori Kéket pajzsokkal, Levegőből sodort fonatokkal. Pár másodperc múlva már kipeckelt szájjal, ovális arcán patakzó könnyekkel lógott a levegőben.

Romanda csettintett egyet, és körbejárta a nőt.

– És mind a ketten Kékek – jegyezte meg. – Ez aztán drámai felvezetése volt a felfedezésednek, Egwene!

– Anyámnak szólítasz, Romanda – közölte Egwene, és lesétált az emelvényéről. – És nem olyan furcsa, hogy az itteni Kékek között nagyobb százalékban vannak jelen, hiszen az egész ajah elmenekült a Fehér Toronyból. – Felemelte az Esküpálcát. – És egyszerű oka van annak, hogy ilyen drámaian vezettem fel a dolgot. Hogy reagáltatok volna, ha egyszerűen csak bejelentem, hogy Feketék, mindenféle bizonyíték nélkül?

Romanda meghajtotta a fejét.

– Mindkét dologban igaza van, anyám – ismerte be.

– Akkor talán nem bánod, ha te leszel az első, aki újra leteszi az Esküket, ha nem tévedek.

Romanda csak egy pillanatig habozott. A Levegővel gúzsba kötött nőkre pillantott. A sátorban szinte mindenki tartotta már a Forrást, és úgy méregették a többieket, mintha bármikor rézkígyókká válna minden hajszáluk.

Romanda megfogta az Esküpálcát, és az utasításoknak megfelelően felmentette magát az eskük alól. Láthatóan fájdalmas volt a folyamat, de uralkodott magán, és csak élesen szisszent egyet. A többiek árgus szemekkel figyelték, nem csal-e, de ő egyértelműen fogadta újra az Esküket. Majd visszaadta a pálcát Egwene-nek.

– Nem vagyok árnybarát – jelentette ki. – És soha nem is voltam!

Egwene visszavette az Esküpálcát.

– Köszönöm, Romanda – mondta. – Lelaine, lennél te a következő?

– Szívesen – mondta a nő. Talán úgy érezte, meg kell mentenie a Kék becsületét.

Egyesével a többiek is feloldozták magukat az eskük alól, fájdalmukban zihálva vagy sziszegve, majd újra letették mind a hármat, és kijelentették, hogy nem árnybarátok. Egwene mindegyiküknél csendben sóhajtott egyet megkönnyebbülésében. Verin maga is mondta, hogy lesznek olyan nővérek, akiket nem talált meg, és tartott tőle, hogy további Feketéket találhat az ülnökök között is.

Amikor Kwasema, a legutolsó is visszaadta neki a pálcát, és bejelentette, hogy nem árnybarát, a sátorban érezhetően enyhült a feszültség.

– Pompás! – nyugtázta, és visszatért a sátor főhelyére. – Mostantól egyként cselekszünk. Nem civakodunk tovább. Nem harcolunk. Mindannyian a Fehér Torony és a világ érdekét tartjuk a legfontosabbnak. Legalább mi, tizenketten megbízhatunk egymásban! Sosem könnyű megtisztulni. Gyakorta fájdalmas. Ma megtisztítottuk saját magunkat, de ami ezután vár ránk, az legalább ilyen fájdalmas lesz.

– Tudja… többek nevét is? – kérdezte Takima, ezúttal cseppet sem összeszedetten.

– Igen – válaszolta Egwene. – Összességében több mint kétszáz nevet tudok. Minden ajahból. Itt, ebben a táborban, most úgy hetvenen lehetnek. Megvannak a nevek. – Még éjszaka visszament, hogy elhozza a könyveket Verin szobájából. Most már biztonságban voltak a sátrában, láthatatlanul. – Azt javaslom, hogy tartóztassuk le őket! Bár nehéz lesz, mivel amennyire csak lehet, egy időben kell elfognunk mindegyiküket. – A legnagyobb előnyük a meglepetés ereje mellett a Fekete ajah bizalmatlansága lehetett. Verin is, más források is arra mutattak, hogy a Fekete nővérek alig maréknyi társuk nevét ismerték csak. A könyvben hosszú leírás részletezte a Fekete ajah felépítését, és a csoportokon, saját szavukkal élve „szíveken” alapuló rendszert. Az egyes csoportok alig érintkeztek mással, hogy jobban őrizhessék titkukat. Remélhetőleg ez a rendszer most lelassítja a felismerést, hogy mi történik.

A nővérek elképedve néztek fel rá.

– Először is – kezdte Egwene –, azt fogjuk mondani, hogy fontos információt osztanánk meg minden nővérrel, de a táborban lévő katonák nem hallhatják. Ajahonként behívjuk a nővéreket ebbe a sátorba, ez elég nagy ahhoz, hogy elférjen benne akár kétszáz ember. Szétosztom köztetek az ismert Fekete nővérek nevét. Amikor az egyes ajahok belépnek, elismételem nekik, amit nektek mondtam, és azt is, hogy újra fel kell esküdniük az Esküpálcára. Készen várjuk, hogy megfékezzük a menekülni próbáló Fekete nővéreket. Megkötözzük őket, és a fogadósátorba rejtjük. – A kisebb sátor a Csarnok sátra mellett állt, de le lehetett választani, hogy a belépő nővérek ne lássák a foglyokat.

– Kell valamit kezdenünk az őrzőkkel is – mondta Lelaine komoran. – Javaslom, jöjjenek be a nővéreikkel, és fel kell rá készülnünk, hogy elfogjuk őket is!

– Némelyikük árnybarát maga is – figyelmeztette Egwene. – De nem mindegyikük az. És nem tudom, melyikkel mi a helyzet! – Verinnek erről is voltak jegyzetei, de sajnos nem túl sok.

– A Fényre, micsoda borzalom! – motyogta Romanda.

– Meg kell tennünk – rázta meg a gőgös Berana a fejét.

– És gyorsan kell lépnünk – csatlakozott Egwene –, hogy a Fekete nővéreknek ne legyen idejük elmenekülni! Figyelmeztetem Bryne nagyurat, hogy állítson íjászokat és megbízható nővéreket a tábor köré, hogy megakadályozza a menekülőket. A biztonság kedvéért. De ez csak azokat fogja meg, akik túl gyengék ahhoz, hogy Kaput nyissanak.

– Nem hagyhatjuk, hogy idáig fajuljon a dolog – jelentette ki Lelaine. – Háború a táborban…

Egwene biccentett.

– És a Fehér Toronnyal mi lesz? – kérdezte Lelaine.

– Miután megtisztítottuk magunkat – mondta Egwene –, megtesszük, amit az aes sedaiok újraegyesítéséhez tennünk kell!

– Úgy érti…

– Igen, Lelaine – mondta Egwene. – Úgy értem, hogy ma este megkezdjük a Tar Valon elleni támadást. Terjeszd a hírt, és szólj Bryne nagyúrnak, hogy készítse fel az embereit! Ez a hír eltereli a köztünk lapuló Fekete nővérek figyelmét is, és kevésbé fogják észrevenni, mire készülünk.

Romanda Sheriamra és Moriára nézett, akik a sátor oldalánál lógtak a levegőben, és mind a ketten nyíltan zokogtak. A szájukat Levegővel tömték be.

– Meg kell tennünk. A Csarnok elé terjesztem a javaslatot, hogy kövessük az amyrlin felvetését!

A sátorra csend borult. Aztán lassan minden egyes nő felállt, hogy támogassa a javaslatot. Egyhangúan.

– A Fény óvjon minket! – suttogta Lelaine. – És bocsássa meg, amit ezután teszünk!

Pontosan, gondolta Egwene.

Negyvennegyedik fejezet

Ismeretlen szagok

– De hát a Tarwin-rés a leglogikusabb hely! – érvelt Nynaeve. Egy fűvel benőtt úton lovagolt Randdel a Maredo-alföldön. Aielek tömege kísérte őket. Nynaeve volt az egyetlen aes sedai a csapattal; Narishma és Naeff hátul lovagoltak, és durcásnak tűntek. Rand kényszerítette őket, hogy hagyják hátra az aes sedaiaikat. Mostanában különösen elszántan próbált minél jobban függetlenedni tőlük.

Nynaeve egy hófehér kancán ült: Holdfényt Rand teari istállójából szerezte. Még mindig különösnek tűnt, hogy a férfinak saját istállója van, hát még, hogy szinte a világ összes nagyobb városában!

– A Tarwin-rés – rázta meg a fejét Rand. – Nem. Minél tovább gondolkozom rajta, annál inkább úgy látom, hogy nem ott akarunk harcolni. Lan tulajdonképp szívességet tesz nekem. Ha sikerül összehangolnom a támadásomat az övével, hatalmas előnyre tehetek szert. De nem akarom elvonni a seregeim figyelmét a Réssel. Erőforrás-pocsékolás volna.

Erőforrás-pocsékolás? Lan egyenesen a Rés felé tartott, mint egy folyóközi hosszúíjból kilőtt nyílvessző! Oda tartott, hogy meghaljon! És Rand azt mondja, hogy pocsékolás lenne segíteni neki? Gyapjúagyú idióta!

Nynaeve a fogát csikorgatva kényszerítette magára a nyugalmat. Bárcsak Rand vitázna, ahelyett hogy ebben a távoli hangnemben nyilatkozik, amire mostanában szokott rá!

Olyan érzelemmentesnek tűnt, de Nynaeve látta, milyen az, amikor elszabadul benne a bestia, és rábődül. Ott lapult benne, feltekerődzve, és ha Rand nem engedi szabadjára az érzelmeit hamarosan, belülről zabálják majd fel…

De hogyan értethetné meg vele a dolgot? Egyik érvet a másik után sorakoztatta fel – mindegyik kifejezetten ésszerű volt, és nyugodtan magyarázta el őket – rövid teari tartózkodásuk folyamán. De Rand nem törődött egyikkel sem, az elmúlt két napban csak a tábornokaival tanácskozott, és az Utolsó Csata stratégiáját tervezgették.

Lan minden egyes nappal egy lépéssel közelebb ért a megnyerhetetlen csatához. Nynaeve minden egyes nappal nyugtalanabb lett, és sokszor kis híján ott hagyta Randet, hogy északra lovagoljon. Ha Lan lehetetlen harcba akart keveredni, hát ott akart lenni az oldalán! De maradt. A Fény égesse meg Rand al'Thort, de maradt. Mi haszna lenne, ha Lanon segít, de közben hagyja, hogy a világot elnyelje az Árnyék, mert egy bizonyos birkapásztor makacsul… makacs!

Rántott egy jókorát a fonatán. Az ékköves karperecek és a gyűrűk a kezén megcsillantak a gyenge napfényben – az ég természetesen felhős volt, mint már hetek óta mindig. Mindenki próbált úgy tenni, mintha ez az egész nem lenne végtelenül természetellenes, de Nynaeve továbbra is érezte az északon gyülekező vihart.

Olyan kevés idő volt már hátra addig, mielőtt Lan eléri a Rést! A Fény adja, hogy lelassítsák kissé azok a malkieriek, akik a támogatni akarják a harcában. A Fény adja, hogy ne legyen egyedül! Ha csak eszébe jutott, ahogy Lan a Fertőbe lovagol, hogy szembenézzen egy seregre való árnyfattyúval, akik elfoglalták az otthonát…

– Ott kell támadnunk – ismételte meg. – Ituralde szerint a Fertőben csak úgy hemzsegnek a trallokok! A Sötét Úr sereget gyűjt! Biztos lehetsz benne, hogy a nagyobbik részük a Résben lesz, hiszen onnan a legkönnyebb kitörni Andor és Cairhien felé!

– És egészen pontosan ezért nem a Résnél támadunk majd, Nynaeve – válaszolta Rand hűvösen, érzelemmentesen. – Nem hagyhatjuk, hogy az ellenség határozza meg a csatamezőnk helyét. A legrosszabb számunkra az lenne, ha ott harcolnánk, ahol ő szeretné, vagy ahol ő számítja. – Északra fordította a tekintetét. – Igen, hadd gyülekezzenek! Engem keresnek, de én nem adom magam a kezükre. Miért harcolnék a Tarwin-résben? Sokkal okosabbnak tűnik, ha egyenesen Shayol Ghulra ugrattatom az embereimet!

– Rand – érvelt a nő, és próbált ésszerűnek hangzani. Miért nem látta be a férfi, hogy ésszerű? – Semmi esély sincs rá, hogy Lan kellően erős sereget gyűjtsön össze ahhoz, hogy visszatartson egy nagyobb mértékű trallok támadást, különösen, ha a határvidéki seregek csak a Fény tudja, mit csinálnak idelenn, délen! Elsöpörik, és aztán a trallokok hódító hadjáratra indulnak!

A határvidékiek említésére Rand arca megfeszült. Épp azért lovagoltak, hogy találkozzanak az egyik hírnökükkel.

– A trallokok hódító hadjáratra indulnak – ismételte meg a férfi.

– Igen!

– Pompás! – mondta Rand. – Akkor lekötik magukat, míg én megteszem, amit tennem kell!

– És Lan? – kérdezte Nynaeve.

– A legjobb helyen támad – biccentett a Sárkány. – Malkierre és a Résre vonja az ellenségeim figyelmét, és azt hiszik majd, hogy én is ott vagyok. Az árnyfattyak nem használhatnak Kapukat, úgyhogy nem mozognak olyan gyorsan, mint jómagam. Mire csatába szállnak Lannal, én már a vonalaik mögött leszek, és egyenesen a Sötét Úr szívére csapok le! Nem tervezem cserbenhagyni a déli vidékeket, egyáltalán nem! Amint a trallokok átverekszik magukat a Résen, öklökre bomlanak, és hódítani kezdenek. Az embereim akkor csapnak majd le rájuk, Bashere vezetésével. Kapukkal utaznak, és egyesével támadják hátba és oldalba a trallok csapatokat. Így mi választjuk meg a nekünk legmegfelelőbb csatateret!

– Rand – lehelte Nynaeve, és a haragja iszonyatba olvadt. – Lan meg fog halni!

– És ki vagyok én, hogy megtagadjam ezt tőle? – kérdezte a férfi. – Mind megérdemeljük, hogy békére leljünk!

Nynaeve azon kapta magát, hogy tátott szájjal bámulja. Rand tényleg ebben hitt! Vagy legalábbis ebben próbált hinni!

– Az a kötelességem, hogy megöljem a Sötét Urat – mormolta a férfi félig magának. – Megölöm. Aztán meghalok. Ennyi.

– De…

– Elég, Nynaeve! – parancsolta Rand halkan, azon a veszedelmes hangján. Nem lehetett tovább erőltetni a beszélgetést.

A nő magában fortyogva süppedt vissza a nyeregbe. Azon gondolkozott, hogyan győzhetné meg a férfit. A Fényre! Képes lenne hagyni, hogy a Határvidék elszenvedje, hogy lerohanják a trallokok? Az ottaniakat nem vigasztalná, hogy legyőzte a Sötét Urat – a trallokok üstjében fortyognának! És Lan meg a malkieriek magukra maradnának, parányi kis sereg a Fertő összes létező szörnye ellen!

A seanchanok háborút indítanak délen és nyugaton. A trallokok lezúdulnak északról és keletről. A kettő végül csak összeér. Andor és a többi királyság hatalmas csatatérré változik, és az ottaniak – jó emberek, akár a folyóköziek – semmit sem tehetnek ekkora seregek ellen. Szétzúzzák őket.

De mit tehetne? Hogyan változtathatna rajta? Új stratégiát kellett kitalálnia Rand befolyásolására. A szívében minden Lan védelmére nógatta. Segítséget kellett neki szereznie!

A csapat tanyák pettyezte, füves síkságon vágott át. Jobbra is állt egy tanya, az a fajta magányos kis gazdaság, amit a Folyóközben is épp eleget látott az ember. De a Folyóközben egy gazda sem méregette volna ilyen nyílt ellenségességgel az utazókat. A koszos nadrágos, vörös szakállú férfi kis híján a válláig felgyűrte az ingujját, és egy félig befejezett kerítésnek támaszkodott. A fejszéjét könnyedén – de nagyon látványosan – a mellette lévő rönkökre tette.

A földjei láthattak már jobb évet: bár takarosan felszántotta és bevetette a mezőt, a barázdákból épp csak aprócska kis hajtások kukucskáltak ki. A földön üres foltok sötétlettek, ahol valamilyen megmagyarázhatatlan okból nem hajtott ki a vetés, és a növekvőben lévő palánták is sárgásak voltak.

A szomszéd mezőn fiatal legények egy fatönköt próbáltak kiásni, bár Nynaeve gyakorlott szeme azonnal látta, hogy nem is igyekeznek rendes munkát végezni. A hámot nem akasztották az ökörre, és nem ásták körbe a fa gyökerét sem, hogy meglazítsák. A fűben heverő fadarabok túl vaskosak és simák voltak szerszámnyelekhez képest. Botok. Szinte már mulatságos volt a kis bemutató – annak fényében, hogy Randdel vagy kétszáz aiel kocogott –, de azért mondott valamit. Ezek az emberek számítottak rá, hogy baj lesz, és felkészültek. Alighanem ők maguk is érezték a vihart.

Ez a vidék elég közel volt a főbb kereskedelmi útvonalakhoz, és nem esett messze Teartől sem, így hát nem kellett rablóktól tartaniuk. Elég északra volt ahhoz, hogy kimaradjon az Illian és Tear közti civakodásból is. Olyan helynek tűnt, ahol a gazdáknak nem kell arra vesztegetniük a jóféle faanyagot, hogy botot faragjanak belőle, és nem kell úgy méregetniük az idegeneket, mintha támadásra számítanának a részükről.

De ez az óvatosság jól jön majd, ha ide is elérnek a trallokok – feltételezve, hogy a seanchanok nem foglalták már el addigra a területet, és nem soroztak be minden férfit erővel a seregükbe. Nynaeve újra megrángatta a fonatát.

A gondolatai visszatértek Lanra. Tennie kellett valamit! Ám Rand nem hallgatott az észérvekre. Csak Cadsuane titokzatos terve maradt. De az ostoba némber nem volt hajlandó elmagyarázni! Ő megtette az első lépést, szövetséget ajánlott, és Cadsuane hogyan viselkedett? Öntelt gőggel. Hát persze! Hogyan merészelte úgy fogadni őt a kis aes sedai csoportjában, mintha az erdőben eltévedt kislány lenne?

És hogyan segítene az ő feladata – hogy megtudja, Perrin hol tartózkodik – Lanon? Az előző héten többször próbált további információt kiszedni Cadsuane-ből, de nem járt sikerrel. „Végezd el ezt a feladatot, gyermek – mondta az aes sedai –, és talán a jövőben nagyobb felelősséget bízunk rád. Időről időre makacsnak bizonyultál, és azt nem tűrhetjük el!”

Nagyot sóhajtott. Derítse ki, hol van Perrin. Hogy foghatott volna neki egyáltalán? A folyóköziek sem segítettek sokat. Sokan közülük Perrinnel utaztak, de már jó ideje nem hallottak felőlük. Valahol délen voltak, alighanem Altarában vagy Ghealdanban. De ez még mindig nagyon nagy átkutatandó terület volt.

Tudhatta volna, hogy a Folyóközben sem talál könnyen válaszra. Cadsuane nyilván már maga is megpróbálta megtalálni Perrint, és egyértelműen kudarcot vallott. Ezért ruházta rá a dolgot. Rand talán valami titkos küldetéssel bízta volna meg Perrint?

– Rand? – kérdezte.

A férfi félhangosan motyogott magában. Nynaeve megborzongott.

– Rand? – szólt rá élesebben.

A férfi abbahagyta a motyogást, és felnézett rá. Nynaeve mintha látta volna a tekintete mélyén rejlő haragot, és a félbeszakításra felszikrázó ingerültséget. Aztán már el is tűnt, és csak az ijesztően hűvös önuralom maradt helyette.

– Igen? – kérdezte.

– Tudod, hogy… Perrin hol van?

– Feladatai vannak, azokat végzi – felelte Rand, és elfordult. – Miért akarod tudni?

Jobb, ha nem említi Cadsuane-t.

– Még mindig aggódom érte. És Matért is.

– Ó! – szólt Rand. – Még nem nagyon szoktál hozzá a hazudozáshoz, ugye, Nynaeve?

A nő érezte, hogy elvörösödik zavarában. Mikor tanult meg a férfi így átlátni az embereken?

– Aggódom érte, Rand al'Thor – ismételte meg. – Olyan békés és szerény természete van, mindig is hagyta, hogy a barátai kihasználják!

Tessék. Hadd gondolkozzon el ezen!

– Szerény – morfondírozott a férfi. – Igen, azt hiszem, még mindig szerény. De békés? Perrin már jó ideje nem valami… békés.

Ezek szerint tényleg kapcsolatban volt nemrégiben Perrinnel! A Fényre! Cadsuane vajon honnan tudta, és az ő figyelmét hogyan kerülhette el, hogy beszéltek?

– Rand, ha Perrin neked csinál valamit, miért tartod titokban? Megérdemelném, hogy…

– Nem találkoztam vele, Nynaeve – felelte a férfi. – Higgadj le! Egyszerűen csak van, amit tudok. Össze vagyunk kötve, Perrin, jómagam és Mat!

– Hogy? Mit értesz…?

– Erről ennyit mondhatok, Nynaeve – szakította félbe Rand, és halk szavai elvágták a beszélgetés fonalát.

A nő újra visszahúzódott, és a fogát csikorgatta. A többi aes sedai mindig azzal jött, hogy uralkodni kell az érzelmeiken, de nekik nyilván nem kellett elviselniük Rand al'Thort! Ő is nyugodt tudott volna maradni, ha nem neki kellett volna elbánnia a legmakacsabb bolond öszvérrel, aki valaha csizmát húzott a lábára!

Egy ideig csendben lovagoltak, a borús ég távoli szürkemoha mezőként borult föléjük. Egy közeli keresztútnál volt a határvidékiekkel megbeszélt találkozó helyszíne. Egyenesen oda is Utazhattak volna, de a Hajadonok meggyőzték róla Randet, hogy érkezzenek kicsit arrébb, és óvatosan közelítsék meg a helyet. Az Utazás roppant kényelmes volt, de veszélyes is lehetett. Ha az ember ellenségei tudták, hol jelenik majd meg, könnyen lehet, hogy egy sor íjász csapdájába érkezett. Még az sem volt olyan biztonságos, ha felderítőket küldtek át elsőként, mint az, ha oda Utaztak, ahol senki sem várta őket.

Az aielek gyorsan tanultak és alkalmazkodtak. Döbbenetesen gyorsan. A Puszta elképesztően unalmas volt, minden talpalatnyi része egyforma. Persze Nynaeve hallotta már, hogy az aielek meg a vízföldekről mondják ugyanezt.

A megbeszélt keresztút már jó ideje nem volt fontos. Ha Verin vagy valamelyik másik Barna nővér velük lett volna, alighanem el tudta volna magyarázni, pontosan miért nem. Nynaeve csak annyit tudott, hogy az a királyság, ahová ez az út vezetett, réges-rég elbukott, és nem maradt utána más, csak Far Madding független városa. Az Idő Kereke fordult. A legnagyobb királyságok is elpusztultak, elrozsdásodtak, és végül üres mezőkké koptak, ahol csak a legkiválóbb árpa nevelésére elszánt parasztgazdák telepedtek meg. Ez történt Manetherenben, ez történt itt is. Az egykor légióknak épített, hatalmas utak jelöletlen, javításra szoruló, vidéki dűlőutakká silányultak.

Ahogy tovább ügettek, Nynaeve hagyta, hogy Holdfény lemaradjon kissé Randtől. Narishma mellé került ezzel. A férfi sötét, vaskos hajfonatában kis csengettyűk csilingeltek. A többi asha'manhez hasonlóan ő is feketét viselt, csak a gallérján csillogott a kard és a sárkány. Sokat változott az elmúlt hónapokban, mióta őrző lett. Nynaeve már nem a kisfiút látta benne. Narishma férfivá érett, egy katona kecsességével, egy őrző figyelmes a tekintetével. Férfivá, aki farkasszemet nézett a halállal, és Kitaszítottakkal küzdött meg.

– Te határvidéki vagy, Narishma – szólította meg. – Van róla bármiféle elképzelésed, hogy a többiek miért hagyhatták el a posztjukat?

Az asha'man megrázta a fejét, és a mezőket pásztázta tekintetével.

– Egy varga fia voltam, Nynaeve sedai! Nem tudom, a nagyurak és –úrnők mit miért tesznek! – Habozott. – Ráadásul már nem vagyok határvidéki.

Egyértelmű volt, mire céloz. Megvédi Randet, bármiféle más hűséget is kell megszegnie érte. Igazán őrzőhöz méltó gondolat.

Nynaeve lassan biccentett.

– Van róla bármiféle elképzelésed, mibe lovagolunk?

– Megtartják a szavukat – felelte Narishma. – Egy határvidéki előbb hal meg, mint hogy megszegje az adott szavát! Megígérték, hogy küldöttséget menesztenek a Sárkány nagyúrral való találkozóra. Ezt fogják tenni. De nem bánnám, ha magunkkal hozhattuk volna az aes sedaiainkat!

A jelentések alapján a határvidéki sereggel tizenhárom aes sedai volt. Veszedelmes szám: ennyi kellett ahhoz, hogy elcsendesítsenek egy nőt, vagy megszelídítsenek egy férfit. Tizenhárom nő körbe kapcsolódva pajzs mögé zárhatta a világ legerősebb fókuszálóját is. Rand ragaszkodott hozzá, hogy az elé küldött tárgyalóbizottságban nem lehet négynél több aes sedai a tizenháromból. Cserébe megígérte, hogy ő is csak négy fókuszálót visz: két asha'mant – Narishmát és Naeffet –, Nynaeve-et és saját magát.

Merise és a többiek válaszként aes sedaii értelemben jelenetet rendeztek: lebiggyesztették az ajkukat, és sokszor egymás után megkérdezték, hogy „biztos, hogy ezt akarod?”, miután Rand megtiltotta nekik, hogy vele menjenek.

Nynaeve észrevette, Narishma milyen mereven tartja magát.

– Mintha nem bíznál bennük!

– A határvidékieknek a Határvidéken a helye – felelte a férfi. – Egy varga fia voltam, mégis megtanultam bánni a karddal, lándzsával, íjjal, bárddal, parittyával. Már mielőtt az asha'manekhez csatlakoztam volna, öt kiképzett déli katonából négyet legyőztem. Azért élünk, hogy védjünk. És mégis eljöttek onnan. Épp most! Tizenhárom aes sedaijal! – Nynaeve-re nézett sötét szemével. – Bízni akarok bennük. Tudom, hogy jó emberek. De a jó emberek is hozhatnak rossz döntéseket. Különösen, ha fókuszálni képes férfiakról van szó!

Nynaeve elhallgatott. Narishmának volt némi igaza, bár a határvidékiek miért akarnák bántani Randet? Évszázadok óta harcoltak a Fertő terjeszkedése és az árnyfattyak ellen, és a Sötét Úr elleni küzdelem a lelkükbe volt írva. Miért fordulnának az Újjászületett Sárkány ellen?

A határvidékieknek megvolt a maguk becsületkódexe. Néha persze dühítő volt, de hozzájuk tartozott. Az, hogy Lan annyira ragaszkodott a hazájához – különösen, amikor olyan sok malkieri elhagyta nagy szerepet játszott abban, hogy Nynaeve úgy szerette. Ó, Lan, találok valakit, aki segít neked! Nem hagyom, hogy egymagad vágtass az Árnyék torkába!

Ahogy egy zöld dombocska közelébe értek, több tucat aiel tért vissza a felderítésből. Rand megállította az egész csapatot, kivárta, hogy cadin'soros felderítői odaügessenek hozzá. Jó néhányuk homlokán ott vöröslött az aes sedaiok ősi jelével díszített fejpánt. A felderítők egyáltalán nem ziháltak, pedig pihenés nélkül szaladtak el a találkozóhelyig és vissza.

Rand előrehajolt a nyeregben.

– Teljesítették a kérésemet? Nem hoztak magukkal kétszáz embernél és négy aes sedainál többet?

– Igen, Rand al'Thor – felelte az egyik felderítő. – Lenyűgözően teljesítették a feltételeidet. Nagy a becsületük!

Nynaeve felismerte a különös aiel humor hangját a férfi válaszában.

– Mi történt? – kérdezte Rand.

– Egyetlenegy ember van csak ott, Rand al'Thor – közölte az aiel felderítő. – Az egész „küldöttség” csak belőle áll. Alacsony kis emberke, bár úgy néz ki, mint aki tudja, hogy járják a lándzsák táncát!

Nynaeve előrenézett. Tényleg, most, hogy már tudta, mit keressen, látta a délről érkező másik utat, ami alighanem pont a domb mögött találkozott az övékkel.

– Ez meg miféle csapda lehet? – kérdezte Naeff. Rand mellé léptetett, és nyurga katonaarcán aggodalom sötétlett. – Rajtaütés?

Rand feltartotta a kezét, és csendet intett. Megsarkantyúzta a lovát, és a felderítők egyetlen panaszszó nélkül követték. Nynaeve kis híján lemaradt: Holdfény sokkal békésebb állat volt, mint amilyet ő választott volna saját magának. Ha visszaérnek Tearbe, beszél azzal az istállómesterrel!

Megkerülték a dombot. Régi tűzrakóhelyek ragyázta, poros térre értek: hajdan itt állhattak meg éjszakára a karavánok. Az övéknél valamivel kisebb út kanyargott fel északra és le délre. Egy magányos shienari állt az útkereszteződésben, a közelgő menetet nézte. Vállig érő, szürke haja inas testfelépítéséhez illő, szikár vonásokat keretezett. Kerek arcát mélyen összeszabdalta a kor, és mintha hunyorgott volna apró szemével.

Hurin? – gondolta Nynaeve döbbenten. Azóta nem látta a tolvajfogót, hogy Hurin elkísérte őt és a többiek csoportját a Fehér Toronyba a falmei eseményeket követően.

Rand megállította a lovát, és bevárta Nynaeve-et meg az asha'maneket. Az aielek szél kavarta levelekként szóródtak szét, lankadatlanul figyeltek az útkereszteződésben. Nynaeve egészen biztos volt benne, hogy mindkét asha'man megragadta a Forrást, és alighanem Rand is.

Hurin kényelmetlenül toporgott. Úgy nézett ki, ahogy Nynaeve emlékeiben élt. Egy kicsit talán jobban megőszült azóta, de ugyanazt az egyszerű, barna ruhát viselte, a derekán egy rövidkarddal és egy kardtörővel. A lovát egy kidőlt fához kötötte a közelben. Az aielek gyanakodva nézegették az állatot, mintha csak egy falka vérebet méregetnének.

– Nocsak, Rand úr! – kiáltott fel Hurin erőtlenül. – Tényleg maga az! Meg kell hagyni, felvitte a Fény a dolgát! Jó…

Elakadt a hangja, ahogy felemelkedett a talajról. Döbbenten, fojtottan nyikkant egyet, és a Levegő láthatatlan fonatai fordítottak rajta egyet.

Nynaeve megborzongott. Vajon eljön az idő, amikor már nem zavarja, ha férfiakat lát fókuszálni?

– Ki kergetett minket, Hurin – szólt oda Rand –, amikor azon a távoli árnyékföldön estünk csapdába? Mely nemzet fiait öltem meg az íjammal?

– Nemzet fiait? – kérdezte Hurin, épp csak megnyikkanva. – Rand úr, egyetlen ember sem járt arra! Nem találkoztunk mással, csak Selene úrnővel! Csak azokra a békaszörnyekre emlékszem, amiken állítólag a seanchanok lovagolnak!

Rand megperdítette Hurint a levegőben, és hidegen végigmérte. Aztán közelebb léptetett a lovával. Nynaeve és az asha'manek követték.

– Nem hiszi, hogy én vagyok az, Rand úr? – kérdezte Hurin a levegőben lógva.

– Manapság nagyon kevés dolgot hiszek el, amit elém raknak – felelte a Sárkány. – Feltételezem, a határvidékiek azért küldtek, mert ismersz engem?

Hurin verejtékezve bólintott. Nynaeve egy pillanatra megsajnálta. A férfi teljesen odavolt Randért. Rengeteg időt töltöttek együtt Faint és Valere Kürtjét kergetve. Amikor együtt utaztak vissza Tar Valonba, Nynaeve ritkán tudta leállítani Hurint, hogy ne egyfolytában Rand valamelyik nagyszerű hőstettéről meséljen. Alighanem roppant elkeserítő lehetett a nyurga tolvajfogónak, hogy így bánt vele az istenített uraság.

– És miért csak téged? – kérdezte Rand halkan.

– Nos – sóhajtott fel Hurin –, azt mondták magának… – Habozott, mintha valami megzavarta volna. Hangosan a levegőbe szippantott. – Nohát… ez érdekes! Ezt még sosem szagoltam.

– Mit? – kérdezte Rand.

– Nem tudom – felelte Hurin. – A levegő… olyan szaga van, mint rengeteg halálnak, rengeteg erőszaknak, de mégsem. Sötétebb. Sokkal rettenetesebb. – Láthatóan összeborzadt. A férfi képessége, hogy kiszagolja az erőszakot, azok közé a furcsaságok közé tartozott, amit nem tudott megmagyarázni a Torony sem. Nem volt semmi köze az Egyetlen Hatalomhoz, de nyilván nem volt teljesen természetes sem.

De Randet láthatóan nem érdekelte, a szaglász mit érez.

– Áruld el, miért csak téged küldtek, Hurin!

– Mint azt mondtam, Rand úr. Tudja, itt és most csak a feltételeket beszéljük meg.

– Annak a feltételeit, hogyan viszitek vissza a seregeiteket a helyükre – mondta a Sárkány.

– Nem, Rand úr – felelte Hurin feszengve. – Annak a feltételeit, hogy valóban találkozzatok. A levelüknek az a része kissé elnagyolt volt, azt hiszem. Azt mondták, lehet, hogy dühös leszel, ha csak engem találsz itt!

– Tévedtek – mondta Rand még halkabban. Nynaeve azon kapta magát, hogy előrehajol, hogy hallja. – Már nem érzek haragot, Hurin – folytatta a férfi. – Nincsen semmi haszna! Miért lenne szükségük feltételekre a találkozónkhoz? Feltételeztem, hogy az az ajánlatom, hogy csak kis sereggel érkezek, elfogadható lesz!

– Nos, Rand úr – mondta a szaglász –, tudja, nagyon akarnak ám találkozni magával. Végtére is ilyen messze jöttünk, átmeneteltük az egész francette telet, már bocsásson meg, aes sedai. De francette egy tél volt! És kemény is, még ha sokáig tartott is, hogy végre ideérjen. Mindegy, mindezt csak magáért tettük. Rand úr. Úgyhogy higgye el, találkozni akarnak magával. Nagyon.

– De?

– De, hát, a legutóbb, amikor Far Maddingben volt, akadt egy kis…

– A határvidékiek Far Maddingben vannak? – kérdezte Rand.

– Igen, Rand úr!

– És ott akarnak találkozni velem?

– Igen, Rand úr. Be kell jönnie az Őr védelme alá, tudja, és…

Rand intett egyet, és félbeszakította Hurint. Egy Kapu nyílt meg azonnal. Láthatóan nem Far Maddingbe vezetett, épp csak egy kicsivel visszább az úton, ahol Rand és a csapata épp az imént haladt el.

Rand elengedte Hurint, intett az aieleknek, hogy hagyják, hadd üljön fel a lovára, aztán átléptetett Tai'daisharral a Kapun. Mi a fene folyt itt? Mindenki más követte. Amikor átértek, a Sárkány újabb Kaput nyitott, ezúttal egy kis erdős völgyecskébe. Nynaeve úgy vélte, felismeri: itt táboroztak azután, hogy Cadsuane-nel megjárták Far Maddinget.

De mire kellett az első Kapu? – tűnődött zavartan. Aztán eszébe jutott. Az embernek ahhoz nem kellett megtanulni a környéket, hogy a közelbe nyisson Kaput – és ha valahová Utazva érkezett az illető, eléggé jól megismerte a helyet ahhoz, hogy bárhová Kaput nyithasson.

Azzal, hogy Rand először csak egy ugrásnyit Utazott, elég jól megtanulta ahhoz a helyet, hogy bárhová Kaput nyithasson – és nem kellett azzal vacakolnia, hogy megtanulja a terepet! Roppant ravasz módszer volt, és Nynaeve elvörösödött, hogy ez eddig nem jutott az eszébe. A férfi vajon mióta ismerheti ezt a cselt? Vajon ez is csak attól a… hangtól származik a fejében?

Rand kilovagolt Tai'daishar hátán a völgyecskébe. A ló patája körül felkavarodott az avar. Átvágott az aljnövényzeten. Nynaeve követte, próbálta rávenni a bamba kancáját, hogy lépést tartson Rand ménjével. Az az istállómester kap még a fejére! Lángolni fog a füle, mire végez vele!

Hurin is kiügetett a lován, az aielek pedig átfutottak mellette, nem hagyták őrizetlenül egy pillanatra sem. Elkendőzték az arcukat, marokra fogták a lándzsájukat és az íjukat. A fákon és a bozóton túl Rand megállította Tai'daishart, és lenézett a nyílt mezőn át Far Madding ősi városára.

Nem volt igazán hatalmas a nagyvárosokhoz mérve. Még csak szép sem volt, ha azokhoz az ogier-építette csodákhoz mérte az ember, amiket Nynaeve eddig látott. De elég nagy volt, és szó ami szó, akadtak benne pompás épületek és ősi relikviák. Egy szigeten állt egy tó közepén, és ettől egy kicsit emlékeztetett Tar Valonra. Három széles híd ívelt át a békés vízen: máshogy nem lehetett bejutni a városba.

Hatalmas hadsereg táborozott a tó körül, talán még Far Maddingnél is nagyobb területet foglaltak el, Nynaeve több tucat különböző ház több tucat különböző zászlaját számolta meg. A lovak, a sátrak olyan takaros sorokban húzódtak, mint a gondosan ültetett, elrendezett nyári vetés az aratás előtt. A határvidéki hadsereg.

– Még csak hallottam erről a helyről – léptetett oda melléjük Naeff. Rövidre nyírt, sötétbarna haját feltúrta a szél. Összeszűkült szemmel, elégedetlenül nézte a várost. – Olyan, mint egy stedding, csak nem olyan biztonságos!

Far Madding hatalmas ter'angrealja – az Őr – láthatatlan védőbuborékokat képezett, amik megakadályozták, hogy az emberek megérintsék az Egyetlen Hatalmat. Ezt persze meg lehetett kerülni egyes erre kifejlesztett ter'angrealokkal, és Nynaeve-nél véletlenül épp akadt is egy ilyen. De ez sem segítene sokat.

A hadsereg elég közel húzódott a tóhoz ahhoz, hogy alighanem a fókuszálást megakadályozó buborék védelme alatt legyen, ami úgy mérföldnyire lógott túl a városon.

– Tudni fogják, hogy megjöttünk – mondta Rand halkan, összeszűkült szemmel. – Nyilván vártak rá. Azt várják, hogy belovagoljak a ládájukba!

– Láda? – kérdezte Nynaeve habozva.

– Ez a város egy láda – magyarázta a férfi. – Az egész város és a körülötte lévő vidék! Olyan helyre akarnak rángatni, ahol ők irányíthatnak engem, de nem értik. Senki sem irányíthat. Többé soha! Elegem van a ládákból és börtönökből, a láncokból és kötelekből! Soha többé nem adom magam más hatalmába!

Nem vette le a tekintetét a városról. Előrenyúlt a nyeregben, és előszedte a gömböt emelő férfi kis szobrát. Nynaeve ereiben meghűlt a vér. Azt mindenhová magával kellett cipelnie, bárhová ment?

– Talán tanulniuk kellene – mormolta Rand. – Talán noszogatnom kellene őket, hogy teljesítsék a kötelességüket, és engedelmeskedjenek nekem.

– Rand… – Nynaeve gondolkozni próbált. Nem hagyhatta, hogy ez még egyszer megtörténjen!

A kulcs halványan derengeni kezdett.

– El akartak fogni – mormolta a férfi lágyan. – Megkötözni. Megverni. Far Maddingben egyszer már megtették velem. Azt akarják…

– Rand! – csattant fel Nynaeve élesen.

A férfi megdermedt, aztán úgy nézett rá, mint aki most látja életében először.

– Ezek itt nem rabszolgák, akiknek már Graendal elfüstölte az agyát. Ez egy városra való ártatlan ember!

– A város lakóit nem is bántanám – válaszolta Rand érzelemmentes hangon. – A hadseregnek van szüksége a megleckéztetésre, nem a városnak. Talán egy kis tűzeső? Vagy pár marósabb villám…

– Semmit sem tettek, csak azt kérték, hogy találkozz velük! – hajtogatta Nynaeve, és közelebb léptetett a lovával. A ter'angreal viperaként meredt fel a férfi kezében. Egykor ezzel tisztította meg a Forrást. Miért is nem olvadt szét, mint a női párja?

Nem volt benne biztos, mi történne, ha Rand Far Madding védőbuborékába irányítaná a fonatokat, de tartott tőle, hogy működnének. Az Őr nem akadályozta meg a fonatok létrejöttét. Ő saját maga is tökéletesen tudta használni a saidart, ha a kútjából húzta.

Akárhogy is, abban biztos volt, hogy meg kell akadályoznia, hogy a férfi a szövetségesein töltse ki a dühét, vagy bármit is érzett.

– Rand – mondta halkan. – Ha ezt megteszed, nem lesz visszaút!

– Már rég nincs számomra visszaút, Nynaeve – felelte a férfi lobogó tekintettel. A szeme változott: hol kék volt, hol szürke. Ma épp vasszürkén sötétlett. Üres hangon folytatta: – Akkor indult el a lábam ezen az úton, amikor Tam megtalált, ahogy ott sírtam azon a hegyoldalon!

– Ma senkit sem kell megölnöd. Kérlek!

Rand visszafordult a város felé. Lassan, irgalmasan kihunyt a kulcsban a fény.

– Hurin! – vakkantott fel.

Közel állhat a teljes összeomláshoz, gondolta Nynaeve. Már a hangjában is érezni a haragot.

A tolvajfogó odalovagolt a csoport élére. Az aielek viszont távolságot tartottak.

– Igen, Rand úr?

– Menj vissza a gazdáidhoz a ládába! – folytatta a Sárkány, ezúttal már uralkodva a hangján. – Add át nekik az üzenetemet!

– Miféle üzenetet, Rand úr?

A férfi habozott, aztán visszacsúsztatta a kulcsot a helyére.

– Mondd meg nekik, hogy az Újjászületett Sárkány nemsokára ellovagol, hogy csatába szálljon Shayol Ghulban. Ha becsülettel vissza akarnak térni a helyükre, biztosítom az útjukat a Fertőbe. Máskülönben maradhatnak itt bujkálni. Magyarázzák majd csak meg a gyerekeiknek és az unokáiknak, miért voltak az őrhelyüktől több száz mérföldre, amikor megölték a Sötét Urat, és a próféciák beteljesültek!

Hurint láthatóan megrázták a hallottak.

– Igenis, Rand úr!

A Sárkány ezzel megfordította a lovát, és visszaügetett a tisztás felé. Nynaeve túlságosan is lassan követte. Holdfény gyönyörűséges ló volt, de bármikor elcserélte volna egy olyan engedelmes, megbízható folyóközi hátasra, mint Bela.

Hurin maradt, ahol voltak. Döbbenten nézett maga elé. Láthatóan nagyon más volt újra találkoznia „Rand úrral”, mint amire számított. Nynaeve a fogát csikorgatta, ahogy a fák eltakarták előle. Rand újabb Kaput nyitott, ezúttal közvetlenül Tearbe.

Egyenesen a Tear Kövének istállóudvarán kialakított Utazótérre érkeztek. Forró, fülledt levegő nehezedett a városra, hiába volt felhős az ég. Beszélgetés, sirályrikoltás töltötte be a levegőt. Rand odalovagolt a várakozó lovászokhoz, és kiismerhetetlen arccal szállt le a nyeregből.

Nynaeve lekapaszkodott Holdvilág hátáról, és egy pirospozsgás lovász kezébe nyomta a kantárt. Rand elment mellette.

– Egy szobrot keress! – mondta.

– Micsoda? – kérdezte a nő döbbenten.

A férfi megtorpant, és visszanézett rá.

– Azt kérdezted, Perrin hol van. Egy hadsereggel táborozik egy hatalmas szobor tövében, ami úgy néz ki, mintha egy kardot szúrtak volna a földbe. Biztos vagyok benne, hogy a tudósok meg tudják neked mondani, hol van. Nagyon jellegzetes.

– Honnan… Honnan tudod?

Rand megvonta a vállát.

– Csak tudom.

– És miért árultad el nekem? – kérdezte Nynaeve, és a férfi mellett vágott át a keményre döngölt földön. Nem hitte volna, hogy Rand elárulja ezt az információt; szokása lett, hogy mindent megtartson magának, még az értelmetlen dolgokat is.

– Mert – felelte a férfi az erőd felé ballagva, olyan halkan, hogy szinte hallani sem lehetett – tartozom neked, amiért te akkor is törődsz velem, amikor nekem nem megy. Ha megtaláltad Perrint, mondd meg neki, hogy nemsokára szükségem lesz rá!

És ezzel magára hagyta Nynaeve-et.

Ő ott állt az istállóudvaron, és Rand után nézett. Nedves illat lengett a levegőben, a friss eső illata, és Nynaeve érezte, hogy kimaradt egy kis záporból. Nem esett annyi, hogy megtisztítsa a levegőt vagy besározza a földet, de ahhoz elég volt, hogy az árnyékos sarokban kissé összevizezze a követ. Jobb kéz felé férfiak lovagoltak vagy járatták a lovakat a tompa ég alatt, a homokos földbe vert póznák között. Tudomása szerint a Kő volt az egyetlen erőd, ahol a lovasságnak is elegendő tere nyílt gyakorlatozásra, de hát a Kő amúgy sem számított szokványosnak.

A lovak úgy mennydörögtek, akár a távoli vihar, és ő önkéntelenül is északra pillantott. Az ottani vihar még közelebbinek érződött. Eddig azt hitte, a Fertőben gyülekezik, de most már nem volt benne biztos.

Mély levegőt vett, és felsietett az erődbe. Elhaladt a makulátlan egyenruhás Védelmezők mellett. A mellvértjük íves volt, sima, a felkarjukon puffos, bordás a kabát. Lovászok mellett sietett el, akik talán arról álmodoztak, hogy egy nap maguk is felölthetik ezt az egyenruhát, de egyelőre csak az istállóba vitték vissza a lovakat, hogy szénát és vizet kapjanak. Gyolcsruhás szolgálók mellett haladt el, akik alighanem sokkal kényelmesebben érezték magukat, mint ő a maga mélyvörös gyapjúruhájában.

Az erőd maga a magasba meredő kőtorony volt, sima falát csak ablakok törték meg. Kivéve azt az egy helyet, ahol Nynaeve még mindig látta Mat illuminátoroktól szerzett tűzijátékának a nyomát: akkor robbantott lyukat a falba, amikor őt és a többieket jött megmenteni a fogságból. Ostoba kölyök. Hol lehetett? Nem látta már, mióta is…? Jó ideje. Mióta a seanchanok elfoglalták Ebou Dart. Valahol úgy érezte, mintha cserbenhagyta volna a fiút, bár ezt sosem ismerte volna be. Már így is épp elég kínos helyzetbe hozta magát a Kilenc Hold Leánya előtt, hogy úgy megvédte azt a gazfickót! Még mindig nem tudta, akkor mi lelte.

Mat tud magára vigyázni. Alighanem épp egy fogadóban mulatozik, miközben mindenki más a világ megmentésén fáradozik. Részegre issza magát, és kártyázik. Rand más kérdés volt. Sokkal könnyebb volt bánni vele, amikor még úgy viselkedett, mint a többi férfi: makacsul és éretlenül, de kiszámíthatóan. Ez az új Rand a hideg érzelmeivel, a hideg hangjával igazán rémítő volt.

A Kő keskeny folyosói még mindig idegenek voltak Nynaeve számára, és gyakran eltévedt. Az sem segített sokat a helyzeten, hogy a folyosók és a falak néha helyet cseréltek. Próbált úgy tenni, mintha ezek a történetek csak babonás túlzások lettek volna, de előző reggel arra ébredt, hogy a szobája hirtelen és megmagyarázhatatlan módon máshová került. Az ajtaja ugyanolyan illesztés nélküli sziklára nyílt, mint a Kő maga. Kénytelen volt egy Kapun át kimenekülni, és döbbenten vette tudomásul, hogy az ablaka két emelettel magasabban van, mint előző éjszaka!

Cadsuane azt mondta, a Sötét Úr érinti meg a világot, attól kezd felbomlani a Minta. Az aes sedai sok mindent mondott, és kevés volt köztük, amit Nynaeve igazán szívesen hallott volna.

Kétszer is eltévedt a folyosókon bolyongva, de végül csak elérkezett Cadsuane ajtajához. Rand legalább azt nem tiltotta meg az embereinek, hogy szállást adjanak a nőnek. Bekopogott – megtanulta már, hogy jobb, ha kopog –, aztán belépett.

A Cadsuane csoportjához tartozó aes sedaiok, Merise és Corele a szobában üldögéltek, kötögettek, teát iszogattak, és próbáltak úgy tenni, mintha nem annak a rettenetes némbernek a szeszélyeit lesnék. Cadsuane maga épp halkan beszélgetett Minnel, akit az elmúlt napokban szinte kisajátított. Min láthatóan nem bánta a dolgot, talán azért sem, mert mostanában nem volt valami könnyű Rand mellett lenni. Nynaeve egy pillanatra megsajnálta a lányt. Neki csak barátként kellett elviselnie a férfit, de ez az egész sokkal nehezebb lehetett annak, aki a szívét osztotta meg vele.

Minden pillantás rá tapadt, ahogy becsukta az ajtót.

– Azt hiszem, megtaláltam – jelentette be.

– Kicsodát, gyermek? – kérdezte Cadsuane Min egyik könyvét lapozgatva.

– Perrint – felelte ő. – Igazad volt, Rand tudta, hol van.

– Kiváló! – nyugtázta Cadsuane. – Ügyes voltál; úgy tűnik, mégis használható vagy!

Nynaeve nem is tudta volna megmondani, mi idegesíti jobban – a kurtán odavetett dicséret, vagy a tény, hogy büszkeség öntötte el a hallatán. Nem volt már befonatlan hajú kislány, hogy egy nő szava simogassa!

– Nos? – nézett fel Cadsuane a könyvéből. A többiek hallgattak, bár Min biztatóan és elismerően Nynaeve-re mosolygott. – Hol van?

Ő válaszra nyitotta a száját, mielőtt megállíthatta volna magát. Mi volt ebben a nőben, amitől mindenki engedelmeskedni akart neki? Nem az Egyetlen Hatalom, nem is bármi azzal kapcsolatos. Cadsuane egy szigorú, de igazságos nagymama légkörét árasztotta. Azt a fajtáét, akinek nem feleselt vissza az ember, de aki süteménnyel jutalmazta, ha időben fel lett söpörve.

– Először is, tudni akarom, Perrin miért fontos – vonult be Nynaeve a szobába gőgösen, és leült az egyetlen szabadon maradt ülőhelyre, egy festett fazsámolyra. Ahogy leült, rájött, hogy pár hüvelykkel a többiek szemszintje alá süllyedt. Tanítványként ült Cadsuane előtt! Kis híján felállt, de aztán rájött, hogy azzal csak még jobban felhívná hibájára a figyelmet.

– Hah! – horkant fel az aes sedai. – Akkor is visszatartod a tudást, ha tudod, hogy ez a szeretteid életébe kerülhet?

– Tudni akarom, mibe keveredtem! – makacsolta meg magát Nynaeve. – Tudni akarom, hogy ez az információ végül nem lesz-e Rand kárára!

Az aes sedai nagyot horkantott.

– Feltételezed, hogy bántanám azt a bolond kölyköt?

– Nem feltételezem, hogy nem – csattant fel Nynaeve –, amíg nem árulod el, mit tervezel!

Cadsuane becsukta a könyvet – Dinasztiája visszhangjai –, és értetlenül nézett rá.

– Legalább azt elárulod, hogy a határvidékiekkel való találkozó hogy sikerült? – kérdezte. – Vagy azt az információt is túszul tartod?

Tényleg azt hitte, hogy ilyen könnyen elterelheti a figyelmét?

– Rosszul, ahogy arra számítani is lehetett – felelte ő. – Beásták magukat Far Madding köré, és nem hajlandóak találkozni Randdel, amíg nem megy be az Őr védőköre alá, és nem vágja el magát a Forrástól.

– És jól fogadta a dolgot? – kérdezte Corele egy kipárnázott padról a szoba túlsó végében. Halványan elmosolyodott: ő volt az egyetlen, aki mintha inkább szórakoztatónak találta volna Rand hangulatváltozásait, mint ijesztőnek. De persze ő gyakorlatilag az elsők közt kötött magához egy asha'mant is.

– Hogy jól fogadta-e? – kérdezett vissza Nynaeve szárazon. – Az attól függ. Szerinted jónak számít, hogy előrángatta azt a fényverte ter'angrealt, és azzal fenyegetőzött, hogy tűzesőt idéz a seregre?

Min elsápadt. Cadsuane felvonta a szemöldökét.

– Megállítottam – közölte Nynaeve. – De épphogy csak. Nem tudom, talán… talán már túl késő megváltoztatni.

– Fog még nevetni az a fiú – jelentette ki Cadsuane halkan, de nyomatékosan. – Nem azért éltem ilyen sokáig, hogy most valljak kudarcot!

– Mit számít az egész? – kérdezte Corele.

Nynaeve döbbenten fordult oda.

– Nos? – tette le Corele a varrást. – Mit számít? Nyilván győzni fogunk!

– A Fényre! – nézett rá Nynaeve. – Ezt meg honnan veszed?

– Egész délután a lányt faggattuk a látomásairól – biccentett Corele Min felé. – Mindig valóra válnak, és olyasmit is látott, ami csak az Utolsó Csata után történhet meg. Tehát tudjuk, hogy Rand le fogja győzni a Sötét Urat. A Minta már eldöntötte. Nem kell tovább aggódnunk!

– Nem – szólt Min –, tévedsz!

Corele a homlokát ráncolta.

– Gyermek, azt állítod, hogy hazudtál mindazzal kapcsolatban, amit látsz?

– Nem – mondta a lány. – De ha Rand veszít, nem lesz Minta!

– A lánynak igaza van! – Cadsuane döbbentnek hangzott. – Amit a gyermek lát, az a Minta szövedéke egy későbbi időpontban, de ha a Sötét Úr győz, teljesen el fogja pusztítani a Mintát. Ez az egyetlen módja annak, hogy a látomásai ne váljanak valóra. Ugyanez áll a többi próféciára és Jövendőmondásra is. A győzelmünk korántsem biztosított.

Csend borult a szobára. Nem csak a falu ügyeit vagy egy nemzet dolgait vitatták meg. Az egész teremtett világ sorsáról beszéltek.

A Fényre! Vissza tudom tartani ezt az információt, ha ez az egyetlen esély rá, hogy segítséget szerezzek Lannak? Nynaeve szíve összefacsarodott, ha csak a férfira gondolt, és olyan kevés lehetősége volt. Igazság szerint úgy tűnt, Lan egyetlen reménye a Rand toborozta seregekben, a Rand emberei nyitotta Kapukban rejlik.

Randnek meg kellett változnia. Lanért. Mindnyájukért. És sajnos nem volt erre jobb ötlete, mint hogy megbízik Cadsuane-ben. Lenyelte a büszkeségét, és megszólalt.

– Tudod, hol van egy olyan szobor, ami egy hatalmas, földbe szúrt kardot ábrázol?

Corele és Merise értetlenül néztek össze.

– Az amahn'ruhane keze – fordult el Cadsuane Mintől felvont szemöldökkel. – A kutatók szerint sosem fejezték be teljesen a szobrot. A jehannahi út közelében van.

– Perrin annak az árnyékában vert tábort.

Cadsuane felfújta az arcát.

– Azt feltételeztem, keletre megy, a Rand al'Thor elfoglalta vidékek felé. – Mély levegőt vett. – Rendben. Most azonnal elmegyünk hozzá! – Habozott, aztán Nynaeve-re pillantott. – A korábbi kérdésedre válaszul, gyermek, Perrin maga egyáltalán nem fontos a tervünk szempontjából.

– Nem? – meredt rá ő. – De…

Cadsuane felemelte az ujját.

– De vannak vele páran, akik nélkülözhetetlenek. Különösen az egyikük.

Negyvenötödik fejezet

A Torony áll

Egwene lassan sétált végig a lázadók táborán. Kárminvörös ruhát viselt, lovaglószoknyával. A szín láttán többen is felvonták a szemöldöküket. A Piros ajah cselekedeteit figyelembe véve nem tűnt valószínűnek, hogy az itteni nővérek közül bárki is felvette volna ezt a színt. Erre még a táborban szolgáló nők is rájöttek, és eladogatták a vörös és bordó ruhadarabjaikat, vagy felvagdosták őket rongynak.

Egwene külön kérte ezt a vörös ruhát. A Toronyban a nővérek rászoktak, hogy csak a saját ajahjuk színét viseljék, és ez a szokás csak tovább mélyítette a megosztottságot. Szép dolog volt büszkének lenni az ember ajahjára, de veszedelmes volt azt hinni, hogy nem lehet megbízni senkiben, aki más színt visel.

Ő az összes ajahhoz egyaránt tartozott. Ma sok mindent jelentett számára a vörös. A közelgő újraegyesülést a Piros ajahhal. Emlékeztetőt, hogy a megosztottságnak véget kell vetnie. A kiontandó vért, amit jó emberek hullatnak majd a Fehér Torony védelmében harcolva.

A halott aes sedaiok vérét, akiket alig egy órája fejeztek le az ő parancsára.

Siuan megtalálta a nagykígyós gyűrűjét. Jó volt végre visszahúzni az ujjára.

Az ég vasszürke volt, a levegőt porszag ülte meg, a tábor felbolydult, az kavarta fel. A nők sietve mostak, mintha késésben lettek volna, hogy felkészítsék a gazdáikat a közelgő ünnepre.

A novíciák szó szerint rohantak egyik óráról a másikra. Az aes sedaiok keresztbe font karral siettek, a tekintetük szinte lyukat égetett bárkibe, aki nem tartotta az ütemet.

Érzik, milyen feszült ez a nap, gondolta Egwene. És nem tehetnek róla, ők is idegesek lesznek tőle. Előző éjszaka a seanchan támadás. Aztán utána az amyrlin visszatérése, aki egész délelőtt az aes sedaiok sorait tisztította. És most délután… a háború dobjai döndültek meg.

Úgy vélte, Bryne táborában nincs ekkora kavarodás. A férfi emberei mindig készen álltak; talán az ostrom bármelyik napján egy perc alatt indulhattak volna megrohamozni a Fehér Tornyot. Az ő katonái döntik el a háború menetét. Egwene nem hagyhatta, hogy az aes sedaiok csatába lovagoljanak, és nehézkesen kikerüljék az esküt, amely szerint nem használják az Egyetlen Hatalmat ölésre. Itt fognak várni, és csak Gyógyításra hívhatják el őket.

Vagy akkor, ha a Fehér Torony nővérei komolyan bekapcsolódnak a harcokba. A Fény adja, hogy Elaida elég bölcs legyen ahhoz, hogy ezt megtiltsa! Ha az aes sedaiok egymás ellen fordítják a Hatalmat, az aztán nagyon sötét nap lesz!

Lehet egyáltalán ez a nap ennél is sötétebb? Nem volt biztos benne. A táborban ahány aes sedai mellett elment, mindegyik tisztelettel, félelemmel és egy kis rettegéssel nézett fel rá. Az amyrlin hosszú távoliét után visszatért. És pusztítást meg ítéletet hozott.

Több mint ötven Fekete nővért csendesítettek el, majd pedig végeztek ki. Egwene émelygett, ha csak a halálukra gondolt. Sheriam szinte mintha megkönnyebbült volna, amikor rá került a sor, bár aztán hamar kétségbeesetten zokogva küszködni kezdett. Számos förtelmes bűnt bevallott, mintha abban reménykedne, hogy az, ha hajlandó beszélni, felmentheti.

De a tönkre hajtották a fejét, és lecsapták, akár a többiét. Egwene elméjében örökre élesen élni fog ez a kép – egykori krónikaőre fejét a tönkre szorítják, úgy fekszik, kék ruháját és lángvörös haját hirtelen aranyló fény vonja be, ahogy a nap elől ellibben egy könnyű felhőfátyol. Aztán lehull a bárd ezüstje, és levágja a nő fejét. Talán a Minta kegyesebb lesz hozzá, amikor legközelebb fonalat kap a hatalmas szövetben. Vagy talán nem. A halál nem jelentett menedéket a Sötét Úr elől. Sheriam iszonyata a végén talán azt jelentette, hogy neki is ez jutott az eszébe, amikor lefejezték.

Egwene most már tökéletesen értette, hogy nevethetnek az aielek egy egyszerű verésen. Ó, inkább verjék napokig, mint hogy parancsba kelljen adnia, hogy olyan nőket végezzenek ki, akiket kedvelt, akikkel együtt dolgozott!

Az ülnökök egy része azzal érvelt, inkább vallassák ki a foglyokat, ne végezzenek velük, de Egwene hajthatatlan volt. Ötven nő túl sok volt ahhoz, hogy elvágva tartsák őket a Forrástól, és őrizzék őket; és most, hogy tudták, az elcsendesítést is meg lehet Gyógyítani, az sem jelentett megoldást. Nem, a történelem azt mutatta, a Fekete sikamlós és veszedelmes fajzat, és Egwene így is épp eleget aggódott már miattuk. Moghediennél megtanulta, miféle árat kell fizetni a mohóságért, még ha csak információra vágytak is. Ő is, a többiek is túl mohók voltak, túl büszkék a „felfedezéseikre”, és nem szabadították meg a világot egy Kitaszítottól.

Nem hagyja, hogy még egyszer elkövessék ezt a hibát. Mindenki tudta, mi a törvény, a Csarnok meghozta az ítéletet, és nem titokban tette. Verin azért halt meg, hogy megállítsa ezeket a némbereket, és ő gondoskodik róla, hogy ne legyen hiábavaló az áldozata.

Jó munkát végeztél, Verin! Nagyon jó munkát! A táborban minden egyes aes sedainak újra le kellett tennie a Három Esküt, és csak három olyan Fekete nővér került elő, akiket Verinnek nem sikerült felfedeznie. Nagyon alapos kutatást végzett.

A Feketék őrzőit szigorúan vigyázták. Majd később végigválogatják őket, amikor lesz rá idejük, hogy kiderítsék, melyikük Fekete maga is, és melyikük roppant bele a nővére elvesztésébe. A többségük úgyis a halált keresi majd, még az ártatlanok is. Talán az ártatlanokat meg lehet majd róla győzni, hogy életben maradjanak addig, amíg az Utolsó Csatába vethetik magukat.

Kis híján húsz Fekete nővér Verin listájáról így is elmenekült, Egwene minden óvintézkedése ellenére. Nem tudta, hogyan neszelhették meg a dolgot. Bryne őrei elkaptak pár menekülni próbáló gyengébbet, és katonák estek el, hogy lelassítsák őket. De sokan így is elmenekültek.

Nincs értelme ezen sírni. Ötven Fekete így is halott, és ez már önmagában győzelem. Ijesztő. De akkor is győzelem.

Így hát lovaglócsizmában, vörös ruhában vágott át a táboron, barna haja kibontva úszott a szélben. Piros szalagokat font bele, az alig egy órája kiontott vér emlékére. Nem vádolta a nővéreket a furcsa pillantásokért, az alig leplezett aggodalomért, a félelmükért. És a tiszteletükért. Ha bárkiben élt még bármi kétség, hogy ő az amyrlin, ezzel eloszlatta. Elfogadták, és féltek tőle. És soha többé nem illik már közéjük. Különálló volt, és mindig is az marad.

Határozott, kék ruhás nő furakodott át a sátrak között, és felé tartott. A tiszteletreméltó tartású aes sedai illően pukedlizett, bár siettek, úgyhogy Egwene nem állt meg, hogy a másik megcsókolhassa a gyűrűjét.

– Anyám – szólt Lelaine. – Bryne azt üzeni, hogy minden készen áll a támadásra. Azt mondja, hogy a nyugati hidak ideális kiinduló pontot jelentenének a támadásra, bár javasolja, hogy Kapuk segítségével küldjünk embereket a Fehér Torony védelmi vonala mögé is. Azt kérdezi, lehetséges-e ez?

Ezzel nem használnák fegyverként az Egyetlen Hatalmat, de közel állnának hozzá. Apró különbség. Ám az aes sedaiok léte az apró különbségekről szólt.

– Mondd meg neki, hogy én magam nyitom meg azt a Kaput! – felelte Egwene.

– Kiváló, anyám – hajtotta meg a fejét Lelaine. A tökéletes, hű segítő példaképe. Döbbenetes, hogy milyen hamar megváltozott a nő viselkedése az ő irányában. Nyilván rájött, hogy nincs más esélye, mint hogy teljesen Egwene-re tapad, és feladja azt a próbálkozást, hogy magához ragadja a hatalmat. Így legalább nem tűnik majd annyira képmutatónak, és talán rangot is szerezhet az amyrlinen keresztül. Feltéve, hogy Egwene erős amyrlinként szilárdítja meg a hatalmát.

Elég valószínű feltételezésnek tűnt.

Lelaine-t nyilván bosszantotta a Romanda viselkedésében beállt változás. A Sárga, mintha csak erre várt volna, ott állt az út mellett. A saját ajahja színét viselte, a haját szigorú kontyba tornyozta. Pukedlizett, amikor Egwene odaért elé, és épp csak odapillantott Lelaine-re, aki Egwene jobbjára lépett, a Kéktől minél messzebbre.

– Anyám – szólt Romanda –, körbekérdeztem az utasításodnak megfelelően. Egy árva szót sem hallottunk azokról, akiket a Fekete Toronyba küldtünk!

– Nem tartod furcsának a dolgot? – kérdezte vissza ő.

– De, anyám. Az Utazás segítségével mostanra meg kellett volna járniuk a követséget. De legalábbis üzenniük kellett volna! Aggasztó ez a csend.

Aggasztó bizony. És még aggasztóbb, hogy a küldöttségben ott volt Nisao, Myrelle, Faolain és Theodrin is. Mind a négyen hűséget esküdtek neki. Zavaró egybeesés. Faolain és Theodrin távozása különösen gyanús volt. Elvileg azért mentek, mert nem volt még őrzőjük, de a táborban lévő nővérek sosem tartották őket kettőjüket teljes jogú aes sedainak, bár persze Egwene előtt ezt senki sem merte volna kimondani.

Miért épp ők négyen kerültek bele ebbe a küldöttségbe a tábor több száz aes sedaia közül? Csak véletlen egybeesés lett volna? Nem tűnt túl valószínűnek. De akkor mit jelenthetett? Valaki szándékosan elküldte volna azokat, akik hozzá hűségesek? Ebben az esetben Siuant miért nem küldték el? Talán Sheriam mesterkedése lett volna mögötte? A Fekete sok mindent bevallott a kivégzése előtt, de ez nem szerepelt köztük.

Akárhogy is, valami történt az asha'manekkel. A Fekete Torony jelentette problémát meg kellett oldania.

– Anyám – mondta Lelaine, és visszatérítette a figyelmét. A Kék rá sem nézett vetélytársára. – Más híreket is hoztam.

Romanda halkan szipákolt.

– Sheriam nem hazudott – folytatta Lelaine. – Az Álmodásra használt ter'angrealok eltűntek. Az összes.

– Ez meg hogyan lehetséges? – csattant fel Egwene, és hagyta, hadd villanjon elő a haragja.

– Sheriam volt a krónikák őre, anyám – vágta rá Lelaine sietve. – Egy helyen tartottuk a ter'angrealokat, ahogy azt a Fehér Toronyban szoktuk, őrség alatt. De… de mi okuk lett volna az őröknek elküldeniük Sheriamot?

– És mit gondolsz, mit tervezett hazudni róla? – kérdezte az amyrlin. – Ezt a lopást nem lehetett volna sokáig titokban tartani!

– Nem tudom, anyám – rázta meg a fejét Lelaine. – Az őr azt mondja, Sheriam… zavarodottnak tűnt, amikor elvitte a ter'angrealokat. Tegnap éjjel történt.

Egwene összeszorította a fogát, ahogy Sheriam végső vallomásaira gondolt. A ter'angrealok elrablása messze nem a legdöbbenetesebb részletek közé tartozott. Elayne magánkívül lesz: az eredeti gyűrű is az ellopottak között volt, és Egwene erősen kételkedett benne, hogy Siuan elrejtett másolata jó sablon lenne. Már az is hibás volt, és az arról készült másolatok alighanem még tökéletlenebbek lennének.

– Anyám – mondta Lelaine halkan. – Mi a helyzet Sheriam egyéb… állításaival?

– Hogy az egyik Kitaszított a Toronyban van, és aes sedainak adja ki magát? – kérdezte Egwene. Sheriam azt állította, ennek a… perszónának adta a ter'angrealokat.

Lelaine és Romanda szótlanul ballagtak, mind a ketten mereven előre néztek, mintha erre gondolni sem mernének.

– Igen, azt hiszem, igaza van – felelte Egwene. – Nemcsak a mi táborunkba férkőztek be, de Andor, Illian és Tear arisztokráciájába is. Miért ne furakodtak volna be a Fehér Toronyba?

Azt nem tette hozzá, hogy Verin könyve is említi az egyik Kitaszított jelenlétét. Jobbnak tűnt, ha nem árulja el, Verin jegyzetei milyen átfogóak.

– Nem aggódnék miatta – folytatta. – A Tornyot ért támadás és a visszatértünk után úgy vélem, ez a Kitaszított, bármelyikük legyen is, bölcsebbnek tartja majd, ha eloldalog, és máshol folytatja a cselszövéseit!

Lelaine-t és Romandát mintha nem nyugtatta volna meg ezzel. Hármasban elérték az aes sedai tábor szélét. Ott már felnyergelt lovak vártak rájuk, valamint egy nagyobb csapat katona, és a Kéket meg a Pirosat leszámítva minden ajahból egy-egy ülnök. Kék azért nem volt köztük, mert Lelaine-en kívül nem maradt már más a táborban, az pedig elég egyértelmű volt, hogy Piros miért nincs velük. Egwene részint ezért döntött a vörös ruha mellett: így próbált arra utalni, hogy minden ajahnak részt kell vennie abban, amire most készültek. Mindannyiuk érdeke ezt követelte.

Amint nyeregbe szállt, észrevette, hogy Gawyn ismét tiszteletteljes távolságból követi. Honnan került elő? Kora reggel óta nem beszéltek. Amikor lóra ült, a férfi is nyeregbe szállt, és amikor megfordult, hogy Lelaine-nel, Romandával, az ülnökökkel és a katonákkal kilovagoljon a táborból, Gawyn is biztos távból követte. Egwene még mindig nem tudta, mihez kezdjen vele.

A hadsereg tábora nagyrészt üres volt. A sátrak elhagyatottan álltak, a talajt lábak és patkók taposták le, alig maradt itt pár katona. Egwene nem sokkal azután magához ölelte a Forrást, hogy elhagyták a saját táborukat, és magában tartotta, hogy bármikor használhassa, ha lovaglás közben rájuk támadnának. Még mindig nem bízott benne, hogy Elaida nem használna Kapukat, hogy megfordítsa a támadást. Igaz, hogy a hamis amyrlint talán leköti a seanchan támadás romjainak eltakarítása. De az efféle feltételezések – hogy itt vagy ott biztonságban van – ejtették annak idején a Fehér Torony fogságába Egwene-t. Ő volt az amyrlin. Nem tehette magát kockára. Dühítő volt, de tudomásul kellett vennie, hogy a magányos hőstetteknek vége; nem teheti többé azt, amit csak akar. Akkor, hetekkel ezelőtt meg is ölhették volna ahelyett, hogy foglyul ejtik! A salidari lázadás elbukott volna, és továbbra is Elaida lenne az amyrlin…

Ekképp lovagolt fel a csapata a Darein falu előtt felsorakozott sereghez. A Fehér Torony még mindig parázslott, a füst széles gyűrűben szállt fel a sziget közepéről, elfedte az építményt. Még ilyen messziről is látszottak rajta a seanchan támadás sebei. Megfeketedett lyukak sötétlettek a falán, mint rothadt foltok egy amúgy egészséges almán. A Torony szinte nyögött, ahogy Egwene ránézett. Olyan sokáig állt, olyan sokat látott! És most olyan mélyen megsebezték, hogy még egy nappal később is vérzett.

De mégis állt. A Fény áldja, mégis állt! Az égre magaslott, sebzetten, de mégis erősen, és egyenesen a felhőfátyol mögött rejtező napra mutatott. Dacolt mindazokkal, akik megtörték volna, akár kívülről, akár belülről.

Bryne és Siuan a sereg végén vártak rá. Igazán össze nem illő pár voltak. A harcedzett tábornok, őszes halántékával és áthatolhatatlan páncélra emlékeztető, erős, vonalas arcával. Mellette pedig Siuan, a kékbe öltözött, parányi nő azzal a végtelenül bájos kis arcával, amitől elég fiatalnak tűnt ahhoz, hogy Bryne unokájának nézzék, bár a valóságban közel egykorúak lehettek.

Siuan kurtán meghajolt a nyeregben ülve Egwene közeledtére, Bryne pedig tisztelgett. Még mindig aggódva nézte a nőt. Láthatóan szégyellte magát, hogy részt vett a megmentésében, bár Egwene rá egyáltalán nem haragudott. Ha már belekényszerítették, hogy ő is menjen, hogy legyen, aki megvédi azt az ostoba Siuant és Gawynt, inkább dicséretet érdemelne, amiért életben tartotta őket.

Ahogy melléjük léptetett, feltűnt neki, hogy Bryne és Siuan nagyon közel lovagolnak egymáshoz. A nő végre bevallotta volna, hogy vonzódik a férfihoz? És… Bryne-ben most már volt valami ismerős kecsesség. Elég halvány ahhoz, hogy Egwene talán csak odaképzelje, de a kettejük viszonyával együtt ez…

– Végre új őrzőt vettél magad mellé? – kérdezte Siuant. A nő épp csak összeszűkítette a szemét.

– Igen – válaszolta.

Bryne meglepődött, és kicsit mintha szégyellte volna magát.

– Próbálja távol tartani a bajtól, tábornok! – mondta Egwene, és mélyen Siuan szemébe nézett. – Mostanság épp elég sokszor belekeveredett. Fontolóra vettem, hogy odaadom önnek gyalogkatonának. Azt hiszem, sokat használna neki a katonás rend, és eszébe juttatná, hogy néha az engedelmesség fontosabb, mint az egyéni kezdeményezések!

Az aes sedai megroskadt, és elkapta a tekintetét.

– Még nem döntöttem el, mihez kezdjek veled, Siuan – mondta Egwene halkabban. – De feltüzelted a haragom. És eljátszottad a bizalmamat. Az előbbit le kell csitítanod, utóbbit pedig fel kell keltened, ha azt akarod, hogy valaha még megbízzak benned!

Siuantól a tábornokhoz fordult, aki mintha rosszul lett volna. Alighanem az rázta meg, hogy éreznie kellett Siuan szégyenét.

– Dicséretes bátorságra vall, hogy hagyta, hogy megkösse, tábornok – mondta a férfinak. – Tisztában vagyok vele, hogy szinte lehetetlen feladat távol tartani a bajtól, de bízom a képességeiben!

A tábornok ellazult.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, anyám – mondta. Aztán megfordította a lovát, és végignézett a felsorakozott katonákon. – Van valami, amit látnia kellene. Ha lenne szíves…

Egwene biccentett. Megfordította a lovát, és a tábornok mellett végiglovagolt az úton. A falut kikövezték, a lakosokat kitelepítették, és a fő szekérutat Bryne több ezer katonája szegélyezte. Siuan csatlakozott hozzájuk, és Gawyn is követte őket. Egwene egy kurta intésére Lelaine és Romanda a többi ülnökkel maradtak. Újdonsült engedelmességük igen hasznosnak bizonyult, különösen, hogy láthatóan most azon vetélkedtek, melyikük érdemli ki jobban az ő tetszését. Alighanem mind a ketten a krónikák őrének posztjára pályáztak, most, hogy Sheriam már nem töltötte be azt.

A tábornok az arcvonalba vezette őt, és Egwene előkészített egy Levegő-fonatot, ha netán nyíllal lőnének rájuk. Siuan végigmérte, de nem szólt egy szót sem erre az elővigyázatosságra. Elvben nem lett volna rá szükség – a Torony emberei sosem lőttek volna rá egy aes sedaira, még egy ilyen konfliktusban sem. De ezt az őrzőkről nem lehetett volna elmondani, és mindig történtek balesetek. Elaidának roppant kényelmes lett volna, ha egy kósza nyílvessző torkon találja a vetélytársát.

Dareinen áthaladva a macskaköveket széles, szögletes kőlapok váltották fel az úton, aztán a Tar Valonba átívelő fenséges, hófehér Alindaer-hídhoz közeledve széles márványlapok következtek. Itt volt az, amit Bryne mutatni akart. A híd túloldalán, a kőtömbökről és jókora farönkökből emelt barikád mögött ott kuporogtak a Torony védői. Fehér tabardjukon megcsillant Tar Valon lángja. És legfeljebb ezren lehettek.

Szemben Bryne legalább tízezres seregével.

– Nos, tudom, hogy sosem a számbeli fölény miatt nem támadtunk – mondta a tábornok –, de azért ennél a Toronynak is több embert kellene tudnia kiállítani, különösen a városból behívott katonákkal. Nem hiszem, hogy az elmúlt hónapokban csak a régi szép időket emlegették a tűz mellett farigcsálva. Ha Chubain kapitánynak van egy kis esze, kiképezte a frissen toborzottakat.

– De akkor hol vannak? – kérdezte Egwene.

– A Fény tudja, anyám! – rázta meg Bryne a fejét. – Vesztünk pár embert, amíg átverekedjük magunkat mellettük, de nem sokat. Mészárszék lesz!

– Tényleg tehettek bennük ekkora kárt a seanchanok?

– Nem tudom, anyám – felelte a tábornok. – Kemény volt a tegnap éjjel. Nagy tüzek, sok halott. De én inkább több százra, mint több ezerre tettem volna a veszteséget. Talán a katonák is segítenek elhordani a törmeléket és eloltani a tüzeket, de akkor is azt hittem volna, hogy nagyobb sereget állítanak ki, amikor látják, hogy jövök. Megnéztem látcsövön át is ezeket a legényeket odaát, és jó néhányuknak vörös a szeme a füsttől.

Egwene elgondolkozva ült, és örült a folyón lengedező friss szellőnek.

– Nem kérdőjelezte meg a támadás bölcsességét, tábornok.

– Nem szokásom megkérdőjelezni, hová küldenek, anyám!

– És ha megkérdezném, mi volna a véleménye róla?

– Ha megkérdezné? – ismételte Bryne. – Taktikai szempontból van értelme a támadásnak. Elvesztettük az Utazás előnyét, és ha az ellenség gond nélkül megújíthatja a tartalékait, és oda küldhet követséget, ahová csak akar, akkor mi értelme az ostromnak? Itt az idő, hogy támadjunk, vagy csomagoljunk, és menjünk!

Egwene biccentett. De mégis azon kapta magát, hogy habozik. Az a baljós füst a levegőben, a megcsonkított Torony, az erősítést nem kapó, riadt katonák. Mintha figyelmeztetni akarták volna valamire.

– Mennyi ideig várhatunk, mielőtt mindenképp meg kell indítania a támadást, tábornok? – kérdezte.

A férfi a homlokát ráncolta, de nem kérdőjelezte meg. Felnézett az égre.

– Későre jár. Talán egy órát? Utána túl sötét lesz. Ha ilyen kedvezően alakultak a számok, inkább nem keverném bele az éjszakai harc forgandóságát a dologba!

– Akkor ezek szerint várunk egy órát – nyugtázta Egwene, és hátradőlt a nyeregben. A többiek zavartnak tűntek, de nem szóltak egy szót sem. Az Amyrlin-trón nyilatkozott.

De mire várt? Mit sugalltak az ösztönei? Az esze egyfolytában ezen járt, ahogy a percek lassan pörögtek, és egy idő után rájött, mi állította meg. Ha ezt a lépést megteszi, többé nincs visszaút. A Fehér Torony nagy csapást szenvedett el előző éjjel: ez volt az első alkalom, hogy egy ellenség az Egyetlen Hatalommal támadt rá. Az ő rohama egy másik elsőséget jelentene: ez lenne az első eset, hogy aes sedaiok egy csapata seregeket vezetne háborúban egy másik csapat ellen. A Toronyban volt már, hogy egymás ellen fordultak a frakciók, volt, hogy összeütközött egyik ajah a másikkal, és némelyik vérontásba fulladt, mint például Siuan letaszítása. A titkos krónikák feljegyeztek efféle eseteket.

De a megosztottság sosem terjedt túl a Torony kapuján. Nem fordult még elő, hogy egy aes sedai sereggel kelt volna át a hidakon. Ha most megteszi, ez az esemény örökké az ő uralkodásához kapcsolódik. Bármi mást tesz is, alighanem eltörpül ennek a napnak az árnyékában.

Azt remélte, felszabadít és egyesít. Ehelyett háborúzni fog és leigázni. Ha így kell lennie, kiadja a parancsot. De az utolsó lehetséges pillanatig várni akart vele. Ha ez azzal járt, hogy egy komor órát kellett várniuk a felhős ég alatt, a lovasok feszültségét érezve a hangosan horkantgató lovak között, ám legyen.

Az egy óra lassan eltelt. Egwene pár percig még habozott – addig húzta, ameddig csak merte. A híd túloldalán álló szegény katonák nem kaptak erősítést. Elszántan néztek ki alacsony barikádjuk mögül.

Egwene vonakodva megfordult, hogy kiadja a parancsot.

– Nocsak! – hajolt elő Bryne a nyergében. – Ez meg micsoda?

Egwene visszafordult a hídhoz. A távolban épp csak láthatóan kis menet tartott feléjük az úton.

Túl sokáig várt volna? Erősítést küldött volna a Torony? Makacs vonakodásával a saját emberei életét szórta volna a semmibe?

De nem. Ez a csapat nem katonákból állt, hanem szoknyás asszonyokból. Aes sedaiokból!

Felemelte a kezét, nehogy a katonák támadjanak. A menet egyenesen a Torony barikádjához tartott. Egy pillanattal később szürke ruhás nő lépett ki a torlasz elé. Egyetlen őrző kísérte. Egwene hunyorogva próbálta kivenni a nő vonásait, és Bryne sietve a kezébe nyomta a látcsövét. Ő hálásan fogadta, bár már felismerte az asszonyt. Andaya Forae, a Csarnok egyik új ülnöke, akit a kettészakadás után választottak. Szürke. Ez arra utalt, hogy hajlandóak tárgyalni.

A Hatalom ragyogása vette körbe a nőt, és Siuan hangosan felszisszent, mire jó néhány katona újfent felkapta az íját. Egwene ismét felemelte a kezét.

– Bryne – mondta szigorúan –, nem akarom, hogy bárki elsőnek lőjön, hacsak nem adok rá engedélyt!

– Fegyvert le! – bődült el a tábornok. – Elevenen megnyúzlak benneteket, ha akárcsak előszedtek egy nyilat!

Az emberek visszaeresztették maguk mellé az íjukat.

A távolban a nő font valamit, amit Egwene nem látott pontosan, aztán megszólalt. Hallhatóan ráerősített a hangjára.

– Egwene al'Vere! – mondta. – Jelen van?

Egwene szintén felhangosította a szavát egy fonattal.

– Itt vagyok, Andaya! Mondd meg a többieknek, hogy jöjjenek elő, hadd lássam őket!

Meglepő módon engedelmeskedtek a parancsnak. Még kilenc nő sorakozott elő, és Egwene alaposan megnézte őket.

– Tíz ülnök – mondta, és visszaadta Bryne-nek a látcsövét. Elengedte a fonatot, hogy anélkül beszélhessen a férfival, hogy mindenki hallaná, amit mond. – Minden ajahból kettő, a Kéket és a Pirosat kivéve.

– Ez ígéretes – dörzsölte meg az állát a tábornok.

– Persze még követelhetik azt is, hogy adjam meg magam – jegyezte meg Egwene. – Rendben – mondta, és újra felerősítette a hangját az Egyetlen Hatalommal. – Mit kívántok tőlem?

– Azért jöttünk… – Andaya mintha habozott volna. – Azért jöttünk, hogy tájékoztassunk róla, a Fehér Torony Csarnoka úgy döntött, téged emel fel az Amyrlin-trónra!

Siuan döbbenten kapkodott levegő után, és Bryne halkan káromkodott egy cifrát. A katonák egy része azt motyogta, ez csapda. De Egwene csak lehunyta a szemét. Reménykedhetett benne? Azt hitte, nem kívánt megmentése túl korán érkezett. De ha elég alapos munkát végzett, mielőtt Siuan és Gawyn elragadta…

– És Elaidával mi a helyzet? – kérdezte felpillantva. A hangja átkondult a messzeségen. – Újabb amyrlint taszítottatok le?

A másik oldal egy pillanatra hallgatott.

– Tanácskoznak – emelte fel Bryne a látcsövét.

Andaya egy pillanat múlva megszólalt.

– Elaida do Avriny a'Roihant, a Pecsétek Őrzőjét, Tar Valon Lángját, az Amyrlin-trónt… elragadták a tegnap éjjeli támadásban. Nem tudjuk, merre lehet. Feltételezzük, halott, vagy más okból kifolyólag képtelen ellátni a feladatát!

– A Fényre! – engedte le Bryne a látcsövet.

– Pontosan ezt érdemelte! – mordult fel Siuan.

– Ezt senki sem érdemli – mondta Egwene Siuannak és Brynenek. A keze önkéntelenül is a torkához siklott. – Bár inkább meghalt volna!

A tábornok megszólalt.

– Ez csapda is lehet.

– Nem tudom, hogyan – mondta Siuan. – Andayát kötik az eskük. Nem szerepelt a Fekete nővérek listáján, ugye, Egwene?

A lány megrázta a fejét.

– Ennek ellenére haboznék, anyám – mondta Bryne.

Egwene újra megidézte a fonatot.

– Hagyjátok bevonulni a seregemet? Visszafogadjátok békességben a többi aes sedait, és visszaállítjátok a Kék ajahot?

– Számítottunk ezekre a feltételekre – felelte Andaya. – Elfogadjuk őket!

Csend borult rájuk, csak a partot nyaldosó hullámok locsogása hallatszott fel.

– Akkor elfogadom – mondta Egwene a hídon át.

– Anyám! – figyelmeztette Siuan. – Ez talán elhamarkodott. Talán beszélned kellene…

– Nem elhamarkodott – vágott közbe Egwene. Elengedte a fonatot, és érezte, ahogy felduzzad benne a remény. – Ez minden, amit csak akartunk – mérte végig Siuant. – És épp te oktatnál ki arról, mi az elhamarkodott? – A másik aes sedai lesütötte a tekintetét.

– Tábornok, készítse fel az embereit az átkelésre, és hozassa előre a hátul várakozó ülnököket! Küldjön vissza egy futárt az aes sedai táborba a hírekkel, és gondoskodjon róla, hogy az emberei a többi hídnál értesüljenek róla, hogy nem kerülhet sor harcra!

– Igenis, anyám! – Bryne megfordította a lovát, és kiadta a szükséges parancsokat.

Egwene mély levegőt vett, megsarkantyúzta a lovát, és felléptetett a hídra. Siuan elmormolt egy halászszitkot, és követte. Az amyrlin hallotta, hogy Gawyn lova is utánuk dobog, aztán egy csapat katona jött, Bryne kurta parancsának engedelmeskedve.

Egwene átlovagolt a víz fölött, a haja hosszan csapkodott mögötte, a piros szalagok táncoltak a szélben. Egy pillanatra óriási súllyal nehezedett rá a felismerés, hogy mit kerültek el, de hamar átvette a helyét az egyre növekvő elégedettség és öröm.

Fehér kancája kissé dobálta a fejét, a kezének dörgölte selymes sörényét. A híd túloldalán ünnepélyesen várták az ülnökök. A Torony ott emelkedett előtte. Sebzetten. Vérezve.

De állt. A Fényre, még mindig állt!

Negyvenhatodik fejezet

Újrakovácsolva

Miután győztesként átlovagolt a hídon Tar Valonba, a nap kis híján összemosódott Egwene előtt. A Fehér Toronyba sietett, Siuan és Gawyn alig tudtak lépést tartani vele. A Toronynál egy csapat szolga üdvözölte; az ülnökök a Torony Csarnokában vártak rá.

A szolgák egy dísztelen falambériás kamrába vezették. Két bőrpárnás szék állt benne. Még sosem járt itt; valamiféle váróteremnek tűnt a Csarnok mellett. Bőrillata volt, és a sarokban kis parázstartó árasztotta a meleget.

Nemsokára egy alacsony, varangyosbékára emlékeztető Barna lépett be, hogy tájékoztassa őt a szertartás illő folyásáról. Lairainnak hívták. A kis, göndör fürtű nőt mintha egyáltalán nem érdekelte volna a pillanat jelentősége. Egwene még sosem látta. Alighanem azok közé a Barna nővérek közé tartozott, akik egész életükben a könyvtárak mélyén bolyongtak, és csak száz-egynéhány évente bukkant elő, hogy eligazítsa a leendő amyrlineket. Egwene odaadóan hallgatta: egyszer már végigcsinálta a szertartást, de nagyon bonyolult volt.

Még mindig emlékezett rá, milyen ideges volt aznap, néhány hónappal korábban, amikor Salidarban amyrlinné emelték. Akkor még mindig nem értette, mi folyik körülötte. Őt? Amyrlinné?

Ennek a bizonytalanságnak már nyoma sem maradt. Nem aggasztotta, hogy elrontaná a szertartást. Csak egy szertartás volt, a lényeges döntést már meghozták. Miközben Lairainre figyelt, hallotta, hogy Siuan az ajtó előtt veszekszik egy nővérrel, és makacsul hajtogatja, hogy őt egyszer már felemelték, és hogy semmi szükség nincs a szertartásra. Egwene felemelte a kezét, félbeszakította Lairaint, és kiszólt Siuannak.

A nő bekukucskált az ajtón:

– A lázadók emeltek fel, Siuan – mondta neki szigorúan. – Ezek a nők is megérdemlik az esélyt, hogy kiálljanak mellettem. Máskülönben sosem számíthatok a hűségükre! Újra végig kell csinálnom a szertartást!

Siuan összevonta a szemöldökét, aztán biccentett.

– Rendben.

Lairain kinyitotta a száját, hogy tovább tanítsa, de Egwene egy újabb intéssel elhallgattatta. Sértett pillantás volt a válasz.

– Mi hírrel szolgálhatsz, Siuan?

– Nos – kezdte a másik aes sedai, és egy kicsit szélesebbre nyitotta az ajtót –, Bryne a csapatai nagyobbik részét áthozta a hidakon, és felváltatta a Torony embereit az erődítményeken. A helyieket és a saját csapatai egy részét beküldte a városba, hogy segítsenek tüzet oltani. A seanchanok jó néhány lakóházat is felgyújtottak menekülés közben, hogy fedezzék a visszavonulásukat.

Ez megmagyarázta volna, miért nem volt elég ember a barikádokon – meg persze az, hogy a Csarnok épp elszántan vitatkozott rajta, amyrlinné emeljék-e őt, vagy sem. Alighanem fel sem mérték, milyen közel álltak a háborúhoz.

– És mit akarsz kezdeni a táborodba tartozó nővérekkel? – kérdezte Siuan. – Kezdik kérdezgetni.

– Mondd meg nekik, hogy a Napnyugta-kapu előtt gyülekezzenek! – mondta Egwene. – Ajahok szerint, sorban, az ülnökökkel az élen. Amint végeztem a szertartással, köszöntöm őket, hivatalosan is elfogadom a bocsánatkérésüket, amiért fellázadtak, és visszafogadom őket a Toronyba.

– Elfogadod a bocsánatkérésüket? – kérdezte Siuan hitetlenkedve.

– Fellázadtak a Torony ellen, Siuan! – nézett a nőre áthatóan. – Még ha szükségből tették is, van okuk a bocsánatkérésre!

– De te is velük voltál!

– De már nem csak őket képviselem – jelentette ki Egwene határozottan. – Hanem a Tornyot. Az egész Tornyot. És a Toronynak tudnia kell, hogy a lázadók bánják a megosztottságot. Nem kell hazudniuk, nem kell azt mondaniuk, bárcsak maradtak volna, de azt hiszem, illő, hogy kifejezzék a sajnálatukat a megosztottság okozta nehézségek miatt. Megbocsátok nekik, és folytathatjuk a gyógyítást!

– Igenis, anyám – törődött bele Siuan. Egwene észrevette, hogy Tesan ott áll mögötte, és gyöngyös taraboni fonatai lengenek, ahogy a nő egyetértően bólogat.

Egwene hagyta, Lairain hadd folytassa az utasításokat, aztán megismételte neki, mikor mit kell mondania és tennie. Amikor a Barna végre elégedett volt, ő felállt, kinyitotta az ajtót, és látta, hogy Siuan elment, hogy továbbítsa a parancsait. Tesan keresztbe font karral állt odakinn a folyosón, és Gawynt méregette. Az ifjú nem messze a falnak támaszkodott, a kezét a hüvelyben nyugvó kard markolatára ejtette.

– Az őrződ? – kérdezte Tesan Egwene-től.

A lány végigmérte Gawynt, és kénytelen volt szembenézni saját kusza érzéseivel. Harag, szeretet, szenvedély és sajnálkozás. Milyen különös keverék!

– Nem – felelte. Mélyen Gawyn szemébe nézett. – Ami ezután történik, abban te nem vehetsz részt, Gawyn. Várj meg idekinn!

Az ifjú kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, aztán meggondolta magát, és becsukta. Ellökte magát a faltól, és mereven meghajolt. Ez a mozdulat még arcátlanabb volt, mintha vitába szállt volna vele.

Egwene halkan felhorkant – épp csak hogy Gawyn hallja –, aztán hagyta, hogy Tesan bevezesse a Torony Csarnokába. A Csarnok egyaránt volt hely és emberek gyülekezete. Mert hely és ember egyek voltak, ahogy az Amyrlin-trón is egyszerre volt az ember és a trónus, amin ült.

Egwene megállt a Csarnok ajtaja előtt. A sötét fa berakása kirajzolta Tar Valon ezüst Lángját. Érezte, hogy a szíve lázadozva megrebben. Hirtelen megjelent Siuan egy pár papuccsal a kezében, és sietve az ő lovaglócsizmájára bökött. Ó, persze, a Csarnok padlóját finom festék fedte! Átvette a papucsot, és Siuan elvitte a csizmát. Nem volt semmi oka az idegeskedésre. Jártam már itt, gondolta hirtelen. Nem csak Salidarban. A próbámon is. Megálltam itt, az ajtónál, és szembeszálltam a benn várakozó nőkkel! A próbámon…

Hirtelen megkondult egy gong. Olyan hangosnak tűnt, mintha az egész Tornyot megrázta volna; azért szólt, hogy mindenkit figyelmeztessen: új amyrlint emelnek. A gong újra megkondult, és újra meg újra, és a díszes ajtószárnyak feltárultak. Igen, ez egész más érzés volt, mint amikor amit abban a szerény faépítményben élt át, ahol a salidari aes sedaiok felemelték. A salidari szertartás sok szempontból csak főpróba volt.

Az ajtó teljesen kinyílt, és ő elfojtott egy döbbent szusszanást. A túloldalt elterülő hatalmas, kupolás terem oldalába épp az ajtóval szemben robbantottak lyukat. A tátongó nyílás a Sárkánybércre nézett. A terem nem sérült meg annyira, mint a seanchan támadás pár másik helyszíne, alig volt törmelék, és a pusztítás sem hatolt messzire a külső falon belül. A terem szélén még mindig körbefutott az emelvény, és a rajta lévő székek is sértetlenek voltak. Tizennyolc, hármas csoportokban, mindegyik fája és párnája a megfelelő ajah színére festve.

Az Amyrlin-trón a túlsó oldalon állt, közvetlenül a szétzúzott fal alatt, a széles vidéknek és a távoli Sárkánybércnek vetette a hátát. Ha a seanchanok csak pár lábbal lejjebb céloztak volna, a trón elpusztul. A Fénynek hála, sértetlenül megúszta a dolgot.

Egwene halvány festékszagot érzett a levegőben. Vajon sietve átfestették a trónt, hogy ismét rajta legyen mind a hét ajah színe? Ha igen, hát roppant gyorsak voltak. A Kék ülnökök székét viszont nem sikerült még pótolniuk.

Észrevette az ajahjuk helyén ülő Saerint, Doesine-t és Yukirit. Seaine is ott volt, és őt méregette számító, kék szemével. Mekkora befolyása volt ennek a négy nőnek az eseményekre? A Sárga ajah ülnöke, a kerek arcú Suana nyílt elégedettséggel mosolygott rá, és bár a legtöbb nővér arcán az aes sedaiok nyugodt, érzelemmentes kifejezése ült, Egwene helyeslést látott a tartásukban. Vagy legalábbis nem látott ellenségességet. Nem csak a Fekete ajah vadászai álltak e mögött a döntés mögött.

Saerin felállt a székéről a Barna szekcióban.

– Ki jön a Torony Csarnoka elé? – kérdezte csengő hangon.

Egwene habozott. Még mindig az ülnököket nézte. A székek egyenletesen elosztva vették körbe a külső emelvényt. De túl sok szék állt üresen. Csak két Zöld ülnök volt jelen: Talene hetekkel korábban elmenekült. A Szürkék közül hiányzott Evanellein, aki aznap tűnt el. Velina és Sedora is nyom nélkül távozott. Ez rossz előjel volt, mert mind a ketten szerepeltek Verin listáján, mint Fekete nővérek. Talán figyelmeztették őket? Vajon Evanellein eltűnése arra utalt, hogy Verin nem vette őt észre?

Nem voltak jelen Piros ülnökök sem. Egwene összerezzenve ébredt rá, hogy Duhara már hetekkel azelőtt elhagyta a Tornyot, és senki sem tudta, miért; de néhányan azt rebesgették, Elaida bízta meg egy küldetéssel. Talán a Fekete ajah ügyeiben járt. A két másik Piros ülnök, Javindhra és Pevara titokzatos körülmények közt tűntek el.

Ez azt jelentette, hogy csak tizenegy ülnök maradt. A Torony ősi törvényei szerint nem voltak elegen ahhoz, hogy amyrlint választhassanak – de azokat a törvényeket átírták, amikor Elaida feloszlatta a Kék ajahot. A kevesebb ülnök azzal járt, hogy kevesebb nő is elég volt az amyrlin felemeléséhez, így most már tizenegyen is megszavazhatták. Most legalább minden egyes ülnök, aki a Toronyban tartózkodott, tudott a dologról, nem titokban csinálták, mint Elaida felemelését. És Egwene egészen biztos lehetett benne, hogy egyetlen Fekete ülnök sem állna ki mellette.

Saerin megköszörülte a torkát, bizonytalanul ránézett, és újra felkiáltott:

– Ki jön a Torony Csarnoka elé?

Tesan előrehajolt oldalt, mintha csak oda akarná sziszegni Egwene-nek a választ. De ő feltartotta a kezét, és elhallgattatta.

Volt itt valami, amit akart, valami merész, arcátlan. De mégis ide illő. Tudta, hogy ide illő. Érezte, hogy az.

– A Piros ajah kegyvesztett? – kérdezte halkan Tesantól.

A Fehér biccentett, és vékony hajfonatai az arcát söpörték.

– Nem kell aggódnod a Pirosak miatt – felelte dallamos taraboni tájszólásában. – Elaida eltűnése után visszavonultak a lakrészükbe. Az itteni ülnökök attól tartottak, gyorsan ülnököt választanak, és ideküldik őket a szertartásra. Azt hiszem, pár… kurta üzenet a Torony Csarnokától meghunyászkodásra késztette őket.

– És Silviana Brehon? Még mindig fogoly?

– Igen, amennyire tudom, az, anyám – esett ki Tesan egy pillanatra a szerepéből, mert a rangján szólította, holott Egwene-t hivatalosan még nem emelték amyrlinné. – De ne aggódj, Leanét már kiszabadították! Elkísértettük a többi lázadóhoz, akik a bocsánatodra várnak.

Egwene elgondolkozva biccentett.

– Hozassátok fel Silvianát ide, a Torony Csarnokába! Most azonnal!

Tesan összevonta a szemöldökét.

– Anyám, nem hinném, hogy épp most…

– Csak csináld! – sziszegte Egwene, aztán a Csarnokhoz fordult. – Aki engedelmesen jön, a Fényben – jelentette ki határozottan.

Saerin megnyugodott.

– Kijön a Torony Csarnoka elé?

– Aki alázatosan jön, a Fényben – válaszolta Egwene. Végigmérte az ülnököket. Határozottan. Határozottan kellett velük bánnia. Vezérre volt szükségük!

– Kijön a Torony Csarnoka elé? – fejezte be Saerin.

– Aki a Csarnok hívására érkezett – felelte ő –, engedelmes és szerény a Fényben, és csak a Csarnok akaratát kívánja elfogadni.

A szertartás folyt tovább: minden egyes ülnök derékig levetkőzött, hogy bizonyítsa, nő. Egwene is követte a példájukat, és alig vörösödött el, amikor Gawyn jutott az eszébe, aki láthatóan úgy gondolta, hogy igenis be kellett volna őt hoznia erre az eseményre.

– Ki áll fel ezért az asszonyért? – kérdezte Saerin, miután az ülnökök újra felöltöztek. Egwene-nek egyelőre derékig meztelennek kellett maradnia, és a bedőlt falon át sziszegő, hűvös szellő hidegen égette a bőrét – És fogad neki hűséget, szívet szívért, lelket lélekért, életet életért?

Yukiri, Seaine és Suana hamar felálltak.

– Fogadom – jelentették ki egymás után.

Amikor Egwene először végigcsinálta ezt a szertartást, kába volt a döbbenettől. Minden egyes lépésnél attól rettegett, hogy hibázik. És ami még rosszabb, attól rettegett, hogy kiderül, ez az egész csak csalás volt, vagy tévedés.

Ennek a félelemnek már nyoma sem volt. Miközben feltették a rituális kérdéseket, és ő előrelépett három lépést, és letérdelt a sima padlóra, amit Elaida parancsára átfestettek úgy, hogy csak hat szín örvénylett ki Tar Valon Lángjából, a pompa mögé nézett, és megvizsgálta, valójában mit lát. Ezek a nők itt halálra voltak rémülve. Akárcsak azok a nők voltak ott, Salidarban. Az amyrlin maga volt a stabilitás – az, amire vágytak.

És hogy miért őt választották? Úgy tűnt, a válasz mindkét esetben ugyanaz: mert ő volt az egyetlen, akiben egyetértettek. Az ülnökök közül páran mosolyogtak. De ez olyan nők mosolya volt, akik sikeresen megakadályozták, hogy egy vetélytársuk kerüljön a Trónra. Vagy mások esetében olyan nők mosolya, akik örültek, hogy valaki hajlandó átvenni a vezetést. És talán néhányan azért is mosolyogtak, mert nem nekik kellett elfoglalniuk a trónt. A közelmúlt veszedelemmel, viszállyal és két drámai tragédiával volt terhes.

Eredetileg, Salidarban Egwene úgy vélte, megbolondultak a nővérek. Most már sokkal tapasztaltabb volt, és remélhetően bölcsebb is. Belátta, hogy nem bolondultak meg. Csak aes sedaiok voltak – azzal palástolták a félelmüket, hogy egyszerre voltak túlságosan is óvatosak és vakmerőek. Olyasvalakit választottak, akit nem sajnáltak volna elbukni látni. Kockáztattak, de saját magukat nem sodorták veszélybe.

Az itteni nők is pont ezt csinálták. Rezzenéstelen arccal tettek úgy, mintha uralnák a helyzetet, hogy elrejtsék a félelmüket. Amikor eljött az ideje, hogy az ülnökök állva mutassák ki a támogatásukat, Egwene-t meg sem lepte, hogy mind a tizenegyen felkeltek. Senki sem állt ellen. Ezen a szertartáson senkinek sem kellett megmosnia a lábát.

Nem, egyáltalán nem lepte meg. Tudták, hogy nincs más választásuk, a kapuban egy hadsereggel, és úgy, hogy Elaida halott is lehet. Az aes sedaiok ilyen esetben mindig úgy tettek, mintha soha nem vitáztak volna semmin sem. Megegyezésre törekedtek.

Saerint mintha meglepte volna, hogy senki sem maradt ülve, már csak azért is, hogy megmutassa, őt aztán nem lehet erővel kényszeríteni. Igazából mintha több ülnök is fennakadt volna a dolgon, és Egwene sejtette, most már bánják, hogy olyan hamar felpattantak. Ha valaki egymaga maradt ülve, nagy hatalomra tehetett szert azzal, hogy rákényszerítette a leendő amyrlint, mossa meg a lábát, és kérlelje, hadd szolgálhasson. Persze ezzel fel is hívta volna magára a figyelmet, és megeshetett volna, hogy kivívja az új amyrlin ellenszenvét.

A nők lassan visszaültek. Egwene-nek nem volt szüksége útmutatásra, nem is próbálták megmondani, mit tegyen. Felemelkedett, és végigsétált a csarnokon. Papucsos lába hangtalanul siklott a Láng festett kövén. Szélroham csapott át a termen, megborzolta az ülnökök vállkendőjét, belemart Egwene meztelen bőrébe. Azért az sokat elárult a Csarnok erejéről, hogy a külső falba tépett kilátás dacára úgy döntöttek, itt ülnek össze.

Saerin a trónnál várt rá. Az olajbarna bőrű altarai óvatosan kezdte begombolni Egwene ruháját, aztán áhítatosan felemelte az amyrlin stóláját a trónról. A régi stóla volt az, mind a hét színnel – bárhová dobta is el Elaida, megtalálták. Saerin egy pillanatra Egwene-re nézett, és úgy emelte a stólát, mintha a súlyát akarná megbecsülni.

– Biztos vagy benne, hogy magadra akarod venni ezt a súlyt, gyermekem? – kérdezte nagyon halkan. Ez nem volt a szertartás része.

– Már magamra vettem – válaszolta ő szinte suttogva. – Elaida félredobta, amikor megpróbálta úgy nyesegetni és osztani, ahogy neki tetszett. Én felvettem, és azóta hordom. A halálomig viselném. És viselni is fogom!

Saerin bólintott.

– Azt hiszem, talán épp ezért érdemled meg – mondta. – Nem hinném, hogy a történelem folyamán bármi is mérhető volt az elkövetkezendő időszakhoz. Gyanítom, hogy a jövőben a tudósok úgy tekintenek majd vissza ezekre az időkre, hogy nehezebbek voltak, testben, lélekben és szellemben is emberpróbálóbbak, mint az Őrület Ideje, vagy akár maga a Világtörés.

– Akkor még kész szerencse, hogy a világ számíthat ránk, nem? – kérdezte Egwene.

Saerin habozott, aztán biccentett.

– Gondolom, igen. – Felemelte a stólát, és Egwene vállára terítette. – Amyrlin-trónná emeltettél! – jelentette ki, és a többi ülnök hangja is csatlakozott az övéhez. – A Fény dicsőségében, hogy a Fehér Torony örökké állhasson! Egwene al'Vere, a Pecsétek Őrzője, Tar Valon Lángja, az Amyrlin-trón!

Egwene megfordult, végignézett a nőkön, aztán leült a székre. Úgy érezte magát, mintha hosszú út után végre hazaért volna. A világ meghajlott a Sötét Úr érintésének súlya alatt, de egy kicsit most mégis jobb – és biztonságosabb – hely lett, hogy elfoglalta a helyét.

A nők életkor szerint sorakoztak fel elé. Saerin maradt a végére. Egyesével mélyen pukedliztek előtte, engedélyt kértek a szolgálatra, aztán megcsókolták nagykígyós gyűrűjét, és félreálltak. Közben Egwene észrevette, hogy Tesan végre visszaért. A nő bekukucskált, hogy meggyőződjön róla, mindenki felöltözött, aztán egy pillanattal később egy csapat őr élén belépett. A férfiak egyenruháján fehéren virított Tar Valon lángja. Egwene elfojtott egy sóhajt. Úgy tűnt, Silvianát láncokban hozzák elé.

Miután mindegyik ülnök megcsókolta a gyűrűjét, visszatértek a székükbe. A szertartásból volt még hátra egy kevés, de a lényeges részeken már túl voltak. Ő volt az amyrlin – hosszú-hosszú várakozás után végre valóban. Olyan sokáig várt már erre a pillanatra!

És eljött a meglepetések ideje.

– Oldjátok le a fogoly láncait! – parancsolta.

A termen kívül várakozó katonák vonakodva engedelmeskedtek. A fém megcsörrent. Az ülnökök értetlenül fordultak felé.

– Silviana Brehon! – szólalt meg ő, és felállt. – Az Amyrlin-trónhoz járulhatsz!

A katonák oldalra léptek, és beengedték Silvianát. A nő vörös ruhája egykor elegáns lehetett, de Elaida bebörtönzése nem tett jót neki. Silviana általában takaros kontyban hordta fekete haját, de most csak durván egy ágba fonta. A ruhája gyűrött volt, a térde mocskos. De szögletes arca békésen fénylett.

Meglepő módon letérdelt Egwene elé, miután átvágott a termen. Ő leeresztette a kezét, és hagyta, hadd csókolja meg a gyűrűjét a nő.

Az ülnökök zavartan nézték, nem értették, Egwene miért szakította félbe a szertartást.

– Anyám – kérdezte végül Yukiri –, tényleg ez a legalkalmasabb időpont az ítélkezésre?

Egwene visszahúzta a kezét a térdeplő Silviana elől, és egyenesen Yukirire nézett, aztán végighordozta a tekintetét a várakozó ülnökökön.

– Mindannyian szégyellhetitek magatokat – jelentette ki.

Merev arcú aes sedaiok vonták fel a szemöldöküket és nyitották a szemüket még tágabbra. Haragosnak tűntek. Nincs joguk a haragra! A haragjuk semmi sem volt az övéhez képest.

– Erről – intett Egwene a falon tátongó lyukra – erről ti tehettek! – A még mindig térdeplő Silvianára bökött. – Erről is ti tehettek! Ti tehettek arról, hogyan néz egyik nővér a másikra a folyosón, és ti tehettek róla, hogy hagytátok, hogy a Torony ilyen sokáig megosztott maradjon! Többetekről elmondhatom, hogy már a megosztottságról is ti tehettetek! Szégyenfolt vagytok! A Fehér Torony, a Fény büszkesége, a stabilitás és az igazság ereje a legendák korától fogva, kis híján elbukott miattatok!

Többeknek kidülledt a szeme, és néhányan fuldoklottak döbbenetükben.

– Elaida… – kezdte az egyikük.

– Elaida őrült volt, és ezzel mind tisztában vagytok! – förmedt rájuk Egwene szigorúan. Kihúzta magát, és lenézett rájuk. – Már hónapok óta tudjátok, hogy akaratlanul is, de az elpusztításunkon munkálkodik! A Fényre, néhányan talán már akkor tudtátok, amikor felemeltétek! Voltak ostoba amyrlinek a múltban is, de egyikük sem járt közel ahhoz, hogy az egész Tornyot elpusztítsa! Ti vagytok az amyrlin ellensúlya! Nektek kell megakadályozni, hogy ilyesmik történhessenek! Hagytátok, hogy feloszlathasson egy egész ajahot? Mi járt a fejetekben? Hogy hagyhattátok, hogy a Torony ilyen mélyre süllyedhessen? És épp, amikor az Újjászületett Sárkány már a földet tapodja! Le kellett volna taszítanotok Elaidát abban a pillanatban, amikor hírét vettétek annak a katasztrofális kísérletnek Rand al'Thor foglyul ejtésére! Le kellett volna taszítanotok, amikor láttátok, hogy a viszálykodása és kicsinyessége miként fordítja az ajahokat egymás ellen! És egészen biztos, hogy le kellett volna taszítanotok, amikor láttátok, hogy nem hajlandó megtenni azt, amit tennie kell, hogy a Torony újra egy és oszthatatlan legyen!

Végignézett a nővéreken. Mindegyiknek a szemébe nézett, és állta a tekintetüket, amíg végül el nem fordították a szemüket.

Egyikük sem bírta sokáig. Végül látta, hogy az álarcukon kezd átsütni a szégyen. Meg is volt rá minden okuk!

– Egyikőtök sem állt ki ellene – köpte. – És ti merészelitek a Torony Csarnokának mondani magatokat? Ti, akik meghunyászkodtatok előtte? Ti, akik túlságosan is féltetek megtenni, amit meg kellett volna? Ti, akiket úgy lekötött a saját civakodásotok, a saját cselszövésetek, hogy észre sem vettétek, mit kellene tennetek?

Lenézett Silvianára.

– Ebben a teremben egyetlenegy asszony állt ki amellett, amit igaznak tudott. Egyetlenegy asszony mert szembeszállni Elaidával, és elfogadta tette árát. És azt hiszitek, azért hozattam ide, hogy bosszút álljak rajta? Tényleg olyan vakok vagytok, hogy azt hiszitek, megbüntetném az egyetlen nőt az egész Toronyban, aki tisztességgel viselte magát az elmúlt hónapokban?

Most már mindannyian lesütötték a szemüket. Még Saerin sem állta a tekintetét.

Silviana felnézett rá.

– Te teljesítetted a kötelességedet, Silviana – mondta neki. – És jól teljesítetted. Állj fel!

A nő felállt. Elkínzottnak tűnt, a szeme bedagadt a kialvatlanságtól, és Egwene úgy nézte, alig áll a lábán. Eszébe jutott valakinek, hogy ételt-italt vigyen neki az elmúlt napok felfordulásában?

– Silviana – mondta –, új amyrlint emeltek fel. És bár szégyellem, hogy ezt kell mondanom, de ugyanúgy kijátszottak hozzá nővéreket, mint Elaida felemelésekor. A hét ajahból csak öt képviseltette magát. Tudom, hogy a Kékek támogatnának, ha itt lehetnének. De a Pirosaknak esélyük sem volt rá, hogy hangot adjanak támogatásuknak vagy tiltakozásuknak.

– Ennek megvan a maga oka, anyám – felelte Silviana.

– Az lehet – mondta Egwene –, de ez azt jelenti, hogy az uralmamat megmételyezi majd a köztem és a Pirosak közt lévő feszültség. Rosszakaratot látnak majd ott is, ahol nincsen, és több száz nő erejét veszítem el. Olyan nőkét, akikre nagy szükségem volna.

– Én… sajnos nem tudom, hogy lehetne ezt elkerülni, anyám! – válaszolta Silviana őszintén.

– Én tudom – mondta Egwene. – Silviana Brehon, szeretném, ha te lennél a krónikaőröm. Ne mondhassa senki, hogy nem becsülöm a Pirosat!

Silviana döbbenten pislogott. Az ülnökök közül páran levegő után kapkodtak, bár Egwene nem nézte meg, kik azok.

Silviana szemébe nézett. Nem is olyan rég még ez a nő az asztalra hasaltatta őt, és Elaida parancsára verte. De most térdelt, és anélkül ereszkedett térdre, hogy rá kellett volna parancsolni. Elfogadta a Csarnok fennhatóságát, elfogadta, hogy joguk volt amyrlinné tenni őt. De vajon őt magát elfogadta-e?

Az ajánlata veszedelmes és nehéz utat kínált neki. A Pirosak talán árulásnak éreznék. De Silviana mit válaszol? Egwene áldotta magát, hogy megtanulta azt a kis trükköt, amitől nem izzadt: tudta, hogy máskülönben most csorogna a homlokáról a verejték.

– Nagy megtiszteltetés lenne, anyám – felelte Silviana, és újra letérdelt. – Valóban nagy megtiszteltetés!

Egwene kifújta a levegőt. Nehéz feladat lesz újra egyesíteni a szétforgácsolódott ajahokat, de ha a Pirosak ellenségnek látnák, lehetetlen lenne. Ha Silviana mellette áll, olyan követet meneszthet a Pirosakhoz is, akit nem utasítanak el. Remélhetőleg.

– Nehéz időszak vár a Piros ajahra, leányom – szólt. – Mindig is az volt a természetük, hogy elfogják a fókuszálni képes férfiakat, de a jelentések alapján a saidint megtisztították!

– Mindig lesznek garázda fókuszálok, anyám – mondta Silviana. – És a férfiakban nem lehet megbízni!

Egy szép nap még ettől az állítástól is meg kell szabadulnunk, gondolta Egwene. De egyelőre még elég igaz ahhoz, hogy maradjon.

– Nem mondtam, hogy elvesztitek a célotokat, csak, hogy megváltozik majd. Nagyszerű dolgokat látok a Piros ajah jövőjében: a küldetésetek kibővül, a kötelességetek megújul! Örülök, hogy az oldalamon állsz, és segítesz utat mutatni az ajahnak!

Egwene felnézett az ülnökökre, akik döbbent csöndben meredtek rájuk.

– Mindannyiótokat vezeklésre ítélnélek – jelentette ki –, de tudom, hogy néhányan közületek legalább a színfalak mögött azon munkálkodtatok, hogy megállítsátok a Fehér Torony romlását. Nem tettetek eleget, de legalább cselekedtetek. Ezenkívül úgy vélem, hogy a vezeklés, amit kirovunk magunkra, sokszor nevetséges. Mit számít a fizikai fájdalom egy aes sedainak?

Mély levegőt vett.

– Én magam sem vagyok bűntelen. Osztozom a szégyenetek egy részében, mert az én időmben történtek ezek a katasztrófák. A lázadók mellé álltam, és hagytam nekik, hogy felemeljenek, mert nem volt más választásom. De ez a választás igenis hibássá tesz. Viseljétek a szégyeneteket, ülnökök, de elszántan viseljétek! Ne hagyjátok, hogy megtörjön titeket! Eljött a gyógyulás ideje, és nincs értelme egymásra mutogatnunk. Kudarcot vallottatok. De nincs másunk. Az egész világnak nincs mása!

A nők elkezdték felemelni a fejüket.

– Gyertek! – mondta, és átvonult a termen. Silviana mellé lépett, és követte. – Köszöntsük a lázadókat!

Átvágtak a Torony folyosóin. Még mindig mindent füstszag ült meg, és helyenként törmelék borított. Egwene próbált nem lenézni a vérfoltokra. Az ülnökök ajah szerint csoportosulva követték, hiába fedte meg őket ezért épp az imént. Nagy munka lesz begyógyítani az összes sebet.

– Anyám – kérdezte Silviana halkan, menet közben –, feltételezem, hogy már volt egy krónikaőre a lázadók között. Mind a kettőnket meg akar tartani? – Feszült hangja árulkodott róla, mi lenne a véleménye egy ilyen szokatlan elrendezésről.

– Nem – válaszolta Egwene. – A előző krónikaőrömet kivégeztettük, mert a Fekete ajah tagja volt.

Silviana elsápadt.

– Értem.

– Nem kerülgethetjük tovább ezeket a dolgokat, Silviana – mondta Egwene. – Nagyon fontos látogatóm volt nem sokkal a… megmentésem előtt. A Fekete ajahhoz tartozott, és elárulta nekem több Fekete nővér nevét. Az Esküpálca segítségével meggyőződtem mindazokról, akik a lázadók közt bujkáltak.

– Az Esküpálcával? – döbbent meg Silviana.

– Igen – felelte ő, ahogy a lépcsőkhöz értek. – Tegnap este kaptam meg egy toronybeli szövetségesemtől. Bár most jut eszembe, át kell költöztetnünk a ter'angreal raktárt. És titokban kell tartanunk és folyamatosan őriztetnünk kell az új helyét. Nemsokára minden nővér, aki elég erős hozzá, megtanulja az Utazást, és sokukból kinézem, hogy olykor-olykor „kölcsönvennének” pár angrealt. Azokból is, akikben amúgy bízom.

– Igen, anyám – válaszolta Silviana. Aztán halkabban hozzátette. – Azt hiszem, nagyon sok változáshoz kell hozzászoknom.

– Tartok tőle – mondta Egwene. – Ezek közé tartozik az is, hogy derekas főnökasszonyt kell választanunk a novíciáknak, olyasvalakit, aki több száz új jelölttel is megbirkózik, akik közül ráadásul sokan nem a megszokott korcsoportba tartoznak. Már belevágtam, hogy kortól függetlenül befogadjunk és kiképezzünk minden nőt, aki értékelhető mértékben megtanulhat fókuszálni. Úgy sejtem, a Fehér Torony nemsokára dugig lesz új novíciákkal!

– Akkor mihamarabb átgondolom, kit javasolhatnék, anyám – mondta Silviana.

Egwene helyeslően bólintott. Romanda és Lelaine alighanem magukon kívül lesznek dühükben, amikor rájönnek, hogy Silvianát választotta, de minél jobban átgondolta a dolgot, annál elégedettebb volt a döntésével. Nemcsak azért, mert Silviana Piros volt, hanem mert jól végezte a dolgát. Saerin is jó választás lett volna, de sokan úgy vélték volna, hogy ő látja el tanácsokkal Egwene-t, talán ő a valódi hatalom a trón mögött. Ha egy Kéket választ, az a Torony jelen helyzetében túlságosan is megosztónak bizonyulhatott volna. És ráadásul egy olyan amyrlin esetében, aki a lázadók közül került ki, márpedig ezt senki sem felejti el, mindegy, ő mit mond, mit tesz, sokat segít a békítésben, ha hűséges krónikaőrt választ magának.

Nemsokára leértek a Torony keleti oldalánál elterülő nagy térre. A tér a parancsának megfelelően tele volt az ajahok szerint felsorakozott asszonyokkal. Azért ezt a helyet választotta, mert itt hosszú lépcsősor vezetett fel a Torony kapujához, és a tetején is tágas terecske nyílt. Ő odafenn állt meg, háta mögött a fenséges, faragott ajtóval. Tökéletes helyszín arra, hogy egy tömegnek szónokoljon az ember.

Ráadásul az előző éjjeli támadás legrosszabbját elszenvedett szárnyak között volt. A keleti szárny még mindig füstölt, a kupola beomlott, és az egyik fal is kidőlt. De innen nézve a Tornyon magán kevés seb éktelenkedett, és egyik tátongó lyukat sem lehetett látni.

Mindenütt arcokat látott az alsó ablakokban. Az aes sedaiok és a novíciák egyaránt bámulták. Úgy tűnt, hogy a lázadók mellett a Torony megmaradt lakóinak túlnyomó részét is megszólíthatja. Egy fonattal felerősítette a hangját. Nem visszhangzóra, csak olyan hangosra, hogy a háta mögött és odalenn is tisztán hallani lehessen.

– Nővérek – kezdte –, leányaim! A hagyományoknak megfelelően Amyrlin-trónná emeltek! Mindkét fél engem választott! Mindkét fél az előírásos módon tette, és most már mindkét fél elfogad amyrlinének. Itt az ideje, hogy újra egyesüljünk!

Nem teszek úgy, mintha ez a szakadás meg sem történt volna. Mi itt, a Fehér Toronyban néha túlságosan is hajlunk rá, hogy elfelejtsük azokat a tényeket, amelyeket nem akarunk tudomásul venni. Ezt nem rejthetjük el, megéltük, nem tagadhatjuk le. Megosztattunk. És kis híján háborúba keveredtünk egymással. Szégyent hoztunk magunkra.

Ti, lázadók, itt, előttem, valami retteneteset cselekedtetek. Kettészakítottátok a Tornyot, és rivális amyrlint emeltetek. Először történt, hogy aes sedaiok sereget gyűjtöttek aes sedaiok ellen. Én vezettem ezt a sereget. Átérzem a szégyeneteket.

Mert akár szükségszerű volt mindez, akár nem, szégyen. Ezért elvárom tőletek, hogy ti is ismerjétek be, hibásak vagytok. Felelősséget kell vállalnotok a bűneitekért, akkor is, ha jó cél érdekében követtétek el.

Lenézett az alatta sorakozó aes sedaiokra. Ha az, hogy sorban állva kényszerítette őket várakozni kényére-kedvére, nem volt elég, hogy megsejtsék, hogyan fogadja őket, talán a szavai majd célt érnek.

– Nem dicsőségben érkeztetek ide – mondta nekik. – Nem győztesen. Mert itt nincs győzelem, nem is lehetett volna győzelem, hisz nővér harcolt nővér ellen, és őrző esett el őrző kezétől! – Észrevette, hogy Siuan a tömeg elején várakozik, és állta a tekintetét, bármilyen messze volt is tőle. Leane-t is ott látta: megviseltnek tűnt hosszú fogsága után, de egyenesen tartotta magát. – Mindkét oldalon követtünk el hibákat – folytatta. – És mindannyiunknak dolgoznunk kell azon, hogy jóvátegyük őket. A kovácsok úgy tartják, egy kard sosem lesz már egész, miután eltört. Teljesen újra kell kovácsolni: be kell olvasztani, és úgy újraformálni.

Az elkövetkezendő hónapokban újra kell kovácsolódnunk. Megtörtünk, és kis híján gyökerestül kitéptek bennünket. Az Utolsó Csata közeleg, és feltett szándékom gondoskodni róla, hogy mielőtt utolérne minket, újra erős kard legyünk, egész, törhetetlen! Sokat kérek tőletek. Kemény leszek veletek. Olykor azt hiszitek majd, ez már túl van a tűrőképességetek határán. De minden lyukat, ami a Toronyba égett, fogunk, és betöltünk! Engednünk kell, mert a két félnek összesen túl sok az ülnöke, arról nem is beszélve, hogy az ajahoknak öttel több feje van a kelleténél. Néhányatoknak le kell mondania a rangjáról, és alázatosan meg kell hajolnia olyanok előtt, akiket nem kedvel.

Ám ez az időszak próbatétel lesz! Rákényszerítelek titeket, hogy együtt dolgozzatok azokkal, akiket pár órája még ellenségnek véltetek. Együtt meneteltek majd azokkal, akik megvetettek, megbántottak vagy gyűlöltek titeket.

De erősebbek vagyunk a gyengeségeinknél. A Fehér Torony áll, és mi vele együtt állunk! Újra egyek leszünk! Olyan sereg leszünk, melyről majd legendák szólnak! Amikor végeztem veletek, nem azt írják, hogy a Fehér Torony kettészakadt. A megosztottságunkat elfelejteti győzelmünk ragyogása. Nem úgy emlékeznek majd ránk, mint az önmaga ellen fordult Fehér Toronyra, hanem mint az Árnyék ellen kiálló, erős Fehér Toronyra! Legendás idők várnak ránk!

Ujjongás harsant, de főleg a novíciák és a katonák sorában, az aes sedaiok túlságosan is visszafogottak voltak az efféle viselkedéshez. Általában. Néhány fiatalabb nő felkiáltott, úgy elragadta a pillanat heve. Szerencsére mindkét oldalon éljeneztek. Egwene egy pillanatra hagyta, hadd ünnepeljenek, aztán felemelte a karját, és elcsendesítette őket.

– Hadd menjen híre a vidéken! – kiáltotta. – Hadd beszéljenek róla, hadd higgyenek benne, és hadd emlékezzenek! A Fehér Torony egész és oszthatatlan! És senki, sem férfi, sem asszony, sem az Árnyék teremtménye nem oszthat meg minket még egyszer!

Az ujjongás ezúttal szinte fülsiketítő volt, és meglepő módon számos aes sedai is részt vett benne. Egwene leengedte a kezét.

Remélte, hogy az elkövetkezendő hónapokban is éljeneznek majd. Rengeteg munka várt rájuk.

Negyvenhetedik fejezet

Amelyik elveszett

Rand nem tért vissza azonnal a szobájába. A kudarcba fulladt találkozó a határvidékiekkel teljesen kibillentette az egyensúlyából. Nem is azért, mert cselesen megpróbálták becsalni Far Maddingbe – az dühítő volt, de nem érte váratlanul. Az emberek mindig megpróbálták manipulálni és irányítani. A határvidékiek sem voltak különbek.

Nem, valami más zökkentette ki, valami, amit nem tudott volna pontosan meghatározni. Fel-alá járkált Tear Kövében, két Hajadonnal a nyomában, a jelenléte halálra rémítette a szolgákat, és elbizonytalanította a Védelmezőket.

A folyosók kanyarogtak. A falak – ahol nem borította őket gobelin – nedves homokként sötétlettek, de mégis erősebbek voltak, mint bármilyen általa ismert szikla. Idegen, furcsa kőzet, minden sima tenyérnyi arra emlékeztette, hogy ez a hely nem természetes.

Ő sem érezte annak magát. Emberi formája volt. Igen, még a modora és a története is emberre emlékeztetett. De hogy mi volt valójában, azt egyetlen ember sem érthette, még saját maga sem. Legendás alak, az Egyetlen Hatalom teremtménye, épp olyan természetellenes, mint egy ter'angreal vagy egy kis cuendillarszilánk. Királynak öltöztették be, de a folyosókat is éppúgy felruházták arany és vörös rojtos szőnyegekkel! A falakat is teleaggatták azokkal a híres teari tábornokokat ábrázoló faliszőnyegekkel. Díszítésül, persze, hogy szépek legyenek – és hogy elfedjék az igazságot. A meztelen fal kis foltjai elárulták, milyen idegen ez a hely. A szőnyegek és a gobelinek valahogy… emberibbé tették. Ahogy Rand koronája és elegáns kabátja is csak arra kellett, hogy könnyebben elfogadják őt. A királyoknak kicsit másmilyennek kellett lenniük. Az ő még idegenebb természetéről nem is beszélve, ami ott rejlett a koronája alatt. A szíve helyén a rég halott férfit nem is említve, a prófécia súlyát hordani teremtett válláról, a milliók szüksége, hiánya, reménye morzsolta lelkéről nem is beszélve.

Két kéz. Az egyikkel pusztít, a másikkal megment. Melyiket veszíthette el?

A Kőben könnyen el lehetett tévedni. A barna kőfolyosók már jóval azelőtt is félrevezetőek voltak, hogy kezdett felbomlani a Minta. Úgy tervezték őket, hogy minél jobban összezavarják a támadókat. A legkiszámíthatatlanabbul jöttek egymás után a kereszteződések, kanyarok, és az erőd belső folyosóinak nem volt ablaka. Az aielek azt mondták, lenyűgözte őket, milyen nehéz volt elfoglalni a helyet. Nem a Védelmezőkről voltak ilyen jó véleménnyel, hanem az épületszörnyeteg méretéről és elrendezéséről.

Szerencse, hogy ő épp nem ment sehová. Csak járkálni akart.

Elfogadta, hogy milyennek kell lennie. De akkor miért zavarta ennyire? Valahol mélyen egy hang – nem a fejében, hanem a szívében – kezdte megkérdőjelezni mindazt, amit csinált. Nem volt olyan hangos és erőszakos, mint Lews Therin hangja, csak suttogott. Mint valami elfelejtett viszketés. Valami nincs rendben. Valami nincs rendben.

Nem, gondolta. Erősnek kell lennem! Végre az vagyok, akinek lennem kell!

A fogát csikorgatva állt meg a folyosón. Mély kabátzsebében ott volt a kulcs. Megbirizgálta: hideg és sima volt a tapintása. Nem merte rábízni egyik szolgára sem, bármilyen megbízhatóak is voltak.

Hurin, jött rá hirtelen. Az zavar ennyire, hogy találkoztam Hurinnal.

Tovább sétált, és kihúzta magát. Mindig erősnek kellett lennie, vagy legalább annak kellett látszania.

Hurin a korábbi élete maradványa volt. Azokra a napokra emlékeztette, amikor Mat még kicsúfolta az elegáns kabátjaiért, amikor ő még abban reménykedett, hogy majd feleségül veszi Egwene-t, és valahogy visszatérnek a Folyóközbe. Akkoriban utazott Hurinnal és Loiallal, amikor elszántan Fain nyomába eredt, hogy visszaszerezze Mat tőrét, és bebizonyítsa, hogy hű barát. Sokkal egyszerűbb időszak volt, bár ezt akkor nem is sejtette. Akkor el nem tudta képzelni, hogy bármi is nehezebb lehet annál, mint hogy azt kell hinnie, a barátai utálják.

A színek felvillantak előtte. Perrin átvágott a sötét táboron, a kőkard messze föléjük magaslott. Aztán a kép váltott Matre, aki még mindig abban a városban volt. Caemlyn lenne? Mat miért lehetett Elayne közelében, ha neki távol kellett tőle maradnia? Alig érezte a lány érzéseit a kötésen át. Annyira hiányzott neki. Egyszer itt, ennek az erődnek a folyosóin loptak csókokat egymástól.

Nem, gondolta. Erős vagyok! A vágyakozás olyasmi volt, amit nem engedhetett meg magának. A nosztalgia sehová sem vezette. Megpróbált megszabadulni mindkettőtől, befordult egy lépcsősorra, lerohant a fokokon, hajtotta magát, próbálta zihálva venni a levegőt.

Elfutunk a múlt elől? – kérdezte Lews Therin halkan. Igen. Az jó. Sokkal jobb, mint szembenézni vele!

Rand és Hurin együtt töltött ideje Falméban ért véget. Arra az időszakra csak ködösen emlékezett. Az ott nyakába szakadt változások – a felismerés, hogy ölnie kell, hogy soha többé nem térhet vissza szeretett életébe – puszta gondolatát is kerülte. Akkor indult el szinte lázálomban Tear felé. Elhagyta a barátait, és az álmaiban Ishamaelt látta egyre.

Ez utóbbi mostanában megint megesett.

Az erőd egyik alsóbb emeletére robbant ki zihálva. A Hajadonok követték; ők könnyedén vették a levegőt most is. Rand végigsietett a folyosón, bement a hatalmas terembe, a Kő Szívébe.

Széles, erős oszlopok sorakoztak itt, egy ember át nem érte volna őket. A tövükben őrködő Védelmezők vigyázzba vágták magukat, és tisztelegtek neki.

Ő átvágott a Kő Szívén. Egykor itt lógott a Callandor, saját fényében fürödve. A kristálykard most már Cadsuane birtokában volt. Remélhetőleg azt nem sikerült még elügyetlenkednie és elveszítenie, mint a férfi a'dammel tette. Nem mintha Randet érdekelte volna. A Callandor alsóbbrendű volt; ha egy férfi használni akarta, ki kellett szolgáltatnia magát egy nő kényére-kedvére. Ráadásul bármilyen erős volt is, a Choedan Kalnak még csak a nyomába sem ért. A kulcs sokkal hatékonyabb eszköz volt. Meg is simogatta csendben, és közben csak nézte, egykor hol lógott a Callandor.

Ez az egész mindig is zavarta. A próféciákban a Callandort emlegették fegyverként. A Karaethon-ciklus kimondta, hogy a Kő nem esik el, amíg a Callandort nem maga az Újjászületett Sárkány forgatja. Egyes tudósok szerint ez azt jelentette, hogy a kardot sosem forgatja senki. De a próféciák nem így működtek, azért születtek, hogy beteljesüljenek.

Rand alaposan áttanulmányozta a Karaethon-ciklust. Sajnos a valódi értelmét nehezebb volt kibogozni, mint egy százéves kötélcsomót. Fél kézzel.

Az érinthetetlen kard megszerzése az első próféciák között volt, amit teljesített. De vajon az, hogy megszerezte, értelmetlen jel volt csupán, vagy nagy előrelépés? Mindenki ismerte a próféciát, de senki sem tette fel a legkézenfekvőbbnek tűnő kérdést: miért? Miért kellett neki megszereznie ezt a kardot? Mi hasznát veszik majd az Utolsó Csatában?

A kard gyenge volt sa'angrealnak, és Rand őszintén kételkedett benne, hogy valaha is arra szánták, kardként vívjanak vele. És a próféciák miért nem említették a Choedan Kalt? Hiszen az ő páros erejükkel tisztította meg a saidint! A kulccsal sokkal nagyobb erőhöz jutott, mint amit a Callandorból meríthetett volna, és ott legalább nem volt ára a hatalomnak. A szobrocska maga volt a szabadság, a Callandor meg csak egy újabb láda. De a Choedan Kal és a két kulcs teljesen hiányzott a jóslatokból.

Randet tehetetlen dühvel töltötte el, hogy a maguk módján a jóslatok voltak a legpompázatosabb, de legfojtóbb láda, amiben valaha is szenvedett. Előbb vagy utóbb, de biztos meg fogják fojtani.

Mondtam nekik… suttogta Lews Therin.

Mit mondtál nekik? – csattant fel magában Rand.

Hogy nem fog működni a tervük, jelentette ki Lews Therin nagyon halkan. Hogy nyers erőszakkal nem győzhetjük le. Vakmerőnek bélyegezték a tervemet, de ezek a fegyverek, amiket csináltak, ezek túl veszedelmesek voltak. Ijesztően. Senkinek sem lenne szabad ekkora hatalommal bírnia.

Rand küzdött a gondolatokkal, a hanggal, az emlékekkel. Nem tudott túl sok mindent felidézni abból, Lews Therin hogyan tervezte lepecsételni a Sötét Úr börtönét. A Choedan Kal… vajon erre építették volna?

Ez lett volna a válasz? És Lews Therin rosszul választott? De akkor miért nem említették őket egyetlen próféciában sem?

Rand hátat fordított az üres teremnek.

– Ne őrizzétek tovább ezt a helyet! – mondta a Védelmezőknek. – Nincs itt semmi értékes! Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is volt.

A katonák döbbenten, elképedve néztek rá, mint az imádott apjuk által váratlanul leszidott kisgyerekek. De háborúra készültek, és nem hagy itt egy fegyverest sem egy üres terem felügyeletére.

A fogát csikorgatva sietett ki a folyosóra. Callandor. Vajon Cadsuane hová rejthette? Tudta, hogy a nő már megint a száműzetése határait próbálgatta, és a Kőben szállt meg. Előbb-utóbb ezzel is kell valamit kezdenie. Talán ki kell űznie a Kőből. Felsietett a lépcsőkön, aztán véletlenszerűen ráfordult valamelyik folyosóra az egyik emeleten, és továbbsietett. Megőrült volna, ha most le kell ülnie.

Olyan keményen küzdött azért, hogy senki se köthesse rá a zsinórjait, de végül a próféciák úgyis gondoskodnak róla, hogy azt tegye, amit tennie kellene. Sokkal manipulatívabbak, sokkal gátlástalanabbak voltak bármelyik aes sedainál.

Felhorgadt benne a harag, őrjöngve feszegette a láncait. Valahol mélyen az a csendes kis hang megreszketett a viharban. Rand bal karral a falnak támaszkodott, lehajtotta a fejét, és összeszorította a fogát.

– Erős leszek! – suttogta.

De ennek ellenére még mindig nem oszlott a haragja. Miért is tette volna? A határvidékiek dacoltak vele. A seanchanok dacoltak vele. Az aes sedaiok úgy tettek, mintha engedelmeskednének, de a háta mögött Cadsuane-nel ebédeltek, és a nő parancsait követték.

Cadsuane dacolt vele a leginkább. Mellette maradt, játszott a parancsával, kiforgatta az akaratát. Rand előszedte a kulcsot, és végigsimított rajta. Az Utolsó Csata közelgett, és a hátralevő rövid időt azzal kellett töltenie, hogy olyan emberekkel találkozzon, akik sértegetik. A Sötét Úr minden nap jobban megbontotta a Mintát, és azok, akik a határok védelmére esküdtek fel, Far Maddingben bujkáltak.

Zihálva nézett körbe. Mintha valami ismerős lett volna ebben a folyosórészben. Nem tudta, miért: pont úgy nézett ki, mint az összes többi. Vörös és arany szőnyegek. Valamivel arrébb egy keresztfolyosó.

Talán nem lett volna szabad hagynia, hogy a határvidékiek túléljék, hogy ellenszegültek az akaratának. Talán vissza kellene most mennie, hogy rettegésre tanítsa őket. De nem. Nem volt rájuk szüksége. Itt hagyhatja őket a seanchanoknak. Az a határvidéki sereg majd lelassítja az ellenségeit itt délen. Talán arra is elég lesz, hogy a seanchanok ne támadhassák hátba, miközben elbánik a Sötét Úrral.

De… meg lehetett volna valahogy végleg állítani a seanchanokat? Lenézett a kulcsra. Egyszer a Callandorral a kezében próbálta legyőzni az idegen hódítókat. Akkor még nem értette, miért volt olyan nehéz irányítania a kardot: Cadsuane csak ezután a katasztrofális támadás után számolt be neki mindarról, amit tudott. Randnek két nővel kellett volna körben lennie, hogy biztonságosan használhassa a kardot, ami nem kard.

Az volt az első komoly parancsnoki hibája.

De most már sokkal jobb eszköz van a kezében. A leghatalmasabb, amit valaha is készítettek, és egészen biztos, hogy egy ember sem tarthatott magában többet az Egyetlen Hatalomból, mint a saidin megtisztításakor ő tette. Graendal és a palotája elégetéséhez csak töredéke kellett annak, amit a kulccsal uralni tudott.

Ha mindezt a seanchanok ellen fordítaná, nyugodtan indulhatna az Utolsó Csatába, nem kellene tovább aggódnia, hogy mi készül a háta mögött. Megkapták a maguk esélyét. Rengeteg esélyt adott nekik. Figyelmeztette Cadsuane-t, megmondta neki, hogy magához köti a Kilenc Hold Leányát. Vagy így… vagy úgy.

Már nem tarthat sokáig.

Ott, mondta hirtelen Lews Therin. Ott álltunk!

Rand összevonta a szemöldökét. Most meg miről fecserészik az őrült? Körbenézett. A széles folyosót fekete és vörös mintás csempe fedte. Pár faliszőnyeg hullámzott a huzatban. Rand döbbenten jött rá, hogy több is őt ábrázolja, amint elfoglalja a Követ, amint kézbe veszi a Callandort, amint trallokokat öl.

Nem a seanchanok ellen ért minket az első kudarc, suttogta Lews Therin. Nem. Az első kudarcunk itt volt. Ezen a folyosón.

Kimerült volt a trallokok és myrddraalok elleni csata után. Lüktetett az oldala. A Kő még mindig a sebesültek jajongásától visszhangzott. És azt érezte, hogy bármire képes. Bármire.

Egy fiatal lány holtteste fölött állt. Még csak gyerek volt. A Callandor felragyogott a kezében. A test megrándult.

Moiraine állította meg. Azt mondta, a halottak felélesztéséhez nem elég erős ő sem.

De jó lenne, ha még mindig velem lenne! – gondolta Rand. A nő rengetegszer idegesítette, de mintha mindenki másnál jobban értette volna, hogy mit vár tőle a sors. Moiraine tehetett róla, hogy több hajlandóságot érzett magára venni ezt a terhet, még ha néha dühös volt is rá.

Elfordult. Moiraine-nek igaza volt. Nem hozhatta vissza az életbe a halottakat. De igen tehetségesen küldte halálba az élőket.

– Szedjétek össze a lándzsanővéreiteket! – vetette oda a válla fölött aiel őreinek. – Csatába megyünk!

– Most? – kérdezett vissza az egyikük. – Mindjárt este van!

Ilyen sokáig bolyongtam volna? – kérdezte magától döbbenten Rand.

– Igen – mondta. – Nem számít a sötét. Épp elég fényt csinálok majd!

Megsimogatta a kulcsot, és egyszerre töltötte el az iszonyat és az izgalom. Egyszer már visszazavarta a seanchanokat a tengerbe. Megteszi még egyszer. Egyedül.

Igen, visszazavarja őket a tengerbe… azt a keveset, akit életben hagy.

– Futás! – ordított rá a Hajadonokra. Az aiel nők elszaladtak a folyosón. Mi történt az önuralmával? A jég nagyon elvékonyodott mostanában.

A lépcső felé indult, majd felment pár emeletet a szobájához. A seanchanok megtapasztalhatják a haragját. Provokálni merészelték az Újjászületett Sárkányt? Békét kínált nekik, és kinevették!

Belökte a lakosztálya ajtaját, és az izgatott Védelmezőket kurta intéssel hallgattatta el. Nem volt semmi kedve a fecserészésükhöz.

Beviharzott, és ingerülten látta, hogy az őrök beengedtek valakit. Egy idegen alak állt neki háttal a helyiségben. A nyitott erkélyablakon nézett kifelé.

– Mi a…! – kezdte Rand.

A férfi megfordult, és nem volt idegen. Egyáltalán nem volt az. Tam volt az. Az apja.

Rand hátratántorodott. Jelenés lett volna? Vagy a Sötét Úr játszott vele? De nem, nem, Tam volt az. Nem lehetett nem felismerni az apja kedves tekintetét. Bár egy fejjel alacsonyabb volt nála, Tam mindig szilárdabbnak tűnt a körülötte lévő világnál. Széles mellkasa, erős lába mozdíthatatlan volt, és nem azért, mert olyan erős volt – Rand jó néhány erősebb férfival találkozott utazásai során. Az erő mulandó volt. Tam valós. Igazi és stabil. Már az is megvigasztalta az embert, ha csak ránézett.

De a vigasz nem illett ahhoz, akivé Rand lett. Két világa – aki volt, és aki lett – találkozása olyan volt, mintha vizet loccsantottak volna az izzó kőre. Az egyik elpattant, a másik gőzzé lobbant.

Tam habozva állt az erkélyajtóban, épp csak megvilágította a szobában pislákoló két állólámpa. Rand megértette a férfi habozását. Mivel nem ő, hanem Janduin volt a vér szerinti apja, a taardad aielek törzsfője. Tam csak az volt, aki megtalálta őt a Sárkánybérc lejtőjén.

Csak valaki, aki felnevelte. Csak valaki, aki mindent megtanított neki, amit tudott. Csak valaki, akit szeretett és tisztelt, és szeretni és tisztelni fog, akkor is, ha nem vérrokonok.

– Rand. – Tam hangja esetlennek hangzott.

– Kérlek! – meredt rá ő döbbenten. – Kérlek, ülj le!

Tam biccentett. Becsukta az erkélyajtót, előrelépett, és leült az egyik székbe. Rand is leült. Szótlanul meredtek egymásra. A kőfalak kopárak voltak; Rand jobb szerette, ha nem rejtik el őket a faliszőnyegek, a festmények. A padlót hatalmas, faltól falig érő vörös-sárga szőnyeg fedte.

Túlságosan is tökéletes volt a szoba. A frissen vágott daraliliomokkal és kalimarügyekkel ékes váza pont ott illatozott, ahol kellett. A középen lévő székek elrendezése túl pontos volt. Az egész nem úgy nézett ki, mint ahol emberek éltek. Akárcsak a legtöbb helyet, ahol megszállt, ezt sem érezte az otthonának. Igazából amióta elment a Folyóközből, nem volt otthona.

Tam az egyik székben ült, ő a másikban. Hirtelen ráébredt, hogy még mindig a kezében a Choedan Kal kulcsa, és letette maga elé a szőnyegre. Tam ránézett a csonka kezére, de nem szólt egy szót sem. Megfeszült az ökle, és alighanem hiányzott neki valami, amin dolgozhatott volna. Az apja mindig is könnyebben beszélt kellemetlen témákról, ha közben el tudta foglalni a kezét, például ha egy hám szíjait ellenőrizhette, vagy ha birkát nyírhatott.

A Fényre! – gondolta Rand, és hirtelen a legszívesebben felpattant volna, hogy megölelje Tamot. Elöntötték az emlékek, az összetartozás érzése. Tam, ahogy italt visz a Bor forrás fogadóba Bel Tine ünnepére. Hogy mennyire szeret pipázni. Milyen türelmes, milyen kedves. Az a meglepő, váratlan gémjeles kard. Olyan jól ismerem! És mostanában mégis alig gondoltam rá…

– Hogy… – kezdte. – Tam, hogy kerültél ide? Hogy találtál meg?

A férfi halkan felnevetett.

– Az elmúlt néhány napban megállás nélkül küldözgeted mindenhová a hírnökeidet a világ összes nagyvárosába, hogy szedjék össze a seregeiket a háborúra. Azt hiszem, csak az nem tudja, hol keressen, aki süket, vak és tökrészeg.

– De a hírnökeim a Folyóközbe nem mentek el!

– Nem is a Folyóközben voltam – mondta Tam. – Néhányan Perrin mellett harcoltunk.

Hát persze, gondolta Rand. Nynaeve nyilván kapcsolatba lépett Perrinnel – felörvénylettek a fejében a színek. Annyira aggódott miatta és Mat miatt. Tam könnyen visszatérhetett vele.

Ők ketten most tényleg itt ültek és beszélgettek? Ő már feladta, hogy valaha visszatérjen a Folyóközbe, hogy valaha lássa még az apját. Olyan jó érzés volt, még ha nem is tudtak egymással hirtelen mit kezdeni. Tam arcán több volt a ránc, és az a pár makacs, fekete tincs a hajában végül csak feladta, és beezüstöződött, de ugyanaz az ember maradt.

Annyi mindenki megváltozott Rand körül – Mat, Perrin, Egwene, Nynaeve –, hogy kész csoda volt olyasvalakivel találkoznia a régi életéből, aki változatlan maradt. Tam. Aki megtanította neki, hogyan érje el az ürességet. Tam, a szikla, aki még a Kőnél is szilárdabbnak tűnt előtte.

A hangulata elkomorodott egy pillanatra.

– Várjunk csak! Perrin használja a folyóközieket?

Tam biccentett.

– Szüksége volt ránk. Az a kölyök úgy tud egyensúlyozni, hogy egy cirkuszi mutatványos elbújhatna mellette! Hogy mit meg nem csinált a seanchanokkal, a próféta embereivel, hogy ne is említsem a fehérköpenyeket és a királynő…

– A királynő? – kérdezte Rand.

– Az ám! – mondta Tam. – Bár azt mondja, ő már nem királynő. Elayne anyja.

– Ezek szerint él? – kérdezte Rand.

– Él, a fehérköpenyeknek nem sok hála – jegyezte meg Tam undorodva.

– És beszélt már Elayne-nel? – kérdezte Rand. – És említetted a fehérköpenyeket… hogy futott beléjük? – Tam belefogott volna a válaszba, de ő feltartotta a kezét. – Nem. Várj! Akkor kérek jelentést Perrintől, amikor csak akarok. Nem hagyom, hogy az együtt töltött időnket üzenethordásra vesztegesd!

Tam halványan elmosolyodott.

– Mi van? – kérdezte Rand.

– Ó, fiam – rázta meg az idősebb férfi a fejét, és összefonta széles, munkában megkérgesedett kezét. – Tényleg megcsinálták! Fogták, és királyt faragtak belőled! Mi lett azzal a nyurga kölyökkel, aki olyan elkerekedett szemmel bámult Bel Tine ünnepén? Hol az a bizonytalan gyerek, akit olyan sokáig neveltem?

– Halott – vágta rá Rand azonnal.

Tam lassan bólintott.

– Azt látom. Nyilván… tudod már, hogy…

– Hogy nem te vagy az apám? – találgatott Rand.

A férfi lesütötte a tekintetét, és biccentett.

– Azóta tudom, hogy Emondmezőről eljöttem – árulta el ő. – Lázálmodban mondtad. Sokáig nem voltam hajlandó elhinni, de végül meggyőztek.

De fiadnak szólítasz, gondolta. Te vagy az apám. Nem számít, ki mit mond! De nem tudta magából kipréselni a szavakat.

Az Újjászületett Sárkánynak nem lehetett apja. Egy apa kihasználható gyengeség lett volna, még egy Minhez hasonló nőnél is nagyobb fényűzés. A szeretőkre számítottak. De az Újjászületett Sárkánynak mitikus alaknak kellett lennie, majdnem akkorának, mint maga a Minta. Így is épp elég nehéz volt rákényszerítenie az emberekre az akaratát! Mi lett volna, ha hírét veszik, hogy maga mellett tartja az apját? Ha megtudnák, hogy az Újjászületett Sárkány egy pásztor erejére épít?

A szívében kiáltozni kezdett az a halk hang.

– Helyesen cselekedtél, Tam – mondta magát is meglepve. – Azzal, hogy eltitkoltad előlem az igazat, alighanem megmentetted az életem. Ha az emberek megtudták volna, hogy talált gyerek vagyok, és ráadásul a Sárkánybérc közelében leltél rám, annak híre ment volna. Akkor pedig lehet, hogy még gyermekként megölnek.

– Ó! – mondta Tam. – Hát, akkor örülök, hogy így tettem.

Rand felkapta a kulcsot – az is megvigasztalta –, és felállt. Az apja is sietve felpattant, és egyre inkább úgy viselkedett, mint ha csak egy újabb katona vagy szolga volna.

– Nagy szolgálatot tettél, Tam al'Thor – jelentette ki Rand –, azzal, hogy megvédtél, és felneveltél, egy új kor születését segítetted elő! A világ sokkal tartozik neked! Gondoskodom róla, hogy életed hátralevő részében semmiben ne szenvedj hiányt!

– Hálásan köszönöm, nagyuram – felelte Tam –, de nincsen rá szükség. Mindenem megvan!

Tényleg vigyorgott az orra alatt? Talán valóban kicsit túlzás volt ez a beszéd. Rand fojtónak érezte a szobát. Megfordult, átvágott a finom szőnyegen, és újra kitárta az erkélyajtót. A nap valóban lement, és sötétség borult a városra. Friss, tengeri szél csapta meg, ahogy kilépett az erkélyre, az éjszakai levegőbe.

Tam odalépett mellé.

– Tartok tőle, hogy elvesztettem a kardodat. – Rand azon kapta magát, hogy beszél. Ráadásul butaságot.

– Semmi gond – mondta Tam. – Nem tudom, hogy egyáltalán megérdemeltem-e azt a vacakot!

– Tényleg pengemester voltál?

Az idős férfi biccentett.

– Azt hiszem. Megöltem egy pengemestert, tanúk előtt, de sosem bocsátottam meg magamnak. Bár meg kellett tennem.

– Az embernek gyakran kell tennie olyasmit, amit a legkevésbé sem szeretne.

– Ennél nagyobb igazságot még sosem hallottam – sóhajtott fel Tam halkan, és nekidőlt az erkélykorlátnak. Odalenn, a sötétben egyre több ablakban pislákolt fel a fény. – Olyan furcsa ez az egész! Az én fiam az Újjászületett Sárkány! És az a rengeteg mese, amit a világot beutazva hallottam… most én is bennük vagyok!

– Gondolj bele, nekem milyen érzés! – mondta Rand.

Tam halkan nevetett.

– Igen, igen, azt hiszem, pontosan érted, mire gondolok, mi? Mulatságos, nem?

– Mulatságos? – rázta meg a fejét Rand. – Nem, nem az. Az életem már nem az enyém. A Minta bábja vagyok, és a próféciák zsinórján táncolok az egész világnak, amíg el nem vágják őket!

Tam összeráncolta a homlokát.

– Ez nem igaz, fiam. Mármint nagyuram!

– Nem tudom nem így látni!

Az apja keresztbe fonta a karját, úgy dőlt a sima kőkorlátra.

– Azt hiszem, értelek. Emlékszem, én is éreztem hasonlóképpen, amikor még katona voltam. Tudod, hogy harcoltam Tear ellen is? Azt hihetnéd, fájdalmas emlékeket ébresztett, hogy idejöttem. De néha az egyik ellenség olyan, mint a másik. Már nem haragszom rájuk.

Rand a korlátra tette a kulcsot, de szorosan fogta. Nem támaszkodott meg: kihúzta magát, úgy állt.

– Egy katonának nincs sok beleszólása abba, mi lesz a sorsa – folytatta Tam, és az egyik ujjával elgondolkozva kocogtatta a követ.

– Mindig fontosabb emberek hozzák a döntéseket. Olyanok, hát, azt hiszem, olyanok, mint most te.

– De az én döntéseimet meg a Minta hozza meg helyettem – vetette ellene Rand. – Még a katonáknál is kevésbé vagyok szabad! Te legalább elszökhettél, dezertálhattál volna! Vagy megszabadulhattál volna jogi úton is!

– És te nem szökhetsz el? – kérdezte Tam.

– Nem hiszem, hogy a Minta hagyná – felelte ő. – Túlságosan is fontos, amit csinálok. Visszakényszerítene a helyemre. Már vagy tucatszor megtette!

– És tényleg meg akarnál szökni? – tudakolta az idős férfi.

Rand nem válaszolt.

– Ott hagyhattam volna a háborúskodást. De ugyanakkor nem tehettem. Anélkül semmiképp sem, hogy elárultam volna önmagam. Szerintem veled is ez a helyzet. Mit számít, hogy megszökhetsz-e, ha tudod, hogy úgysem tennéd meg?

– De én a végén meghalok – mondta Rand –, és nincs más választásom!

Tam kihúzta magát, és összevonta a szemöldökét. Rand egy pillanatra megint tizenkét évesnek érezte magát.

– Nem hagyom, hogy így beszélj! – pirított rá az apja. – Még ha te vagy az Újjászületett Sárkány, ezt akkor sem hallgatom végig. Mindig van más választásod. Talán azt nem te választod meg, hová mész, de mindig van választásod!

– De hogyan?

Tam Rand vállára tette a kezét.

– A választás nem mindig arról szól, mit teszel, fiam, hanem arról is, hogyan teszed. Amikor katona voltam, akadtak, akik egyszerűen csak a pénzért harcoltak. Mások hűségből; a bajtársaik, a korona, vagy ki tudja, mi iránti hűségből. Az a katona, aki pénzért hal meg, és az, aki a hűségért, ugyanúgy halott, de mégis van köztük különbség. Az egyikük halála jelent valamit. A másiké nem. Nem tudom, hogy valóban meg kell-e halnod, hogy mindez véget érjen. De mind a ketten tudjuk, hogy nem fogsz megszökni előle. Bármennyire megváltoztál is, látok benned épp eleget, ami ugyanolyan maradt. És nem hagyom, hogy ezen nyavalyogj!

– Nem nyavalyogtam… – kezdte Rand.

– Tudom – nézett rá Tam. – A királyok nem nyavalyognak, hanem merengenek. – Mintha idézett volna valakitől, bár Randnek fogalma sem volt róla, kitől. Az idős férfi kurtán felnevetett. – Nem számít – folytatta. – Rand, szerintem túlélheted ezt az egészet. Nem hiszem, hogy a Minta nem adna neked valamiféle megnyugvást, mindazok után, amit mindannyiunkért teszel. De katona vagy, aki harcba megy, és az első, amit a katonák megtanulnak, az az, hogy meghalhatnak. Lehet, hogy nem választhatod meg a rád nehezedő kötelességet. De azt megválaszthatod, miért teljesíted őket. Miért mész csatába, Rand?

– Mert muszáj.

– Ez nem elég jó indok – felelte Tam. – A varjak elé azzal a némberrel! Bárcsak korábban megkeresett volna! Ha tudom…

– Milyen némberrel?

– Cadsuane sedaijal – mondta Tam. – Ő hozott ide. Azt mondta, beszélnem kell veled. Eddig azért nem jöttem, mert azt hittem, egyáltalán nincs most szükséged arra, hogy az apád összetapossa a vetésedet!

Folytatta még, de Rand már nem figyelt rá.

Cadsuane. Tam Cadsuane miatt volt most itt. Nem azért, mert meglátta Nynaeve-et, és kihasználta a lehetőséget. Nem azért, mert meg akarta nézni, hogy van a fia. Hanem mert addig manipulálták, amíg el nem jött.

Tényleg nem fog neki soha békét hagyni az a némber?

Amikor meglátta Tamot, úgy elragadták az érzelmei, hogy felolvadt a jég is. A túl nagy szeretet épp olyan volt, mint a túl nagy gyűlölet. Mind a kettő érzelmekre ragadtatta, márpedig azt nem kockáztathatta meg.

De mégis megtette. És hirtelen majdnem legyőzték az érzelmek. Megrázkódott, és elfordult Tamtól. Ez az egész beszélgetés csak Cadsuane újabb kisded játéka lett volna? Miféle szerepet szánt benne Tamnak?

– Rand? – kérdezte az apja. – Sajnálom! Nem kellett volna felhoznom az aes sedait. Mondta, hogy dühös leszel, ha említem.

– Még mit mondott?! – csattant fel Rand, és megpördült, hogy Tam szemébe nézzen. A zömök férfi habozva hátralépett. Az éjszakai szélben pontokként hunyorogtak a város fényei a mélyben.

– Nos – ismerte el Tam –, hát azt, hogy beszéljek veled a gyerekkorodról, emlékeztesselek szebb időkre. Azt gondolta…

– Manipulál – lehelte Rand lágyan, és az apja szemébe nézett. – Téged is. Mindenki csak zsinórokat akar rám kötni!

Felfortyant benne a harag. Próbálta elfojtani, de olyan nehéz volt! Hol volt a jég, a csend? Kétségbeesetten kapkodott az üresség után. Minden érzelmét a gyertyalángba öntötte, ahogy azt Tam tanította neki egykor régen.

A saidin ott várt rá. Ő gondolkodás nélkül megragadta, és erre váratlan erővel rohanták le az eltemetettnek hitt érzelmek. Az üresség szétrobbant, de a saidin valahogy megmaradt, és küzdött ellene. Felkiáltott, ahogy elkapta a rosszullét, aztán dacosan az émelygésre zúdította a dühét.

– Rand – ráncolta a homlokát Tam. – Igazán tudhatnád…

– HALLGASS! – bődült el ő, és a Levegő egy fonatával a földre lökte Tamot. Egyik oldalról a saidinnel küzdött, a másikon a dühével. Attól félt, a kettő együtt összezúzza.

Ezért kellett erősnek lennie! Hát nem értették? Hogyan is nevethetett az ember, ha ilyen erőkkel kellett szembenéznie?

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány! – ordította a saidinnek, Tamnak, Cadsuane-nek, magának a Teremtőnek. – Nem leszek a bábotok! – A kulccsal bökött Tamra. Az apja az erkély kőpadlóján feküdt. – Cadsuane-től jössz, és úgy teszel, mintha törődnél velem! De csak az ő egyik újabb kötelét akarod a nyakamba vetni! Hát nem szabadulhatok meg tőletek?!

Elvesztette az önuralmát. De nem érdekelte. Azt akarták, hogy érezzen. Hát akkor majd érez! Azt akarják, hogy nevessen? Majd nevet rajtuk, ahogy elevenen megégnek!

Ordítva fonta össze a Tüzet a Levegővel. Lews Therin ordított a fejében, a saidin mindkettőjüket próbálta elpusztítani, és a halk hang eltűnt Rand szívéből.

Kis fénypont villant fel előtte, és szirmot bontott a kulcs belsejében. Felörvénylett előtte az öröktűz fonata, és a kulcs egyre fényesebben ragyogott, ahogy Rand mélyen merített a Forrásból.

És a fényben meglátta az apja arcát, ahogy felnéz rá.

Halálra váltan.

Mit csinálok?

Reszketni kezdett, az öröktűz szertefoszlott, mielőtt megformálhatta volna. Iszonyodva tántorodott hátra.

MIT CSINÁLOK? – gondolta újra.

Csak amit egyszer már csináltam, suttogta Lews Therin.

Tam továbbra is őt nézte, bár árnyékba borult az arca.

Ó, a Fényre! – gondolta Rand rettegve, döbbenten, dühösen. Már megint azt csinálom! Már megint szörnyeteg lettem!

Kínlódva még tartotta a saidint, Kaput nyitott Ebou Darba, és átugrott rajta. Menekült a Tam szemében égő rettegés elől.

Negyvennyolcadik fejezet

A kommentárokat olvasva

Min Cadsuane parányi szobájában ült, és a többiekkel együtt arra várt, hogy megtudja, hogyan sikerült Rand találkozója az apjával. A kandallóban tűz vöröslött, a sarkokban álló lámpák elég fényt adtak a különféle tevékenységekbe merülő nőknek. Volt, aki hímzett, volt, aki foltozott, vagy kötögetett, hogy ne érezzék olyan hosszúnak a várakozást.

Min már nem bánta, hogy szövetségre lépett Cadsuane-nel. Az elején sajnálta egy kicsit, mert az első pár napban az aes sedai szinte el sem engedte, kifaggatta az összes, Randdel kapcsolatos látomásáról. Alaposabb volt, mint egy Barna: lejegyzetelt minden egyes látomást és választ. Mintha a lány megint a Fehér Toronyban lett volna!

Nem volt egészen biztos benne, hogy az, hogy Nynaeve meghajlott Cadsuane előtt, miért jogosította fel arra az öreg Zöldet, hogy őt is kivallassa, de Cadsuane láthatóan így értelmezte a dolgot. Ehhez még hozzájárult, hogy mennyire kellemetlen érzés volt mostanában Rand mellett lenni, és hogy ő maga is ki akarta deríteni, Cadsuane és a tudós asszonyok miben mesterkednek, és gyakorlatilag minden idejét a nőnél töltötte.

Igen, egy ideig bánta a dolgot, aztán már nem. Mostanra már beletörődött, és egy kicsit dühítette a tehetetlenség. Cadsuane elég sokat tudott azokról a dolgokról, amiket Min a könyveiből próbált kimazsolázni, de úgy adagolta a tudását, mintha málnalekvár lenne: kis jutalmacska, ha jól viselkedik, sok utalgatás arra, hogy akad ott még több is. Min csak ezért nem hagyta faképnél.

Rá kellett jönnie a válaszokra. Randnek szüksége volt rájuk.

Erre gondolva dőlt hátra a párnázott padon, és nyitotta ki újra az épp tanulmányozott könyvet. Sajius munkája volt, a címe egyszerűen csak Kommentárok a Sárkányról. Volt benne egy sor, ami érdekelte, egy mondat, amit többnyire figyelmen kívül hagytak a kommentárok szerzői. „A kezében lesz a fény pengéje, és a három eggyé válik.”

A kommentátorok túlságosan is ködösnek érezték ezt az egy sort a többihez képest, például azokhoz mérten, amiben arról volt szó, hogy Rand elfoglalja a Követ, vagy a vére omlik Shayol Ghul szikláira.

Ez utóbbira próbált minél kevesebbet gondolni. Az volt a fontos, hogy a próféciák többsége kis erőfeszítéssel általában értelmezhető volt. Így utólag visszatekintve még annak is volt értelme, hogy Randet gémekkel meg sárkányokkal jelölik meg.

De ez a sor mit jelenthet? A „fény pengéje” nyilván a Callandorra vonatkozott. De hogy a „három eggyé válik”? Egyes tudósok szerint a „három” a három nagyvárosra, Tearre, Illianre éa Caemlynre utalt. Vagy ha a tudós történetesen cairhieni volt, akkor Tearre, Illianre és Cairhienre. Csak az volt a gond, hogy Rand háromnál jóval több nagyvároson uralkodott. Meghódította Bandar Ebant is, arról nem is beszélve, hogy még a határvidékieket is a zászlaja alá fogja hozni.

De uralkodó – vagy ahhoz hasonló – csak három királyságban volt. Andort feladta, de Cairhien, Illian és Tear közvetlenül az ő irányítása alatt álltak, még ha ő személyesen csak egy koronát viselt is. Talán ez a sor tényleg azt jelentette, amit a tudósok mondtak, és Min fantomokat kergetett.

Teljesen haszontalan kísérlet volt a kutatásaival próbálni megvédeni Randet? Min, mondogatta magának, az önsajnálat nem visz semmire! Nem tehetett mást, mint hogy olvas, gondolkozik, reménykedik.

– De ez nem jó! – Azon kapta magát, hogy kibukott belőle a véleménye.

Hallotta, hogy Beldeine halkan, megvetően horkan egyet a szoba túloldalán. Min a homlokát ráncolva nézett fel.

A Randnek hűségesküt tett nők – Erian, Nesune, Sarene és Beldeine – egyre hidegebb fogadtatásban részesültek a férfi körül, ahogy Rand kezdte elveszíteni a bizalmát az aes sedaiok iránt. Most már csak Nynaeve volt az egyetlen, aki rendszeresen beszélhetett vele. Nem volt hát furcsa, hogy a többiek idővel eltaláltak Cadsuane „táborába”.

És az ő és Rand viszonyával mi volt a helyzet? A férfi még mindig szívesen látta – ez nem változott. De valami nem volt rendben, valami furcsát érzett a férfiban. Rand falakat vont maga köré, ha ő is ott tartózkodott – és nem azért, hogy kizárja a lányt, hanem hogy saját magát bezárja. Mintha csak attól félne, az igazi énje mit tenne, vagy tehetne a szeretteivel…

Már megint szenved, gondolta Min, ahogy megcsapta a kötésen át áradó fájdalom. Milyen dühös! Mi a fene történt? Egy pillanatra rettegés hasított bele, de elfojtotta. Bíznia kellett Cadsuane tervében. Jó terv volt.

Corele és Merise – manapság szinte el sem mozdultak Cadsuane mellől – tovább hímezgettek egyforma székeiken a kandalló mellett. Cadsuane javasolta nekik a hímzést, hogy kössék le magukat valamivel várakozás közben. Úgy tűnt, a vén aes sedai ritkán tanácsol bárkinek is bármit tanító szándék nélkül.

A Randre felesküdött aes sedaiok közül jelenleg csak Beldeine volt velük. Cadsuane Min mellett ült, és a saját könyvét lapozgatta. Nynaeve fel-alá járkált, és időnként alaposan megrángatta a hajfonatát. Senki sem beszélt a szobában uralkodó feszültségről.

Miről beszélgethetett Rand és Tam? Talán az apja visszafordíthatja a férfit?

Szűkösen voltak a szobában. Így, hogy a kandalló előtti szőnyegen három szék sorakozott, a falnál a pad, Nynaeve pedig úgy járkált az ajtó előtt, mint egy bezárt vadászeb, szinte mozdulni sem volt már hely. A sima kőfalaktól Minnek olyan érzése támadt, mintha egy jókora ládába lennének zárva, és csak egyetlenegy ablak volt Cadsuane háta mögött. Tárva-nyitva állt, beáradt rajta az éjjeli levegő. A lámpákból és a kandallóban vöröslő parázsból sugárzott a fény és a meleg. Az őrzők halkan beszélgettek a szomszédos szobában.

Igen, zsúfolt volt a parányi szoba, de a száműzetését figyelembe véve Cadsuane örülhetett, hogy egyáltalán kapott szobát a Kőben.

Min nagyot sóhajtott, és visszafordult a könyvéhez. Megint ugyanaz a sor hívta fel magára a figyelmét. „A kezében lesz a fény pengéje, és a három eggyé válik.” Mit jelenthetett?

– Cadsuane – tartotta fel a könyvet –, azt hiszem, ezt a sort rosszul értelmezik!

Beldeine megint halkan – szinte észrevehetetlenül – hangot adott megvetésének.

– Van valami mondanivalód, Beldeine? – kérdezte Cadsuane. Fel sem nézett a saját könyvéből, A hatalom helyes megszelídítése című történelmi munkából.

– Annyira azért nem hosszú a gondolatmenetem, Cadsuane sedai – felelte Beldeine könnyedén. A Zöld arcát egyesek talán helyesnek mondták volna saldaeia származására utaló erős vonásaival. Elég fiatal volt ahhoz, hogy ne látsszon még meg rajta az aes sedaiok kortalansága, és gyakran mintha túlságosan is próbált volna bizonyítani.

– Nyilván gondoltál azért valamire, amikor Min megszólalt – mutatott rá Cadsuane, és lapozott egyet. – Ki vele!

Beldeine épp csak elvörösödött – ha az ember sokat volt aes sedaiokkal, észrevette az ilyesmit. Nekik is voltak érzelmi reakcióik, csak tompábbak. Kivéve persze, ha a szóban forgó aes sedai neve Nynaeve volt. Bár jobban uralkodott már az érzelmein, még mindig… még mindig Nynaeve volt.

– Egyszerűen csak úgy vélem, a gyermek roppant szórakoztató, ahogy a könyveket bújja, mintha csak tudós volna – jegyezte meg Beldeine.

Min a legtöbb embertől kihívásnak vette volna a dolgot, de Beldeine mintha csak tényt állapított volna meg.

Cadsuane megint lapozott.

– Értem. Min, mit is akartál mondani nekem?

– Nem fontos, Cadsuane sedai.

– Nem azt kérdeztem, fontos-e, lányom! – szólt rá Cadsuane. – Azt kértem, ismételd meg! Ki vele!

Min sóhajtott egyet. Senki sem tudta az embert alaposabban megalázni, mint egy aes sedai, mert bennük nem volt rosszindulat. Moiraine ezt egyszer nagyon egyszerűen elmagyarázta neki. A legtöbb aes sedai fontosnak érezte, hogy biztosítsa magának az emberek feltétlen tiszteletét, még mielőtt komoly gond merülne fel, hogy ha aztán tényleg baj lesz, mindenki tudja, kit kövessen.

Nagyon idegesítő volt.

– Azt mondtam – ismételte meg –, hogy ez a sor nem jó. A Karaethon-ciklus kommentárjait olvasgatom. Sajius szerint ez sor a három eggyé válásáról arról szól, hogy három királyság fog egyesülni a Sárkány zászlaja alatt. De szerintem téved.

– És miért gondolod – érdeklődött Cadsuane –, hogy többet tudsz, mint a próféciák igen tiszteletreméltó kutatója?

– Mert – berzenkedett Min – ennek az elméletnek nincs semmi értelme. Rand valójában csak egy koronát visel. Talán lehetett volna érvelni az értelmezés mellett, ha nem adja át Teart Darlinnak. De most már nem áll meg az elmélet. Azt hiszem, ez inkább arra vonatkozik, hogyan fogja használni a Callandort.

– Értem – mondta Cadsuane, és megint lapozott a könyvében. – Ez egy meglehetősen szokatlan értelmezés. – Beldeine halványan elmosolyodott, és visszahajolt a hímzésére. – De persze – tette hozzá Cadsuane –, igazad van.

Min felnézett.

– Én is pontosan e miatt a sor miatt kezdtem el tanulmányozni a Callandort – folytatta Cadsuane. – Meglehetősen hosszas kutatás után sikerült kiderítenem, hogy a kardot csak egy háromfős kör irányíthatja hatékonyan. Alighanem ez a sor végső jelentése.

– De ez azt jelenti, hogy Randnek egyszer még egy körben kell használnia a Callandort – nézett vissza Min a passzusra. Tudomása szerint egyelőre ez még nem történt meg.

– Valóban – értett egyet Cadsuane.

Min hirtelen fellelkesedett. Talán egy utalás. Valami, amit Rand még nem tudott, de talán segíthet! Épp csak… Cadsuane már tudta. Ezek szerint ő nem fedezett fel semmi igazán fontosat.

– Azt hiszem – jegyezte meg az idős aes sedai –, helye volna egy bocsánatkérésnek. Végtére is nem tűrhetjük a rossz modort!

Beldeine sötét képpel nézett fel a hímzésről. Aztán hirtelen felállt, és kivonult a szobából. Őrzője, egy fiatal asha'man katona, Karldin, sietve követte az oldalszobából. Átvágott az aes sedaiok szobáján, és Beldeine után ment a folyosóra. Cadsuane szipákolt egyet, aztán visszafordult a könyvéhez.

Becsukódott az ajtó, és Nynaeve végigmérte Mint, mielőtt tovább sétált volna. A lány sok mindent kiolvasott ebből az egy pillantásból. Nynaeve-et zavarta, hogy senki más nem tűnik idegesnek. Tehetetlen, hogy semmiképp sem tud belehallgatni Rand és Tam beszélgetésébe. És nyilván halálosan rettegett Lan életéért. Min megértette. Hasonlóképp érzett Randdel kapcsolatban.

És… az ott egy látomás lett volna hirtelen Nynaeve feje fölött? Gyászolva térdelt egy holttest fölött. A látomás egy szempillantás múlva szertefoszlott.

Min megrázta a fejét. Ezt a látomást nem tudta értelmezni, hagyta hát, hadd menjen. Nem vesztegethette az idejét arra, hogy megpróbálja mindet megfejteni. Például az a fekete kés, ami mostanában olyan sokat pörgött Beldeine feje fölött, bármit jelenthetett.

A könyvre összpontosított. Ezek szerint Rand valamikor egy körben használja majd a Callandort? És a három eggyé lesz? De miért és kivel? Ha a Sötét Úrral küzdve, annak nem lenne sok értelme, hogy egy olyan körben legyen, amit ráadásul nem ő irányít!

– Cadsuane – mondta. – Ezt még mindig nem helyes. Van itt még valami, amit nem vettünk észre!

– A Callandor kapcsán? – kérdezte a nő.

Min biccentett.

– Én is sejtettem – felelte Cadsuane. Milyen különös volt őszintének hallani! – De nem sikerült kiderítenem, mi lehet az. Ha az az ostoba kölyök visszavonná a száműzetésemet, talán fontosabb…

Valaki kivágta a szoba ajtaját. Merise összerezzent ijedtében. Nynaeve hátraugrott az ajtótól, ami kis híján elcsapta.

Egy rettenetesen dühös Tam al'Thor állt az ajtóban. Cadsuane-re meredt.

– Mit tett vele? – förmedt rá.

Az aes sedai leengedte a könyvét.

– Én semmit sem tettem azzal a kölyökkel, azon kívül, hogy próbáltam udvarias viselkedésre szoktatni. Úgy nézem, ezt más családtagjainak sem sikerült még elsajátítania.

– Vigyázzon, aes sedai, mit beszél! – hördült fel Tam. – Látta? Az egész szobában sötétebb lett, amikor belépett! És az arca… egy hulla szemében is több érzelem csillog! Mi történt a fiammal?

– Ezt vehetem úgy – kérdezte Cadsuane –, hogy nem sikerült jól a családi megbeszélés?

Tam mély levegőt vett, és mintha hirtelen kiszállt volna belőle a harag. Még mindig határozott volt, a tekintete elégedetlen, de a dühe már elszállt. Min sokszor látta, ahogy Rand is ilyen hirtelen erőt vett magán, még mielőtt Bandar Ebanban kezdtek teljesen elfajulni a dolgok.

– Megpróbált megölni – közölte Tam higgadtan. – A tulajdon fiam. Egykor olyan szelíd és hű gyerek volt, hogy kívánni sem lehetett volna jobbat. Ma az Egyetlen Hatalmat fókuszálta, és ellenem fordult vele!

Min a szájához kapta a kezét; érezte, ahogy elönti a rettegés. Tam szavára eszébe jutott, milyen volt, amikor Rand fölé tornyosult, és próbálta megölni.

Csakhogy az nem Rand volt. Hanem Semirhage. Nem? Ó, Rand! – gondolta, ahogy végre megértette az előbb érzett szenvedést. Mit tettél?

– Érdekes – mondta Cadsuane hidegen. – És azt mondtad neki, amire felkészítettelek?

– Elkezdtem – válaszolta Tam –, de rájöttem, hogy nem működik. Nem nyílt meg előtte, és jobb is, hogy nem tette! Végtére is egy aes sedai szavait próbálgattam a saját fiammal! Nem tudom, mit tett vele, de felismerem a gyűlöletet, ha látom! Sok mindenért felelnie kell!

Elhallgatott, ahogy hirtelen láthatatlan kezek kapták fel.

– Talán felidéznéd, mit mondtam az udvariasságról, kölyök? – kérdezte Cadsuane.

– Cadsuane – szakította félbe Nynaeve –, nem kell…

– Semmi gond, javasasszony! – mondta Tam. Cadsuane-re nézett. Min sokszor látta, hogy a nő így bánt másokkal. Randdel is. A férfi mindig ideges lett, mások pedig hajlamosak voltak kiabálni ilyen helyzetben.

Tam mélyen az aes sedai szemébe nézett.

– Jól ismerem azt az emberfajtát, aki az ökléhez fordul válaszért, ha kínos kérdéseket tesznek fel neki. Sosem szívelhettem az aes sedaiokat, és örültem, hogy végre megszabadulhatok tőlük, amikor visszatértem a tanyámra. Aki erőszakos, az erőszakos, nem számít, hogy a saját kezével fenyeget-e, vagy valami mással!

Cadsuane felhorkant, de idegesíthette Tam mondandója, mert letette a férfit.

– Most pedig – mondta Nynaeve, mintha ő oldotta volna meg a helyzetet –, talán visszatérhetnénk a fontosabb témára! Tam al'Thor, tőled azért ennél többet vártam volna! Nem mondtuk neked, hogy Rand kiszámíthatatlanná vált?

– Kiszámíthatatlanná? – kérdezte Tam. – Nynaeve, az a gyerek kis híján megőrült! Mi történt vele? Azt tudom, hogy a csata mit tehet egy emberrel, de…

– Lényegtelen – vágott közbe Cadsuane. – Tisztában vagy vele, gyermekem, hogy alighanem ez volt rá az utolsó esély, hogy megmentsük a fiad?

– Ha elmagyarázta volna, milyen véleménnyel van magáról – mondta Tam –, talán máshogy alakult volna. A Fény égesse meg! Ez a vége, ha az ember egy aes sedaira hallgat!

– Ez a vége, ha olyan gyapjúagyú vagy, hogy figyelmen kívül hagyod, amit mondanak neked! – vetette közbe Nynaeve.

– Ez a vége – mondta Min –, ha azt hisszük, el tudjuk érni, hogy azt tegye, amit mi akarunk.

Csend lett a szobában.

És hirtelen Min rádöbbent, hogy érzi a kötésen át Randet. Messze. Nyugaton.

– Elment – suttogta.

– Igen – sóhajtott fel Tam. – Ott helyben, az erkélyen nyitott egy olyan Kaput. Életben hagyott, bár a szemébe nézve meg mertem volna rá esküdni, hogy végezni akart velem. Láttam már ezt a tekintetet mások szemében is, és az egyikünk mindig vérbe fagyva maradt utána a földön!

– De akkor mi történt? – kérdezte Nynaeve.

– Egyszer csak… mintha valami hirtelen elterelte volna a figyelmét – mondta Tam. – Fogta azt a kis szobrát, és átugrott a Kapun.

Cadsuane felvonta a szemöldökét.

– És véletlenül nem láttad, hova vitte az a Kapu?

Nyugatra, gondolta Min. Messze nyugatra.

– Nem vagyok biztos benne – morfondírozott Tam. – Sötét volt, bár azt hiszem…

– Mit? – erőszakoskodott Nynaeve.

– Ebou Dar – lepte meg Min mindannyiukat. – Elment elpusztítani a seanchanokat. Épp, ahogy a Hajadonoknak mondta!

– Ez utóbbit nem tudhatom – mondta Tam –, de tényleg hasonlított Ebou Darra!

– A Fény óvjon minket! – suttogta Corele.

Negyvenkilencedik fejezet

Csak egy ember

Rand menet közben a kabátja zsebébe dugta a karcsonkját, lehajtotta a fejét, a kulcsot pedig gondosan gyolcsba csavarva, az övére akasztva cipelte. Senki sem figyelt fel rá. Csak egy ember volt, aki Ebou Dar utcáit rótta. Semmi különös, hacsak az nem, hogy a legtöbb itteninél magasabb volt. Vörösesszőke haja talán kis aiel vérre utalt. De mostanság olyan sok furcsa ember jelent meg a városban a seanchanok védelmét keresve. Mit számított még egy?

Amennyiben valaki nem tudott fókuszálni, itt stabilitás várta. Biztonság.

Ez zavarta a legjobban. Ezek itt az ellenségei voltak. Hódítók. Úgy érezte, a földjüknek nem volna szabad békésnek lennie. Borzalmas, szenvedéssel teli helynek kellene lennie, ami zsarnoki elnyomás alatt nyög. De egyáltalán nem ilyen volt.

Kivéve, ha valaki fókuszált. Azokkal a seanchanok iszonyatos dolgokat műveltek. Mégsem volt minden olyan fényes a nagy, boldog felszín alatt! És mégis, döbbenetes volt látni, hogy másokkal milyen jól bánnak.

A kolompárok nagy csoportokban táboroztak a város kapui előtt. A szekerek hetek óta nem mozdultak, és mintha kezdtek volna falvakká összeállni. Rand köztük járva hallotta, hogy néhányan arról beszélnek, le kellene telepedniük. Mások persze tiltakoztak ellene. Ők voltak a kolompárok, az utazónép! Hogyan találnák meg a Dalt, ha nem keresnék? Ez ugyanúgy a részük volt, mint a Levél Útja.

Reggel, amikor feltárultak a város kapui, a többi éjszaka érkezővel együtt bement. A kolompárok befogadták mindannyiukat; úgy tűnt, a seanchanok ételadagokat juttatnak nekik azért, hogy ellássák a későn érkező utazókat. És ez csak egy volt számos foglalkozásuk közül. Üstöket foltoztak, egyenruhákat varrtak, és minden mást elvállaltak. Cserébe hosszú történelmük során először részesültek a fennhatóság védelmében.

Rand épp elég időt töltött ahhoz az aielekkel, hogy átragadjon rá is valami a kolompárok iránti megvetésből. Persze ez a megvetés erősen viaskodott benne azzal a tudással, hogy a tuatha'an sok szempontból jóval közelebb maradt az igazi, hagyományos aiel értékekhez. De emlékezett még rá, milyen volt úgy élni. Rhuidean látomásaiban ő maga is a Levél Útját követte. Látta a legendák korát is. Pár kurta percre átélte azokat az életeket, mások életét.

Végigsétált a fülledt város zsúfolt utcáin, és kicsit még mindig szédelgett. Előző éjjel elcserélte a fekete kabátját egy kolompárral egy egyszerű, barna köpenyre. Alul rongyos volt, és itt-ott toldottfoldott. Nem kolompárköpeny volt, hanem valami, amit a kolompárok varrtak meg valakinek, aki nem jött vissza érte. Kevésbé volt benne feltűnő, még ha így arra kényszerült is, hogy a kulcsot az övére szíjazva hordja, ne a külön erre a célra varrott mély zsebben. A kolompár adott neki egy vándorbotot is, és ő most arra görnyedve bandukolt. A magassága feltűnő lehetett volna, és láthatatlan akart lenni az itteniek előtt.

Kis híján megölte az apját. És nem kényszerítette Semirhage, nem befolyásolta Lews Therin. Nem volt mentsége. Nem volt ellenérve. Ó, Rand al'Thor megpróbálta megölni a tulajdon apját. Megragadta az Egyetlen Hatalmat, megfonta a fonatot, és kis híján szabadjára is engedte.

A haragjának már nyoma sem volt; undor vette át a helyét. Meg akarta keményíteni magát. Keménynek kellett lennie. De ide vezette a keménysége! Lews Therin legalább az őrülettel mentegethette a tetteit. Ő semmivel: nem volt hová elbújnia, nem volt hová menekülnie saját maga elől.

Ebou Dar. Eleven, zsúfolt város, félbevágta a hatalmas folyam. Rand a nyugati parton járkált, csodaszép szobrok szegélyezte tereken, sok emelet magas, fehér házsorok közt futó utcákon. Néha verekedésbe vagy késharcba keveredett emberek mellett ment el, akiket senki sem próbált meg szétválasztani. Még a nőknek is kés fityegett a nyakában, drágaköves kis tokban. Belelógott mélyen kivágott felsőjük dekoltázsába, ruhájuk alól pedig színes alsószoknyák villantak elő.

Nem törődött velük. Egyre csak a kolompárokon járt az esze. A kolompárok itt biztonságban voltak, de az ő birodalmában a tulajdon apja sem volt biztonságban. Féltek tőle még a barátai is. Látta Nynaeve szemében.

Az itteniek egyáltalán nem féltek. Seanchan tisztek jártak-keltek a tömegben jellegzetes, rovarszerű sisakjukban. Az emberek utat nyitottak nekik. Tiszteletből, nem félelemből. Amikor Rand belefülelt a közrangúak beszélgetésébe, hálásak voltak a stabilitásért. Dicsőítették a seanchanokat, amiért elfoglalták őket!

Átment az egyik csatorna fölötti rövid kis hidacskán. Aprócska csónakok hintáztak odalenn a vízen, csónakosok kiáltottak oda egymásnak. A városban nem volt semmi rendezettség – ahol lakóházakat várt volna, ott üzletek álltak, és ahelyett, hogy a hasonló boltok kis csoportokban egymáshoz húzódtak volna, mint a legtöbb nagyvárosban, itt összevissza szétszóródtak. A híd túloldalán elment egy jókora, fehér épület, aztán egy fogadó mellett.

Egy csiricsáré, színes selyemruhás ficsúr belebotlott az utcán, és hosszú, túlságosan is udvarias bocsánatkérésbe kezdett. Ő továbbsietett: tartott tőle, hogy a másik csak párbajozni akar.

Az Ebou Dar-iak egyáltalán nem tűntek elnyomott népnek. Nem volt a mélyben feszülő ellenállás sem. A seanchanok sokkal jobban kézben tartották Ebou Dart, mint ő Bandar Ebant, és az itteniek boldogok voltak – sőt, tehetősek! Természetesen Altara, mint királyság, sosem volt valami erős. Rand tudta a tanítómestereitől, hogy a korona fennhatósága nem sokkal terjed túl a városon. Nagyjából ugyanez volt a helyzet a többi seanchan hódítás alá esett vidéken is. Tarabon. Amadicia. Az Almoth-alföld. Némelyik ugyan stabilabb volt, mint Altara, mások még annyira sem, de mindenhol örömmel látták a rendet.

Megállt, és nekitámaszkodott egy újabb fehér épületnek, ezúttal egy patkolókovács műhelyének. A fejéhez emelte karcsonkját, és próbálta rendezni a gondolatait.

Nem akart szembenézni azzal, mit tett kis híján a Kőben. Nem akart szembenézni azzal, mit tett: a Levegő fonataival a földre lökte Tamot, megfenyegette, őrjöngött.

Nem összpontosíthatott erre. Nem azért jött Ebou Darba sem, hogy úgy bámészkodjon, mint valami falusi suttyó! Azért jött, hogy elpusztítsa az ellenségeit! Dacoltak vele: ki kellett irtani őket! A világ összes nemzetének ez volt az érdeke!

De ha ennyi hatalmat fókuszálna a kulcson át, miféle kárt tehetne? Hány életet oltana ki? És nem lehet, hogy csak jelzőtüzet gyújtana a Kitaszítottak számára, mint a saidin megtisztításakor tette?

Hadd jöjjenek! Kihúzta magát. Le tudja győzni őket.

Itt volt az ideje támadni. Itt volt az ideje eltörölni a seanchanokat a föld színéről. Félretette a botját, és leakasztotta a szobrot az övére fűzött zsinegről, de nem kényszerítette rá magát, hogy kicsomagolja a gyolcskendőből. Egy ideig csak nézte a kezében fehérlő holmit, aztán elindult. Annyira nem figyelt, hogy még a botot is ott hagyta. Az Újjászületett Sárkány a nép között járt, és senki sem ismerte fel. Számukra Rand al'Thor messze volt. Az Utolsó Csata kevésbé számított, mint hogy sikerül-e kiérniük a csirkékkel a piacra, vagy a fiuk felgyógyul-e a köhögésből, vagy hogy egyáltalán megengedhetik-e maguknak azt az új selyemmellényt, amire úgy vágytak.

Nem is fogják tudni a választ, amíg el nem pusztította őket.

Irgalom lesz, suttogta Lews Therin. A halál mindig irgalom! Az őrült valahogy manapság nem is tűnt olyan őrültnek. Sőt, igazság szerint a hangja egyre inkább kezdett az övére hasonlítani.

Átment egy újabb hídon, és megérkezett a város hatalmas, fehér falú palotája, a seanchan udvar otthona elé. Négy emelet magas volt, négy kupolája tövében aranysávval, számtalan kis tornya csúcsán még több arannyal. A Kilenc Hold Leánya is odabenn tartózkodik. Olyan tisztává tehetné ezeket a falakat, amilyenek még sosem voltak. Tökéletessé. A maga módján végre kész lehetne az épület, arra a pár pillanatra, amíg a semmibe nem fakul.

Kicsomagolta a kulcsot. Csak egy újabb idegen, aki egy sáros híd tetején ácsorog. Miután megsemmisítette a palotát, gyorsnak kell majd lennie. Kisebb öröktűzlöketekkel elpusztítja majd a hajókat a kikötőben, aztán valami köznapibb módon tűzesőt idéz a városra, hogy pánikot keltsen. A káosz lelassítja az ellenségeit. Ezek után a város kapuiban lévő őrposztokhoz Utazik, és elpusztítja őket. Halványan derengett valami egy ellátótáborról a várostól északra, ahol egyaránt tartottak katonát is, élelmet is. Következőnek majd azt semmisíti meg.

Onnan Amadorba kell mennie, aztán Tanchicóba és a többibe. Gyorsan fog Utazni, sosem marad annyi ideig egy helyen, hogy a Kitaszítottak elkaphassák. A halál villódzó fénye lesz, mint a fénylő parázs, ami itt is, ott is lángra lobban. Sokan meghalnak majd, de legfőképp a seanchan hódítók.

Lenézett a kezében a kulcsra. Aztán megragadta a saidint.

A rosszullét sokkal durvábban tört rá, mint addig valaha is. Olyan erősen csapta meg, mintha ököllel ütötték volna le, és a földre roskadt. Felkiáltott, szinte nem is érezte, ahogy a kőre zuhant. Felnyögött, megragadta a kulcsot, és köré kuporodott. Mintha égett volna belül, aztán megfordította a fejét, a vállára gördült, és végighányt a hídon.

De megtartotta a saidint. Szüksége volt a Hatalomra. A tápláló, csodaszép Hatalomra. Még a saját hányása bűze is valósabbnak érződött, édesebbnek a benne fortyogó Hatalomtól.

Kinyitotta a szemét. Emberek gyűltek köré, aggodalommal a tekintetükben. Egy seanchan őrjárat közelgett. Eljött az idő. Le kellett rájuk csapnia.

De nem tehette meg. Az emberek aggódtak. Őszintén aggódtak. Törődtek vele.

Tehetetlen dühében ordítva nyitott Kaput, és a körülötte állók döbbenten hátraszökkentek. Ő talpra zökkent, és átvetette magát a nyíláson, négykézláb rohant, a seanchan katonák kardot rántottak, és idegen parancsszavakat kiáltottak.

Rand rázuhant a fekete-fehér kőkorongra, és a levegő körülötte fekete volt, akár az űr. A Kapu bezárult mögötte, elzárta tőle Ebou Dart, és a korong lassan siklani kezdett. Átlebegett a semmin, csak valami különös, egyenletes derengés világította be. Rand összekuporodva hevert a korongon, a kulcsot dédelgette, mélyeket lélegzett.

Miért nem tudok elég erős lenni? Nem volt benne biztos, hogy ezt most ő gondolja, vagy Lews Therin. A kettő egy volt. Miért nem tudom megtenni, amit kell?

A korong haladt egy darabig, és az űrt nem törte meg más hang, csak az ő zihálása. A korong úgy nézett ki, mint a Sötét Úr börtönének pecsétjei: hullámvonal szelte ketté, az egyik fele fekete volt, a másik fehér. Ő a feketén hevert. Ezt a részt hívták sokan sárkányagyarnak. Az emberek szemében a gonosz jele volt. A pusztításé.

De ő a szükséges pusztítást hozta csak. Miért hajtotta volna olyan keményen a Minta, ha nem azt akarja tőle, hogy pusztítson? Eredetileg próbálta kerülni, hogy öljön – de nem volt rá sok esély, hogy ezt megtehesse. Aztán azt próbálta megállni, hogy nőket öljön. Az is lehetetlennek bizonyult.

Ő maga volt a pusztítás. Ezt el kellett fogadnia. Valakinek elég keménynek kellett lennie ahhoz, hogy megtegye, amit tenni kell, nem?

Egy Kapu nyílt a semmiben, és Rand talpra kecmergett. Szorosan markolta a kulcsot. Lelépett a sikló korongról, ki az üres mezőre. Itt küzdött a Callandorral a kezében a seanchanok ellen. Itt vallott kudarcot.

Sokáig nézte a mezőt, mélyeket lélegzett, aztán újabb Kaput nyitott. Hómezőre érkezett, és a jeges szél végigtépett rajta. Átlépett. A lába alatt megcsikordult a hó. Hagyta, hadd csukódjon be mögötte a Kapu.

Az egész világ kitárult alatta.

Miért jöttünk ide? – kérdezte Rand.

Mert, válaszolta Rand, mert ezt itt mi csináltuk. Itt haltunk meg!

A Sárkánybérc csúcsán állt, a magányos hegyen, ami akkor tört fel, amikor Lews Therin megölte magát háromezer évvel korábban. Az egyik oldalon lelátott oda, ahol több száz hosszal alatta kirobbant kráter tátongott a hegy oldalában. Hatalmas volt a nyílás, sokkal nagyobb, mint amilyennek oldalról látszott. Vörösen izzó, fortyogó kőzettel teli, kerek nyílás. Mintha a hegy egy része egyszerűen hiányzott volna, mintha le lett volna tépve: a csúcs a magasba tört, de a hegy oldala nem volt sehol.

Rand lenézett a fortyogó mélységbe. Mintha egy vadállat szájába nézett volna. Megcsapta a forróság, és hamupelyhek szálltak fel a levegőben.

A tompa ég felhősen borult fölé. A talaj is éppolyan távolinak látszott, alig lehetett kivenni, mintha csak mintás takarót terítettek volna a lába elé. Emitt egy zöld folt. Erdő. Amott pár öltés: egy folyó. Keletre kis porszemet látott a folyón, mintha parányi levél akadt volna a cérnaszálba. Tar Valon.

Leült, a hó megroppant a súlya alatt. Maga elé tette a kulcsot a földre, Levegőt és Tüzet szőtt össze, hogy ne fázzon.

Aztán a térdére könyökölt, az öklére támasztotta az állát, és lenézett a gömböt magasba emelő férfi parányi szobrára.

Gondolkozott.

Ötvenedik fejezet

Aranyszálak

Szél csapott fel Rand körül, ahogy a világ tetején ült és merengett. A Levegő és a Tűz fonata elolvasztotta körülötte a havat, és vagy három láb széles körben kivillant a szikla szürkésfekete taraja. A csúcs törött körömként mart az égbe, és ő ott ült a tetején. Amennyire meg tudta ítélni, a Sárkánybérc csúcsán volt. Talán az egész világ legmagasabb pontján.

Csak ült a kis sziklapárkányon, és a kulcs ott hevert előtte a kövön. A levegő ritka volt idefenn, és nehezére esett lélegezni, míg csak rá nem lelt arra a fonatra, ami kicsit összenyomta a levegőt körülötte. Akárcsak a hideg ellen idézett fonatnál, ennél sem tudta, hogyan csinálta. Halványan emlékezett még rá, hogy Asmodean mintha próbált volna megtanítani valami hasonló fonatot, de neki az nem ment. Most mintha természetes lett volna. Lews Therin hatása, vagy az, hogy már ennyire ismeri az Egyetlen Hatalmat?

A Sárkánybérc törött, tátott pofája több száz lábbal alatta, a balján ordított. A hamu és kénbűz még ilyen messze is maró volt. A kráter száját hamu festette feketére, olvadt kőzet és robajló tűz mázolta vörösre.

Ő még mindig fogta a Forrást. Nem merte elengedni. Sosem volt olyan rosszul, mint amikor a legutóbb megragadta, és félt tőle, hogy amikor a legközelebb megpróbálná, legyűrné a rosszullét.

Már órák óta ott ült. És mégsem érezte magát fáradtnak. Csak bámulta a ter'angrealt. Gondolkozott.

Ki volt? Mi volt az Újjászületett Sárkány? Jelkép? Áldozat? Pusztításra kovácsolt kard? Védelmezésre emelt, óvó kar?

Báb, ami újra és újra eltáncolja a szerepét?

Dühös volt. Dühös volt a világra, a Mintára és a Teremtőre, amiért elhagyta az emberiséget, hadd küzdjön meg egymaga a Sötét Úrral, irányítás nélkül. Milyen jogon követelte bármelyik is magáénak az ő életét?

Rendben, felajánlotta nekik az életét. Rettentő sokáig tartott, amíg elfogadta a tulajdon halálát, de végül megbékélt vele. Nem volt elég? Tényleg egészen a végig szenvednie kellett?

Azt hitte, ha eléggé megkeményíti magát, akkor nem kell tovább szenvednie. Ha nem érez, akkor nem is fájhat.

Kínzóan lüktetett a seb az oldalán. Egy ideje már képes volt megfeledkezni róla. De a kezén száradó halálok nyersre dörzsölték a lelkét. Az a lista Moiraine-nel az élén. A nő halálával kezdett elromlani minden. Addig még mindig reménykedett.

Addig még egyszer sem zárták ládába.

Megértette, mit várnak tőle, és úgy változott, ahogy meggyőződése szerint ehhez változnia kellett. Mindegyik változás csak azt szolgálta, hogy összeroppanjon a kötelesség súlya alatt. Hogy meghaljon olyan emberekért, akiket nem is ismer? Hogy ő az egész emberiség kiválasztott megmentője? Az ember, aki arra választatott, hogy egyesítse a világ királyságait, és elpusztítsa mindazokat, akik nem hallgatják meg? Aki arra választatott, hogy a nevében harcolók ezreinek a halálát okozza, hogy az ő lelkük súlyát is a vállán hordja, mert valakinek ezt is viselnie kellett? Miféle ember az, aki felvállalja mindezt, és mégis megőrzi az ép elméjét? Nem látott más kiutat, mint hogy elvágja magát az érzelmeitől, mint hogy újraalkotja magát cuendillarból.

De kudarcot vallott. Nem volt képes eltaposni az érzelmeit. Az a hang mélyen odabenn olyan halk volt, mégis megsebezte, mintha a legapróbb kis tűszúrás ejtett volna lyukat a szívén. De még a legapróbb kis lyukon is kifolyt a vér.

És a lyukaktól idővel elvérzett.

A csendes hang már elhallgatott. Eltűnt, amikor a földre lökte Tamot, és kis híján végzett vele. E nélkül a hang nélkül is tovább mert volna menni? Mi van, ha ez volt a régi Rand utolsó szikrája – azé a Randé, aki még hitt benne, hogy tudja, mi jó és mi rossz? Akkor mit jelent a csend?

Felkapta a kulcsot, és felállt. A csizmája megcsikordult a kövön. Délre járt már, bár a napot sűrű felhőtakaró rejtette. Odalenn látta az erdőket, tavakat, falvakat.

– És mi van, ha nem akarom, hogy a Minta tovább menjen? – ordított fel. Előrelépett, egészen ki a sziklaperemre, és a mellkasához szorította a kulcsot. – Ugyanazokat az életeket éljük! – bődült le rájuk. – Újra és újra és újra és újra! Ugyanazokat a hibákat követjük el! A királyságok ugyanazokat az ostobaságokat csinálják! Az uralkodók újra és újra cserbenhagyják a népüket! Az emberek továbbra is szenvednek és gyűlölnek és meghalnak és ölnek!

Nagyot lökött rajta a szél, belekapott barna köpenyébe és elegáns teari nadrágjába. De a szava messze szállt, visszaverődött a Sárkánybérc törött falán. Hideg volt és éles, friss, új levegő. A fonat elég melegen tartotta ahhoz, hogy életben maradjon, de nem tompította el a fagy marását. Azt nem is akarta.

– Mi van, ha azt hiszem, hogy ennek az egésznek nincs semmi értelme? – csattant fel egy király parancsoló hangján. – Mi van, ha nem akarom, hogy tovább forogjon? Mások vére árán élünk! És azokat a másokat elfelejtettük! Mi haszna az egésznek, ha minden, amit tudunk, elkopik? A nagy tettek, a nagy tragédiák… egyik sem jelent semmit! Legendákká válnak, aztán a legendákat elfelejtik, és az egész kezdődik újra elölről!

A kulcs ragyogni kezdett a kezében. A felhők mintha még sötétebben húzódtak volna a feje fölé.

Rand dühe a szívverésével egy ütemben lüktetett, és követelte, hogy engedje szabadjára.

– Mi van, ha igaza van? – ordított. – Mi van, ha jobb lenne véget vetni ennek az egésznek? Mi van, ha a Fény mindig is csak hazugság volt, és ez az egész csupán büntetés? Újra és újra megszületünk, gyengén, halandóan, mindörökké csapdába esve! Örökre szenvednünk kell!

A Hatalom egy új óceán medrét kitöltő, őrjöngő hullámként robajlott bele. Életre kelt, átmosta a saidin csodája, nem érdekelte az sem, hogy ezt a tüzet minden fókuszálni képes férfinak látnia kell. Mintha lángra lobbantotta volna a Hatalom, mintha napként ragyogott volna le a világra.

– MINDEZ MIT SEM SZÁMÍT!

Lehunyta a szemét, egyre több Hatalmat fogadott magába, és úgy érezte magát, mint eddig még csak kétszer. Egyszer, amikor megtisztította a saidint. És egyszer, amikor létrehozta ezt a hegyet. És akkor még több Hatalmat szívott magába.

Tudta, hogy ennyi el is pusztíthatja. Már nem érdekelte. Az évek óta felgyülemlő harag végre szabadon lángra lobbant, végre kiutat talált. Széttárta a karját, és a jobbjával a kulcsot markolta. Lews Therinnek igaza volt, amikor megölte magát, és létrehozta a Sárkánybércet. Csak nem ment elég messzire.

Emlékezett arra a napra. A füstre, a robajra, az éles fájdalomra, ahogy a Gyógyítás kitisztította az elméjét, ahogy a lerombolt palotában hevert. De minden kín eltörpült a felismerés iszonyatos fájdalma mellett. A kín, hogy kidöntve, üszkösen látja a csodás falakat. Az ismerős holttestek látványa, akiket mintha megunt rongyokként vetettek volna a földre.

És Ilyena, aki ott hevert a közelében, és aranyhaja széles tócsában terült szét körülötte.

Érezte, ahogy a palota a föld zokogásától reszket meg alatta. Vagy a Sárkánybérc volt az, és attól lüktetett, hogy ilyen iszonyatosan sok Hatalmat fogadott magába?

Érezte a levegőt megülő vérszagot, a korom, a halál és a fájdalom bűzét. Vagy csak az alatta elterülő, haldokló világ szagát érezte?

A szél ostorozni kezdte, a fölötte örvénylő hatalmas felhők egymásba csavarodtak, akár a feneketlen mélyben találkozó, ősi behemótok.

Lews Therin hibát követett el. Meghalt, de a világot életben hagyta, sebzetten, hadd bicegjen előre. Hagyta, hogy az Idő Kereke tovább forogjon, keringjen, rothadjon, és újra visszahozza erre a földre. Nem menekülhetett. Csak akkor, ha mindennek véget vet.

– Miért? – suttogta a körülötte tekergőző szélbe. A kulcson át több Hatalom zúdult belé, mint ami a saidin megtisztításakor eltöltötte. Talán több, mint amit valaha bárki magában tartott. Elég lett volna ahhoz, hogy felfejtse a Mintát, és végső nyugalmat hozzon.

– Miért kell mindezt újra és újra megtennem? – suttogta. Egyszer már kudarcot vallottam. Meghalt, és én öltem meg. Miért kellett újra megszületnem?

Villám csapkodott, mennydörgés taszította meg. Ő lehunyta a szemét, ott állt a több ezer láb magas meredélyen, a jeges szélvihar szívében. Lehunyt szemhéján át is látta a kulcsból áradó fényt. A benne robajló Hatalom túlragyogta. Ő volt a nap. Ő volt a tűz. Ő volt az élet és a halál.

Miért? Miért kell mindezt újra és újra megtennem? A világ nem tudta megválaszolni a kérdést.

A magasba emelte a karját, átáramlott rajta az erő és a hatalom. A halál, a pusztítás megtestesülése volt. Véget vet ennek az egésznek! Véget vet mindennek, hogy az emberek végre megpihenhessenek a sok szenvedés után!

Megakadályozza, hogy újra és újra élniük kelljen. Miért? Miért tette ezt velük a Teremtő? Miért?

Miért élünk újra és újra? – kérdezte hirtelen Lews Therin hangja tisztán, élesen.

Igen, könyörgött válaszért Rand, mondd meg! Miért?

Talán… kezdte Lews Therin, egy pillanatra döbbenetesen józanul, és a hangjában nem csengett egy szikrányi őrület sem. Halkan, áhítatosan beszélt. Miért? Lehetséges… hogy talán azért, hogy kapjunk még egy esélyt!

Rand megdermedt. A szél ismét meglökte, de nem mozdíthatta el. A Hatalom megingott benne, mint a bűnöző nyaka fölött hosszan kitartott hóhérbárd. „Lehet, hogy nem választhatod meg a rád nehezedő kötelességet – hallotta Tam hangját az emlékeiben. – De azt megválaszthatod, miért teljesíted őket.”

Miért, Rand? Miért mész csatába? Mi értelme az egésznek?

Miért?

Csend borult mindenre. Még a vihar, a szél süvítése, a mennydörgés dacára is csend borult mindenre.

Miért? – gondolta Rand álmélkodva. Mert ahányszor csak élünk, mindig szeretünk is.

Ez volt a válasz. Átmosták az eddig élt életek, az eddig elkövetett hibák, és a mindent megváltoztató szeretet. Látta lelki szemei előtt az egész világot, és mindent beragyogott a kezében sütő fény. Emlékezett az életeire, több százra, több ezerre, az emlékei visszanyúltak a végtelenbe. Emlékezett a szeretetre, a békére, az örömre, a reményre.

Ebben a pillanatban hirtelen eszébe jutott valami csodálatos. Ha én újra élek, talán ő is él!

Ezért küzdött. Ezért született meg újra, ez volt a válasz Tam kérdésére is. Azért harcolok, mert a legutóbb elbuktam. Azért harcolok, mert jóvá akarom tenni, amit akkor elrontottam.

Ezúttal nem akarom elrontani.

A benne őrjöngő Hatalom a csúcspontjára ért, és ő maga ellen fordította, visszavezette a Choedan Kal kulcsába. A ter'angreal egy sokkal nagyobb erőhöz csatlakozott, egy hatalmas sa'angrealhoz, messze délen. Azért építették, hogy megállítsák vele a Sötét Urat. Néhányan azt mondták, túl erős. Túl erős ahhoz, hogy valaha is éljenek vele. Túl ijesztő.

Rand a saját hatalmát fordította ellene, szétzúzta a távoli gömböt, elpattintotta, mintha csak egy óriás markolt volna rá.

A Choedan Kal felrobbant.

A Hatalom a semmibe villant.

A vihar véget ért.

És Rand nagyon hosszú ideje először kinyitotta a szemét. Valahol mélyen tudta, hogy soha többé nem hallja már Lews Therin hangját a fejében. Mert nem két külön személyiség voltak. Sosem.

Végignézett az alatta elterülő világon. A magasban örvénylő felhők végre felszakadoztak, még ha csak közvetlenül fölötte is. A félhomály feloszlott, és ő látta, hogy a nap épp fölötte ragyog.

Felnézett rá. Aztán elmosolyodott. És végül mélyen, szívből, tisztán felnevetett.

Túl rég nem tett ilyet.

Epilógus

Fényben fürödve

Egwene két bronzlámpa fényében dolgozott. Mindkét lámpa a kezét magasra emelő nőalakot ábrázolt, és a tenyerükben libbent a láng. A nyugodt, sárga fény visszaverődött kezük ívén, a karjukon, az arcukon. Vajon a Fehér Torony és Tar Valon jelképei voltak? Vagy az aes sedaiokat ábrázolták, ahogy Tüzet szőnek? Vagy talán csak egy korábbi amyrlin ízlését tükrözték.

Az íróasztala két oldalán álltak. Rendes íróasztala volt, és végre volt hozzá rendes széke is. Az amyrlin dolgozószobájában ült, bár minden Elaidára utaló jeltől megfosztották. Kopáran hagyták hátra, a falak üresen néztek vissza rá, a lambériát nem díszítette sem faliszőnyeg, sem kép, a fal melletti kis asztalokon nem álltak műtárgyak. Még a könyvespolcokat is kiürítették; nehogy Elaida olvasmányai közül valami ne legyen a kedvére.

Abban a pillanatban, amint látta, hogy a többiek mit tettek, Egwene megparancsolta, hogy Elaida minden holmiját gyűjtsék össze, és zárják biztonságos helyre. Olyan nőket rendelt az őrzésére, akikben megbízott. A holmik közt biztos maradt Elaida terveire utaló jel. Talán az egyik könyve lapjai közé csúsztatott be pár rejtett jegyzetet, hogy később még átnézze. Talán jobban elrejtette, és csak abból lehet kikövetkeztetni, mit akart, hogy épp milyen fajta könyveket olvasott, vagy mit tartott az asztalfiókban. De nem volt a kezükben Elaida, hogy kivallassák, és még csak fogalmuk sem volt róla, miféle cselszövések maradtak hátra, hogy később a Fehér Torony lábába marjanak. Egwene maga akarta végignézni Elaida holmiját, aztán kifaggatni egyesével a Toronyban lévő összes aes sedait, hogy megtudja, miféle kis jeleket rejtenek.

Egyelőre viszont épp elég más dolga akadt. Megrázta a fejét, és tovább lapozott Silviana jelentésében. A nő a krónikák valóban hatékony őrének bizonyult; sokkal ügyesebb volt, mint Sheriam. A Toronyban maradt nők tisztelték Silvianát, és mintha a Piros ajah is legalább részben elfogadta volna a békeajánlatát, a gesztust, hogy közülük választotta a krónikák őrét.

Persze kapott két igen merev tiltakozó levelet is: egyet Romandától, egyet pedig Lelaine-től. Ott hevertek a papírhalom legalján. Mindkét nő szinte ugyanolyan gyorsan visszavonta lelkes támogatását, ahogy mellé álltak pár órával előtte. Most azon civakodtak, mihez kezdjenek a damanekkal, akiket Egwene a Fehér Torony elleni támadás alatt fogott el, és egyiküknek sem tetszett az ő terve, hogy aes sedait faragjanak belőlük. Úgy tűnt, hogy Romanda és Lelaine még évekig fájdítják majd a fejét.

Félretette a jelentést. Késő délután volt, fény szivárgott be az erkélyajtó áttört ablaktábláján. Nem nyitotta ki: jobban szeretett a félhomályban dolgozni. Jó érzés volt egyedül lenni.

Egyelőre a szoba hiányos berendezését sem bánta. Tény, hogy kicsit túlságosan is emlékeztetett a novíciák főnökasszonyának dolgozószobájára, de a világ összes faliszőnyege sem űzhette volna el ezt az emléket, ha egyszer Silviana volt az ő krónikaőre. És nem is volt ezzel semmi baj. Miért is akarna elfeledkezni arról az időszakról? Élete legcsodásabb győzelmei közül többet is akkor ért el.

Bár azt határozottan nem bánta, hogy sziszegés nélkül tudott ülni a fenekén.

Halványan elmosolyodott, és átfutotta Silviana jelentésének következő részét is. Aztán összevonta a szemöldökét. A Toronyban lévő Fekete nővérek többsége elmenekült. A Silviana gondos, egyenletes kézírásával készült jelentés arról számolt be, hogy bár sikerült elfogniuk néhány Feketét az ő felemelését követő pár órában, azok a nők a leggyengébbek közé tartoztak. A többségük – úgy hatvan Fekete nővér – elszökött. Beleértve egy ülnököt is, mint az Egwene-nek már feltűnt, aki nem volt rajta Verin listáján. Evanellein eltűnése határozottan arra vallott, hogy Fekete.

A homlokát ráncolva kapta fel a következő jelentést. A Toronyban lévő összes nő listája volt, sok-sok oldal hosszú, kiterjedt irat, ajahok szerint lebontva. Jó néhány név mellett szerepelt kis megjegyzés.

Fekete, elszökött. Fekete, elfogtuk. Seanchan fogságba esett.

Ez a legutolsó csoport is bőszítette. Saerin kellően előrelátó volt ahhoz, hogy közvetlenül a támadás után népszámlálást tartson, hogy megtudja, pontosan kiket rabolhattak el.

A Torony közel negyven tagját – több mint két tucat teljes jogú aes sedait! – martak fel az éjszaka kellős közepén, és repítettek délre. Mintha valami ijesztő gyermekmese lett volna enyészekről meg félemberekről, akik elviszik a rossz kisgyerekeket. A szerencsétlen nőket megverik, bezárják és puszta eszközzé teszik.

Egwene-nek minden erejére szüksége volt, hogy ne nyúljon fel a nyakához, ahol egykor fogva tartotta a nyakörv. Most nem figyelhet erre, a Fény égesse meg!

A Verin listáján szereplő Fekete nővérek mindegyike ép volt és egészséges a seanchan támadás után is. De a többségük elszökött, mire ő a Toronyba ért, hogy elfoglalja a trónját. Velina eltűnt. Akárcsak Chai, Birlen és Alviarin. A Fekete-vadászoknak nem sikerült elkapniuk időben.

Miből jöhettek rá? Sajnos alighanem ahhoz volt köze, hogy ő elfogta a Fekete nővéreket a lázadó táborban. Tartott tőle, hogy nem elég erősek a lapjai. De mi mást tehetett volna? Csak abban reménykedhetett, hogy minden Feketét elfog a táborban, és hogy a Toronyban nem veszik hírét az esetnek.

De nem így történt. Elfogott néhányat azok közül, akik Tar Valonban maradtak, és kivégeztette őket. Aztán újra felesketett az Esküpálcára minden egyes nővért a Toronyban. Persze nem tetszett nekik. De az a tudat, hogy a lázadók mindegyike megtette, megingatta őket. Ha ez nem lett volna elég, a hír, hogy Egwene a tulajdon krónikaőrét is kivégeztette, talán meggyőzte volna őket. Az egyértelműen sokat segített, hogy Silviana felajánlotta, hogy megesküszik elsőnek az egész Csarnok színe előtt, és hogy utána Egwene is újra esküt tett, aztán az igazságnak megfelelően elmondta a Csarnoknak, hogy a saját szemével látta, ahogy a táborban lévő aes sedaiok bebizonyították, nem árnybarátok. Három újabb Fekete nővért fogtak el így, akik nem szerepeltek Verin listáján. Csak hármat. Verin újra bebizonyította az alaposságát.

Félretette a jelentést. Még mindig rágta, hogy ezek a nők elszöktek előle. Hatvan árnybarát nevét ismerte, és kimenekültek a markából! És ez a szám nyolcvanra ugrott, ha azokat is hozzávette, akik a lázadók táborából menekültek el.

Megfoglak találni, Alviarin! – fogadkozott, és az ujjával dobolt a papíron. Megfoglak találni. Te magad vagy a rothadás a Fehér Torony szívében. A legrosszabb rothadás. De nem hagyom, hogy megronts mást is!

Félretette a lapot, és felvett egy másikat. Ezen csak pár név szerepelt. Azoknak a nőknek a listája, akik nem szerepeltek Verin felsorolásában, és akiket vagy a seanchanok raboltak el, vagy maguk tűntek el a támadás után.

Verin biztosra vette, hogy az egyik Kitaszított, Mesaana a Toronyban bujkál. Sheriam vallomása is ezt erősítette meg. Egwene ugyan újraesketett minden egyes aes sedait a Pálcára, de nem talált köztük erős árnybarátot. Remélhetőleg az újraesketés talán az ajahokat is közelebb hozza egymáshoz. Most már nem kell amiatt aggódniuk, hogy Feketék lennének köztük. Persze az is lehet, hogy meggyengíti az aes sedaiokat a bizonyosság, hogy tényleg létezett köztük egy titkos, Fekete ajah.

Akárhogy is, komoly gonddal nézett szembe. Még egyszer végignézte a listát. A Toronyban minden egyes nő bebizonyította, hogy nem árnybarát. A Verin listáján szereplő összes aes sedai sorsát ismerték. Kivégezték, elfogták, elmenekült a Fehér Toronyból az ő felemelésének napján, elragadták a seanchanok, vagy épp most nem tartózkodott a Toronyban – esetleg már jó ideje nem tartózkodott a Toronyban. A nővérek tudták, kikre kell figyelniük.

Talán szerencséjük volt, és a Kitaszított azok között volt, akiket a seanchanok elragadtak. De Egwene azért nem hitt ebben a fajta szerencsében. Egy Kitaszítottat nem lehetett ilyen könnyen elfogni. Lehet, hogy eleve tudott is a támadásról.

Csak három név maradt az előtte sötétlő listán. Nalasia Merhan, Barna. Teramina, Zöld. Jamilila Norsish, Piros. Mind a hárman roppant gyengék az Egyetlen Hatalomban. És mind a hárman már évek óta a Toronyban voltak. Meglehetősen valószínűtlennek tűnt, hogy Mesaana valamelyikük helyét foglalta el, és olyan jól csinálta, hogy senki sem vette észre a csalást.

Volt egy megérzése, de legalábbis félelme. A Kitaszítottnak e közül a három nő közül valamelyiknek kellett volna lennie. De egyikükre sem illett a kép. Egyáltalán nem. És őt ez rémítette meg. Mi van, ha Mesaana még mindig a Toronyban rejtőzik?

Ha igen, akkor tudta, hogyan lehet megkerülni az Esküpálcát? Halkan bezörgettek az ajtón. Egy pillanattal később résnyire nyílt.

– Anyám? – kérdezte Silviana.

Egwene felnézett, és felvonta a szemöldökét.

– Úgy véltem, ezt látni szeretné – lépett be a Piros. Újra takaros kontyban hordta a haját, és vörös krónikaőri stólája a vállán fénylett.

– Mit?

– Jöjjön, nézze meg!

Egwene kíváncsian kelt fel. Silviana hangja nem volt feszült, úgyhogy nem lehetett szó semmi borzalmasról. Kimentek a dolgozószobából, és végigsétáltak a Torony szélén, egyenesen a Torony Csarnoka felé. Amikor odaértek, Egwene ismét felvonta a szemöldökét. Silviana intett, hogy menjen be.

A Csarnok épp nem ülésezett, és a székek üresen álltak. A sarokban fehér lepedőkön kőművesszerszámok hevertek, és vastag, barna ruhás, fehér ingüket könyékig feltűrt férfiak álldogáltak a seanchan támadás hagyta jókora lyuk előtt. Egwene úgy rendelkezett, rózsaablakot építsenek oda, ne zárják le teljesen, hogy ne feledjék a Fehér Tornyot ért támadást. Hogy mindig figyelmeztesse őket, meg kell akadályozniuk, hogy ez még egyszer megtörténhessen. De mielőtt az ablakot kifaraghatták volna, a kőműveseknek meg kellett erősíteniük a falat, és ki kellett alakítaniuk a helyét.

Egwene és Silviana besiklottak a terembe, végigsétáltak a padlóra vezető rövid kis rámpán. A padlót illően visszafestették mind a hét ajah színére. A kőművesek észrevették őket, tisztelettudóan elhátráltak, majd az egyik még a sapkáját is lekapta, és a hóna alá gyűrte. Ahogy a terem túloldalára értek, a tátongó nyílás elé, Egwene végre megértette, Silviana mit akart megmutatni neki.

Ilyen hosszú idő után végre felszakadt a felhőzet. A Sárkánybérc körül egy gyűrűben kitisztult az ég. Letűzött a napfény, és megvilágította a távolban magasló hófödte hegyet. A legfelső csúcs és a kráter tátongó szája fényben fürdött. Egwene hetek óta nem látott igazi napfényt. Vagy talán még hosszabb ideje.

– Először csak pár novícia vette észre, anyám – lépett oda mellé Silviana is. – Aztán gyorsan híre ment. Ki hitte volna, hogy egy ilyen kis napfény ekkora felzúdulást okoz? Olyan egyszerű… mind láttunk már ilyet. Mégis…

Volt benne valami csodaszép. A fény erős, tiszta oszlopban zuhogott alá. Messzi volt, de lenyűgöző. Mintha valami elfeledett, mégis ismerős jelenség ragyogott volna elő a messzi emlékekből, hogy megmelengesse az ember lelkét.

– Mit jelenthet? – kérdezte Silviana.

– Nem tudom – felelte Egwene. – De örülök, hogy látom! – Habozott. – Az a lyuk a felhőzeten túl egyenletes ahhoz, hogy természetes legyen. Jegyezzük fel ezt a napot a naptárban, Silviana! Valami történt. Talán majd egyszer megtudjuk az igazat!

– Igen, anyám – válaszolta Silviana, és újra kinézett a résen.

Egwene ott maradt mellette, nem sietett vissza azonnal a dolgozószobába. Megnyugtató volt a távoli fényt nézni. Olyan nemes volt. Úgy hiányzott.

– Nemsokára nagy viharok jönnek – mintha ezt mondta volna. – De most itt vagyok.

Itt vagyok.

Az idő végezetén amikor a sokból egy lesz a végső vihar dühödt szeleit gyűjti hogy elpusztítsa a már halódó földet. És a közepén egy vak ember áll tulajdon sírján tapodva. És újra látni fog, és siratja mindazt, mi történt.

A Sárkány Próféciáiból, az Essanik-ciklusból. Malhavish hivatalos fordítása, a Senadari Birodalmi Jegyzékek Háza, a Felemelkedés Negyedik Köre.

Vége az Idő Kereke tizenkettedik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Toma-naptár (melyet Toma dur Ahmid dolgozott ki), hozzávetőlegesen két évszázaddal az utolsó férfi aes sedai halála után vált elterjedtté, és a dátumokat a Világtörés után (V.u.) számította. A trallok háborúkban olyan sok feljegyzés semmisült meg, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Gazari Tiam új naptár bevezetését javasolta, a világnak a trallok fenyegetéstől való feltételezetten végleges megszabadulását ünnepelendő. Azt ajánlotta, attól kezdve minden évet szabad évként (sz.é.) tartsanak számon. A Gazari kalendárium az utolsó trallok háború vége után húsz évvel már széles körű elfogadottságot mondhatott a magáénak. Sasszárny Artur megkísérelt új időszámítást bevezetni, a birodalma alapításától számítva (a.u., az alapítás után), de ezt ma már csak történészek ismerik és hivatkoznak rá nagy ritkán. Az egész földrészre kiterjedő pusztulással, tömeges halállal, az egységes birodalom szétdarabolódásával járó százéves háború után Uren din Jubai Szárnyaló Sirály, a tengeri nép tudósa egy negyedik naptárat dolgozott ki, melyet a taraboni Farede panarcha életbe is léptetett. A Farede időszámítás, amely a százéves háború önkényesen megválasztott végpontjától számítja az éveket, és az azóta eltelt időt újkornak nevezi (úk.), jelenleg is használatban van.

(Kiejtéskor mindig az aláhúzott szótagon van a hangsúly. Ha nincs aláhúzva egyik szótag sem, akkor a hangsúly az elsőre esik, mint a magyarban.)

a császárnő Fülei: Seanchan kémszervezet, amelynek tagjai ugyanúgy lehetnek egy nemes háztartásának tagjai, mint bankárok, kereskedők, még da'covalék is, ámbár so'jhinek csak nagy ritkán. A Fülek nem hajtanak végre akciókat, csupán figyelnek, szemlélnek, hallgatnak és jelentenek. Jelentéseiket alacsonyabb rangú Kezeknek küldik, akik mind őket, mind az Igazság Keresőit irányítják, és eldöntik, hogy utóbbiak a jelentések fényében milyen tetteket hajtsanak végre.

a Fa: Avendesora.

A hatalom helyes megszelídítése: Történeti munka, melyről igen kevés tudható.

A Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, amelyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában.

A Világtörés után: Történeti munka, melyről igen kevés tudható.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, amely fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. A nyakörvet a damane viseli, a karkötőt a sul'dam. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen.

aelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes kígyószerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kérdését megválaszolni. Bármilyenek is legyenek ezek a kérdések, a válasz mindig pontos és igaz lesz, noha a legtöbb esetben felettébb ködös és nehezen kihüvelyezhető. Az Árnyékkal kapcsolatos kérdések – bár az aelfinnek ezekre is válaszolnak – roppant veszélyeket rejtenek magukban. Az aelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy hajdan Mayene-ben, manapság viszont már Tear Kövében lévő ter'angreal segítségével fel lehet keresni őket. Egyes hírek szerint a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az aelfinnek az Ősi Nyelvet használják, egyezményekre és megállapodásokra hivatkoznak, és minden esetben megkérdezik az őket felkeresőket, hogy van-e náluk vas, hangszer vagy tűzgyújtásra alkalmas eszköz. Lásd még: eelfinn
aes sedai (ájz szedáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedaiok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymamakorú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. A kifejezést címként is használják, mint például „Sheriam sedai”, illetve különleges tisztelet jeleként a következő formában is: „Sheriam aes sedai”. Lásd még: ajah; Amyrlin-trón
aiel háború (úk. 976-978.): Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (Far Aldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: Aiel-puszta
aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másodfivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másodnagyanyának és másodnagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

aielek (ájílek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy fekete kendős aiel” szólás, amelyet olyan emberre használnak, aki erőszakosan viselkedik. Az aielek halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhelykeresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „Elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

ajah (ádzsah): Az aes sedaiok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedaiok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a trallok háborúk idején a csataajahnak is neveztek) mindig készen áll a Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedaiai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Lan Mandragoran (allan mendregoren): Egy őrző, akit köteléke Moiraine-hez fűzött. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai shan és az utolsó élő malkieri nagyúr, Nynaeve férje.

Álmodó: képességek.

álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedaiok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek

Altara: A Viharok tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Beslan, a Mitsobar-ház feje) a seanchan császárnő hűbérese, országa seanchan terület.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Alviarin Freidhen (Alviarin Frejdhen): Egy hivatalosan a Fehér ajahhoz, ám valójában a Feketéhez tartozó aes sedai; hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (amadícia): Egy a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye volt, akiknek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabbnak számított. Az ország jelenleg seanchan felségterület; a Fény Gyermekeit kiszorították onnan. Amadicia címere kék mezőben hatágú ezüstcsillag vörös bogáncson.

amyrlin (amerlín): Amyrlin-trón.

Amyrlin-trón (amerlín): (1) Az aes sedaiok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedaiok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin-trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedaiok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. Az Amyrlin-trón egyszerre minden ajahhoz tartozik, és egyikhez sem. (2) A trón, amelyen az aes sedaiok vezetője ül.

Amys (amísz): A Hideg Szikla-erőd tudós asszonya, egyben álomjáró. A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla-erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor (endór): Gazdag ország, amelyhez a Folyóköz is tartozik, s amely a Ködhegységtől egészen az Erinin-folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrell-folyóig terjed. Andor címere vörös alapon ágaskodó fehér oroszlán. Lásd még: leányörökös
angreal (angriál): Igen ritka tárgy, amely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amennyire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A legendák korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás; sa'angreal, ter'angreal

Arad Doman (árad domán): Ország az Aryth-óceán partján. Pillanatnyilag polgárháború dúl a területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra. Fővárosa Bandar Eban, ahol az ország minden részéből összezsúfolódott menekültek között súlyos élelmiszerhiány fenyeget. Az Arad Doman alapítása körüli időben nemesi címet szerzett családok – a „nemesen születettek” – általában megvetik a későbbi időkben soraik közé emelkedett újnemeseket. Az ország uralkodóját a nagy kereskedőcéhek fejeinek tanácsa, a szinte csupa női tagból álló Kereskedőtanács választja. Az uralkodónak – akinek élethosszig szól a megbízatása – azonban a nemesi osztályból kell származnia. Jogilag a király (vagy királynő) abszolút hatalommal bír, ám a Kereskedőtanács háromnegyedes többséggel letaszíthatja trónjáról. Arad Doman jelenlegi uralkodója Alsalam Saeed Almadar király, Almadar hercege, az Almadar-ház feje; azonban a hollétét sűrű homály fedi.

Arafel (arafel): A Határvidék egyik országa. Négy részre osztott címere két átlósan átellenes mezején vörös alapon három fehér rózsa, a másik kettőn fehér alapon három vörös rózsa látható.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk, Shai'tan kiszabadul a börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a legendák korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt. Egy olyan világra, ahol a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De ekkor minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyverként használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány
árnyékember: myrddraal.

Artur Paendrag Tanreall (artur péendreg tanríal): Sasszárny Artur.

asha'man (asamen): (1) Az Ősi Nyelven: „őr” vagy „őrök”, de mindenképpen az igazság és hűség őre. (2) Azoknak a férfiaknak a neve, illetve rangja, akik az andorbeli Caemlyn közelében lévő Fekete Toronyba mentek, hogy megtanuljanak fókuszálni. Képzésük főleg azokra a formákra koncentrál, amelyekkel az Egyetlen Hatalmat fegyverként lehet használni. További eltérés a Fehér Toronyban használt módszerhez képest, hogy amint elsajátították a saidin használatát, minden munkát és feladatot az Egyetlen Hatalom segítségével kell elvégezniük. Az új jelentkezőket katonának hívják, és egyszerű fekete ruhát hordanak, magas nyakkal, andori divat szerint. Amikor tanulmányaiban eljut egy bizonyos fokra, a katonát avatottá emelik, és jogot szerez arra, hogy ruháján egy ezüst kitűzőt viseljen, amit Kardnak hívnak. Amikor végül az avatottat asha'manné léptetik elő, újabb kitűzőt kap, az aranyból készült sárkányformát, melyet a Karddal ellentétes oldalon viselnek. Bár a legtöbb asszony, még a feleségek is elmenekülnek, amikor kiderül, hogy választottjuk képes a fókuszálásra, jó néhány férfi házasságban él. Ők ugyanolyan kötelékkel kötik magukhoz a feleségüket, mint amilyet az aes sedaiok használnak őrzőik megkötésére. Ugyanezzel a kötelékkel elfogott aes sedaiokat is magukhoz kötöttek már egyes asha'manek. De az ellentettjére is találni példát: egyes aes sedaiok is kötöttek már magukhoz őrzőkként asha'maneket a szokásos módon. Az asha'manek vezetője jelenleg Mazrim Taim, aki M'Haelnek (az Ősi Nyelven: „vezérnek”) is hívatja magát.

Átfogó értekezés a Világtörés előtti relikviákról: Könyv, amelyről a címén kívül kevés tudható.

Atha'an Miere (athaán mier): tengeri nép.

Átokföld: A Shayol Ghul körüli kopár terület, a Nagy Fertőn túl.

Avendesora (avendeszóra): Az Ősi Nyelven: „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik a létét. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol található.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk. 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: aiel háború

Aviendha (avienda): A taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki tudós asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

Ba'alzamon (baálzamon): A trallokok nyelvén: „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve.

Baerlon (bérlon): Andori város a Caemlynből a Ködhegység bányáiba tartó út mentén.

Bain (béjn): Aiel nő a shaarad törzs Fekete Szikla klánjából. A Lándzsa Hajadonja.

Bair (béjr): Tudós asszony a shaarad aielek Haido klánjából, álomjáró.

Barna ajah tanácsa: A Barna ajahot egyetlen aes sedai helyett egy tanács irányítja. A tanács jelenlegi feje a Fehér Toronyban Jesse Bilal, de többi tagja – illetve a lázadók Barnáinak tanácsát alkotó személyek neve – nem ismeretes.

Bayle Domon (béjl domon): A Permet kapitánya. Régiségeket gyűjt.

beavatottak: Aes sedainak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a nagykígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Bel Tine (bel tájn): Tavaszi fesztivál a Folyóközben. A tél végének, a vetés kihajtásának, az első bárányok születésének ünnepe.

Berelain sur Paendrag (bérelén szúr péjendrag): Mayene úrnője, a Fény kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron-ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát.

cadin'sor (kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane Melaidhrin (kedszuén melájdhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai –, és Nynaeve, Elayne, valamint Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedaiának tartották. Bár még ez a három nő sem múlja felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Noha a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien (kájrien): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az aiel háborúban (úk. 976-978.) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalára szorult. Galldrian király meggyilkolása (úk. 998.) után trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás elmaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor (kalandór): A Kard, Amely Nem Kard; A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: sa'angreal, Tear Köve
car'a'carn: Az Ősi Nyelven: a „főnökök főnöke”. Az aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad.

Cha Faile: (1) Az Ősi Nyelven: „a sólyom karma”. (2) Azokat az ifjú cairhienieket és tearieket hívják így akik az aiel ji'e'toh szabályait követik, és hűséget fogadtak Faile ni Bashere t'Aybara úrnőnek. Titokban úrnőjük kémeiként és informátoraiként szolgálnak.

Chiad (csiad): Aiel nő, a Kőfolyó klán tagja, a goshienek törzséből, amelyik vérbosszút fogadott a shaarad aielek ellen. A Lándzsa Hajadonja.

Corenne (koríne): Az Ősi Nyelven: „Visszatérés”. A seanchan hajóhadnak és az azon utazó több tízezer katonának, mesterembernek, és egyéb népeknek adott név, akik az előfutárok után érkeztek, hogy visszaszerezzék Sasszárny Artur ellopott birodalmát. A Corenne vezetője Lunal Galgan hadseregtábornok volt. Lásd még: hailene, rhyagelle
cuendillar (kvendijar): szívkő.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesülésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor „kiégésnek” nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a „csendesítés” szót használják.

da'covale: (1) Az Ősi Nyelven: „az, akit birtokolnak” vagy „rabszolga”. (2) A seanchanok között a rabszolgák megnevezésére használják. A rabszolgaság intézménye eléggé különös módon fejlődött ki a seanchanok között, hiszen egy rabszolga jelentős hatalomra és pozícióra tehet szert, gyakran azok fölé kerülve, akik szabadon születtek. Mi több, az is lehetséges, hogy korábban nagy hatalmú személyeket da'covalevé süllyesztenek le. Lásd még: so'jhin
dai shan (dáj san): Határvidéki cím, azt jelenti, „koszorús hadúr”.

dalolt fa: fadalnok.

damane (damání): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész Birodalomban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, aminek a jelentése: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: sul'dam

Darlin Sisnera: Tear egyik nagyura, aki fellázadt az Újjászületett Sárkány ellen. Miután legyőzték, egy rövid ideig mint az Újjászületett Sárkány teari helytartója tevékenykedett, majd Tear első királyává választották.

Daved Hanlon: Egy Doilin Mellar néven is ismert árnybarát, akit Shiaine úrhölggyel, Chesmal Emryvel, Eldrith Jhondarral, Temaile Kinderode-dal, Falion Bhodával és Marillin Gemalphinnal fogtak el, akikkel együtt jelenleg Andor királyi palotájának tömlöcében raboskodik.

Davram Bashere (devrem basír): Saldaea seregeinek fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

der'morat: (1) Az Ősi Nyelven: „idomármester”. (2) A seanchanok között ez az előtag azokat jelöli, akik más idomárokat tanítanak, mint például a der'morat'raken szó esetében. Ezeknek az embereknek igen nagy tekintélyük és befolyásuk van a társadalomban. A legnagyobb megbecsülésnek a der'morat'sul'damok örvendenek, akik eléggé magas katonai rangot is kapnak. Lásd még: morat

Dinasztiája visszhangjai: Egy alig ismert könyv.

Dobraine (dobréjn), a Taborwin-házból (taborvin): Magas rangú cairhieni nemesúr, aki hisz abban, hogy az embernek be kell tartania az esküit. Kopott zubbonyán is látszik, hogy előszeretettel visel mellvértet.

Doilin Mellar: Daved Hanlon.

draghkar (dragkar): A Sötét Úr egyik teremtménye. Annak idején emberek eltorzításával hozták létre a faját. Termetes, denevérszárnyú embernek néz ki, de túl sápadt a bőre, és túl nagyok a szemei egy emberéhez képest. A draghkar dalával magához vonzza az áldozatát, elnyomva annak akaratát. Van egy mondás, miszerint: „A draghkar csókja a halál.” Nem harap, de csókjával először áldozata lelkét falja fel, majd az életét.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számos különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét.

eelfinn: Nagyjából emberi külsővel, de erőteljes rókaszerű sajátosságokkal rendelkező értelmes faj, amelynek tagjai hajlandóak idegenek három kívánságát teljesíteni egy bizonyos árért cserébe. Amennyiben a kívánságaival előálló személy nem hajlandó alkudozni az árról, úgy az eelfinnek szabják meg azt. Az ár legtöbb esetben az adott személy halála, de az eelfinnek ettől függetlenül mindig teljesítik a kívánságokat – igaz, többnyire nem olyan módon, ahogy azt az ember elvárná. Az eelfinnek valódi lakhelye ismeretlen, de egy Rhuideanban található ter'angreal segítségével fel lehetett keresni őket. Ezt a ter'angrealt utóbb Moiraine Damodred Cairhienbe vitte, ahol megsemmisítették. Egyes hírek szerint az eelfinnek a Ghenjei-tornyon keresztül is megközelíthetőek. Az eelfinnek ugyanazt a – tűzzel, vassal és hangszerekkel kapcsolatos – három kérdést teszik fel, mint az aelfinnek.

Egwene al'Vere (egvén alvir): Emondmezőről, az Andorhoz tartozó Folyóközből származó fiatal nő. Aes sedai, jelenleg a Fehér Toronnyal szemben lázadók amyrlinje. Rendelkezik az Álmodás képességével.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de szintén elkerülhetetlen. Az aes sedaiok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül előidéznének, a nővérek az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálták kiszűrni – egészen a legutóbbi időkig. Ugyanis egyre szaporodnak a bizonyítékok, amelyek alátámasztják: Rand al'Thor sikeresen megtisztította a saidint, és létrehozta a Fekete Tornyot, amelyben már tevékenykedik a Hatalom-használó férfiak új nemzedéke, akik asha'maneknek nevezik magukat.

Éj Leánya: Lanfear.

Éjszaka Pásztora: Sötét Úr.

Elaida do Avriny a'Roihan (elájda do avrini arojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg a Fehér Torony-béli aes sedaiok Amyrlin-trónja. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne (iléjn) a Trakand-házból (trakand): Morgase királynő lánya, Andor jelenlegi uralkodója, aes sedai. Rand al'Thor szerelme. Címere: aranyliliom.

Elmélkedések a Gyúló Fényről: Történeti munka, amely különféle amyrlinek felemelkedésével foglalkozik.

előfutárok: hailene.

Első Érvelő: A Fehér ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Ferane Neheran aes sedait illeti ez a cím. Ferane sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is.

Első Szövő: A Sárga ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Suna Dragand aes sedait illeti ez a cím. Suna sedai egyike annak a kettőnek az ajahok vezetői közül, akik egyúttal helyet foglalnak a Torony Csarnokában is. A lázadó aes sedaiok között Romanda Cassin tölti be ezt a tisztet.

Első Választó: A Kék ajah vezetőjének neve. Az Első Választó neve jelenleg ismeretlen, ámbár többen úgy gyanítják, Lelaine Akashi tölti be ezt a tisztet.

enyész: myrddraal.

erőltetés, erőltetni: Ha egy fókuszálásra képes személy hosszú időn keresztül, folyamatosan annyi Egyetlen Hatalmat gyűjt magába és használ, amennyire csak képes, akkor jóval nagyobb ütemben tud tanulni és sokkal gyorsabban juthat nagyobb erők birtokába. Az erőltetést mindazonáltal az aes sedaiok tiltják a novíciák és a beavatottak számára, mert halállal és kiégéssel fenyegető gyakorlat.

fadal: fadalnok.

fadalnok: Olyan ogier, akiben megvan a képesség, hogy a fáknak énekeljen (az ilyen éneket „fadal”-nak nevezik), és ezzel meggyógyítsa azokat, vagy segítsen nekik nőni, virágba borulni, illetve fatárgyakat nyerjen belőlük anélkül, hogy a növénynek sérülést okozna. Az ilyen módon készült tárgyakat dalolt fának hívják, és igen értékesek. Ma már nagyon kevés ogier fadalnok akad, úgy tűnik, ez a Tehetség kihalóban van.

fagyilkosok: A cairhieniek aiel neve, amit mindig borzadállyal és undorral telve ejtenek ki.

Faile (faíl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal saldaeai nő által használt név.

falutanács: A falvak nagy részében férfiak egy csoportja, akiket a falu lakói választanak. Elnöke a polgármester. Az ő feladatuk döntést hozni az egész települést érintő kérdésekben, továbbá más helységek falutanácsaival tárgyalni olyan ügyekben, amelyek több falut is érintenek. Annyi településen állnak konfliktusban a nőkörrel, hogy ez az ellentét már-már hagyományosnak számít.

Faolain Orande (fóléjn orende): Beavatott, aki utálja a „vadakat”.

Far Dareis Mai (far darájz máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed.”) Az ilyen gyermeket nagyra értékelik, mert egy jóslat szerint egy Hajadon gyermeke egyesíti majd a törzseket és újra olyan nagy nemzetté teszi az aieleket, mint a legendák korában voltak.

Fehér Torony: Az aes sedaiok hatalmának központja és szíve, amely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

fehérköpenyek: A Fény Gyermekei.

félember: myrddraal.

Fény Gyermekei, fénygyermekek: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar (lotér mantilár) a rendet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedaiokat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Központjuk Amadorban, Amadiciában volt, míg a seanchanok meg nem hódították azt, és ki nem szorították őket onnan. Miután főúrkapitányuk, Eamon Valda Galadedrid Damodred nevelőanyját, Morgase-t erőszakkal a magáévá tette, az ifjú egy párbajban levágta. Valda halála szakadást okozott a szervezeten belül: az egyik frakciót főúrkapitányként Galad Damodred vezeti, míg a vele szemben álló másik feje Rhadam Asunawa lett, a Fény Keze rend fővallatója. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: vallatók.

Fertő: A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani.

Főírnok: A Szürke ajah vezetőjének neve. A Fehér Toronyban jelenleg Serancha Colvine aes sedait illeti ez a cím.

gai'shain (dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „harcban békére kötelezett” a jelentése. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőzöttnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tettnek minősül. Csupán a tudós asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok.

Galad (galad): Galadedrid Damodred.

Galadedrid Damodred (galadedrid damodred) nagyúr: Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Taringail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere egy szárnyas ezüstkard, markolattal fölfelé.

Gareth Bryne (gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedaiok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne-ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gaul: Aiel férfi, a shaaradok Imran klánjának tagja és Shae'en M'taal, vagyis Kőkutya volt.

Gawyn (gavin), Trakand-házi (trakand): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Gondolatok a romok közt: Ősi történelmi munka.

Guaire Amalasan (gver amalaszn): A Második Sárkány háborúja.

hailene (hájline): Az Ősi Nyelven „előfutárok” vagy „azok, akik elöl jönnek” jelentéssel bíró szó. A seanchanok ezt a szót használjak arra a nagy felderítő csoportra, akiket az Aryth-óceánon át a keleti partokra küldtek. Eredetileg Suroth nagyúrnő parancsnoksága alatt álltak; ám mára beolvadtak a Corennebe. Lásd még: rhyagelle

Halottvirrasztó Gárda: A Seanchan Birodalom elit katonai alakulata, amelyben az emberek mellett ogierek is szolgálnak. Az emberek mind da'covalek, akiket kora gyermekkorukban választanak ki a császárnő szolgálatára. Vállukra gyakran tetováltatnak hollókat, hogy ezzel is jelezzék: ők a császárnő személyesen birtokolt da'covalei. Hírhedten kemények és vakmerőek. A Gárda ogier tagjai, akiket kertészeknek neveznek, nem számítanak da'covaleknek, de ugyanolyan hűségesen szolgálnak, mint emberi társaik, és ha lehet, még náluk is nagyobb félelem övezi őket. A Gárda tagjai – emberek és ogierek egyaránt – nemcsak készek feláldozni magukat a császárnő és az uralkodócsalád szolgálatában, de egyenesen azt vallják, hogy életük a császárnő tulajdona, aki tetszése szerint rendelkezhet vele. Egyenruhájuk, vértezetük és sisakjaik (már-már feketének tűnő) sötétzöld és vérvörös színekben pompáznak, pajzsaikat feketére lakkozzák, dárdáikra, kardjaikra és alabárdjaikra pedig fekete bojtot kötnek.

hamis Sárkány: Időnként egy-egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-336.), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308.), Davian (sz.é. 351.), Guaire Amalasan (sz.é. 939-943.) és Logain Ablar (úk. 997.) voltak.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedaiokká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, az Esküpálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: (1) Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. (2) Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. (3) Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Hatalom háborúja: Az Árnyék háborúja.

Hatalom: Az Egyetlen Hatalom.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a myrddraalokkal.

Hazugságok Atyja: Sötét Úr.

Herid Fel: Az Ok és oktalanság, valamint egyéb könyvek szerzője. Fel történelmet és filozófiát tanult – valamint oktatott – a Cairhieni Akadémián, míg egy napon darabokra szaggatva találták dolgozószobájában.

hossz: hosszmértékek
hosszmértékek: 10 hüvelyk = 3 kéz = 1 láb; 3 láb = 1 lépés; 2 lépés = 1 hossz; 1000 hossz = 1 mérföld.

Hurin (hjúrin): Shienari férfi, aki szaglás útján képes meghatározni, hol történt erőszakos cselekmény, és követni tudja a tettes nyomát. A hozzá hasonlókat „szaglászónak nevezik. A király igazságszolgáltatásának embere a shienari Fal Darában.

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott korhoz tartozó korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: az Egyetlen Hatalom

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik együtt vele. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül. A Keresők az alacsonyabb rangú Kezeknek jelentenek, akik mind őket, mind a Füleket irányítják. A Keresők legtöbbje azonban úgy érzi, hogy a Kezektől nem jut annyi információhoz, amennyi szükséges lenne. A Fülekkel ellentétben a Keresők kifejezetten aktív tevékenységet folytatnak. A da'covale Keresők vállára egy holló és egy torony rajzát tetoválják, de a Halottvirrasztó Gárda tagjaival ellentétben ők nem szívesen fedik fel mások előtt ezeket, mert azzal egyben le is lepleznék saját magukat.

Illian (illien): Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján; az azonos nevű ország fővárosa. Címere sötétzöld alapon kilenc aranyméh.

Illuminátorok céhe: Céh, amely a tűzijáték készítésének titkát őrizte. A titok megtartásáért még gyilkolni is képesek voltak. Az illuminátorok uralkodók, néha pedig magas rangú nemesurak megrendelésére nagyszabású előadásokat rendeztek. Másoknak is árultak kisebb tűzijátékokat, ám arra mindig figyelmeztették az embereket, hogy tilos kibontani a petárdákat, és megnézni, mi van bennük, mert az hatalmas pusztítást idézne elő. A céhnek létezett székhelye Tanchicóban és Cairhienben is, de mára mindkettő elpusztult. A tanchicói céhtagokat, akik megpróbáltak ellenállni a seanchan inváziónak, da'covalevé tették, így hivatalosan maga a céh már nem létezik. Önálló illuminátorok mindazonáltal találhatóak még a seanchanok uralta területeken kívül, és általában azon munkálkodnak, hogy a céh neve ne merüljön feledésbe.

Ishamael (isáméel): Az Ősi Nyelven: „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedaiok vezetője volt, akik az Árnyék háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét.

Ishara Casalain: Andor első királynője (kb. sz.é. 994-1020). Sasszárny Artur halálakor rávette férjét, aki Sasszárny egyik híres tábornoka volt, hogy hagyjon fel Tar Valon ostromával, minél több katonával dezertáljon, és vonuljanak olyan messze a zűrzavartól, amennyire az csak lehetséges. Amíg mások megpróbálták a teljes birodalmat uralmuk alá hajtani, és elbuktak, Ishara csupán egy részére terjesztette ki hatalmát, és győzött. Ma szinte minden andori nemesi ház rokoni kapcsolatban áll Isharával; az Oroszlántrón utódlásánál fő szempont, hogy a jelöltek mennyire közeli leszármazottai az első királynőnek.

javasasszony: (1) Egyes vidékek falvaiban a nőkör által választott asszony, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a nőkör a falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. (2) Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzelékkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az Ebou Dar-i javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Az Ősi Nyelven: „tisztesség”, „becsület”, illetve „ragaszkodás a becsülethez” értelmű kifejezés. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik.

Kaensada: A Seanchan Birodalom egyik része, amelyet kevéssé civilizált hegyi törzsek laknak. E törzsek nemcsak maguk között hadakoznak sokat, de a törzsön belül a családok is gyakran harcolnak egymással. Minden törzs sajátos, egyedi szokásokkal és tabukkal rendelkezik; utóbbiak a kívülállók szemében gyakran teljesen értelmetleneknek tűnnek. A törzsek tagjai túlnyomórészt kerülik a Birodalom más lakóival való érintkezést.

kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Nap Ünnepét (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor). A hónapok neveit (taisham, jumara, saban, aine, adar, savén, amadaine, tammaz, maighdal, choren, shaldine, nesan és danu) a hivatalos iratokon kívül ritkán, közemberek pedig szinte sosem használják.

Kandor (kándor): A Határvidék egyik országa. Címere halványzöld alapon ágaskodó, vörös ló.

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, amellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a különálló áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, amelyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, amelyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai
kapitánytábornok: A Zöld ajah fejének címe. A Fehér Toronyban jelenleg Adelorna Bastine birtokolja ezt a címet, a lázadó aes sedaiok között pedig Myrelle Berengari.

Karaethon-ciklus (karíaton): A Sárkány Próféciái.

kardnagyherceg: Andor mindenkori királynője legidősebb fivérének címe, akit gyermekkorától kezdve úgy képeznek, hogy majd vezethesse a királynő hadseregét a háborúban, illetve a tanácsadója legyen békében. Ha a királynőnek nem éri meg fivére a felnőttkort, vagy az utolsó is meghal, kijelöl valakit a pozícióra.

képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás (a jövőbeli események nagyobb vonalakban való feltárásának képessége) például csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is.

Kéz: Seanchan tisztségnév, amely egy szárnysegédet vagy a birodalmi hivatalnokréteg egyik tagját jelöli. A császárnő Keze a legfelső osztályba tartozik, de ismertek alacsonyabb rangú Kezek is. Némelyik Kéz titokban munkálkodva irányítja a Keresőket és a császárnő Füleit, mások kilétüket nyíltan vállalva öltözéküket hivataluk megfelelő számú arany kézszimbólumával díszítik.

Kígyók és rókák: Igen népszerű játék, amely közkedveltségnek örvend a gyermekek között, amíg azok elég érettekké nem válnak ahhoz, hogy ráébredjenek: a játék csak akkor nyerhető meg, ha a játékos megszegi a szabályait. Magát a játékot egy táblán játsszák, amelyet különféle irányokba mutató nyilak hálóznak be. Tartozik még hozzá tíz háromszögletű jellel díszített korong a rókák, és tíz hullámvonallal díszített a kígyók jelzésére. Minden játszma a „Bátorság erősítsen, tűz vakítson, zene kápráztasson, vas összekössön!” mondással veszi kezdetét, miközben a játékos kezével egy hullámvonallal áthúzott háromszöget rajzol a levegőbe. A játékosok – pontosabban a kígyók és a rókák – mozgását kockadobásokkal határozzák meg. Amennyiben egy rókát vagy kígyót jelképező korong a játékoséra lép, ő kiesik a játékból és mindig ez történik, ha a szabályokat betartják.

Királynő Gárdája: Elit andori katonai egység. Békeidőben a feladatai közé tartozik a törvények betartatása és Andor nyugalmának megőrzése. A Gárda tagjai vörös egyenruhájukra csillogó fémvértet húznak, vállukra élénkvörös köpenyt erősítenek, fejüket csúcsos, szemellenzős sisak óvja. Tisztjeik aranyzsinóros mentéikről és aranyból vert oroszlánfej sarkantyúikról ismerhetők fel. A Királynő Gárdájába tartoznak a leányörökös személyes testőrségét alkotó nők is azóta, hogy előző kapitányukat, Doilin Mellart letartóztatták. E nők a Gárdában megszokottnál jóval díszesebb egyenruhát viselnek, beleértve a fehér tollakkal díszített széles karimájú kalapokat, a vörösre lakkozott mellvérteket, a fehérrel díszített sisakokat, és a csipkével szegett vállszalagokat, rajtuk Andor fehér oroszlánjával.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedaiai közé tartozó Hatalom-használó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz, aki cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (eginor), Asmodean (ezmódián), Balthamel (bálthamel), Be'lal (belál), Demandred (dimandred), Graendal (grendal), Ishamael (isáméel), Lanfear (lenfír), Mesaana (meszána), Moghedien (mogédien), Rahvin (rávin), Sammael (szaméel) és Semirhage (szemirhág) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használják őket. A Kitaszítottak (akik önmagukat Kiválasztottaknak nevezik) közül többen is meghaltak, amióta kiszabadultak börtönükből. Ez utóbbiak közül páran azonban új testben ismét járják a világot.

kolompárok: tuatha'anok.

Kommentárok a Sárkányról: Sajius kevéssé ismert könyvének címe.

korcsipke: A korminta másik neve.

korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven korcsipke. Lásd még: ta'veren

Kő Szíve: Callandor.

Kő Védelmezői: Tear elit katonai alakulata. Az alakulatba csak teariek jelentkezhetnek, a tisztek pedig szinte kivétel nélkül nemesek – általában kisebb házak szülöttei, vagy a nagyobb házak mellékágainak tagjai. A Védelmezők látják el a Kő Szíve nevű hatalmas erőd védelmét, ami Tear városában található, továbbá a város védelme és a rend fenntartása is feladataikat képezi. Háború idején a Védelmezők alkotják a hadsereg magvát. Egyenruhájuk arany-fekete ruhaujjal és fekete kézelővel ellátott fekete ruhából, mellpáncélból és karimás sisakból áll. A főkapitány három rövid, fehér tollat hord a sisakján, kézelőjén pedig három aranyfonat látható. A kapitányok két tollat és egy aranyfonatot, a hadnagyok egy fehér tollat és egy fekete fonatot viselnek. Az alhadnagyok egy rövid, fekete tollat, és egyszerű fehér kézelőt, a közlegények pedig aranyfekete kézelőt viselnek.

Kőkutyák: Aiel harcostársaságok.

krónikák őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól.

Kutatás: (1) Annak a képességnek a neve, amellyel az Egyetlen Hatalmat arra lehet használni, hogy valakinek a betegségeit és testi állapotát határozzák meg. (2) Elveszett képesség, amellyel lehetséges volt az Egyetlen Hatalmat arra használni, hogy a földben rejlő nagyobb fémteléreket megtalálják.

Laman (léman): Cairhien egykori királya a Damodred-házból, aki az aiel háborúban veszítette el a trónját. Lásd még: Avendoraldera

Lan (lan): al'Lan Mandragoran.

Lándzsa Hajadonjai, Hajadonok: Far Dareis Mai.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: „az Éj Leánya”. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Sárkány
lappangó: myrddraal.

Laras (larasz): A konyha úrnője a Fehér Toronyban, az aes sedaiok Tar Valon-i központjában. Meglepő tudású és megdöbbentő múltú asszony.

Leane Sharif (liáne saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a krónikák őre. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította; most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

legendák kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedaiok olyan csodákra voltak képesek, amelyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő Kereke

Legfőbb: A Piros ajah vezetőjének neve. Jelenleg Tsutama Rath aes sedait illeti ez a cím.

lélektelen: szürke gyilkos.

Levélrothasztó: Sötét Úr.

Lews Therin Telamon (lúz terin telamon): A Sárkány, más néven Rokonirtó.

Liandrin (liandrin): Egy Piros ajahhoz tartozó aes sedai Tarabonból, valójában a Fekete ajah tagja.

Logain Ablar (logén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedaiok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedaiok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Alighanem Caemlynbe ment, hogy beálljon az asha'manek közé. Lásd még: hamis Sárkány

Luc (luk) nagyúr a Mantear-házból (mantiar): Tigraine bátyja, aki húga trónra lépésekor eredetileg betöltötte volna a kardnagyhercegi címet. A Nagy Fertőben való eltűnése (úk. 971.) és Tigraine későbbi eltűnése sokak szerint összefügg egymással. Luc nagyúr címerét egy makk díszítette.

Luthair Paendrag Mondwin (luthér péendreg moundvin): Sasszárny Artur fia. Ő volt a Sasszárny által az Aryth-óceánon túlra küldött seregek főparancsnoka. Címere széttárt szárnyú, karmai közt villámokat markoló aranysas volt.

Malkier (malkír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében aranydaru szárnyalt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren volt. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

marath'damane (marathda'mani): Az Ősi Nyelven: „akiket pórázra kell kötni”. Ezt a kifejezést a seanchanok használják az olyan fókuszálni képes nőkre, akiket még nem sikerült elfogniuk és nyakörvet tenni rájuk. Lásd még: damane; a'dam

Masema Dagar (maszíma): Néhai próféta.

Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Paendrag Tanreall, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Második Szövetség: Tíz Nemzet Szövetsége.

Mat (met): Matrim Cauthon.

Matrim Cauthon (metrim kauton): Emondmezőről, az andori Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren, és igen szerencsés.

Mayene (majen): Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene jelenlegi uralkodója Berelain, Mayene úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim (mazrim taím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, sőt: a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti.

Melaine (meléjn): Tudós asszony a goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás-erőd házúrnőjének asszonytársa.

Mennyei Öklök: Könnyű fegyverzettel és páncéllal ellátott seanchan katonai alakulat, akiket a to'raken nevű szárnyas állatokon visznek csatába. Az Öklök egytől egyig alacsony férfiak és nők, leginkább az állatok teherbíró képességének véges volta miatt. Az egyik legkeményebb egységként tartják számon őket. Feladataik főleg portyázásokra, meglepetésszerű támadásokra és az ellenség vonalai mögötti akciókra terjednek ki.

mera'din: Az Ősi Nyelven: „Árvák”. A kifejezést azokra az aielekre alkalmazzák, akik elhagyták törzsüket és klánjukat, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz, mert nem tudták elfogadni, hogy Rand al'Thor, egy vízföldi lenne a car'a'carn, vagy visszautasították az aiel népek történetéről szóló kinyilatkoztatásait. Mivel az aielek között a törzs és klán elhagyása a legnagyobb bűnnek számít, még a shaidók is csak vonakodva fogadták be őket, ezért alakították ki ezt a szervezetet maguknak.

mérföld: hosszmértékek.

Min Farshaw (min farsó): Fiatal nő, Rand al'Thor kedvese. Olvasni tud a látomásokból, amelyeket időnként az emberek körül lát.

Moiraine Damodred (muarén damodred): A Kék ajahhoz tartozó cairhieni aes sedai. Régóta halottként tartják számon, ám Thom Merrilin birtokában van egy neki tulajdonított levél, a következő szöveggel:

Legdrágább Thom!

Annyi mindent szeretnék írni neked, a szívemből szóló, szép szavakat, de nem tehettem, mert tudtam, hogy nem tehetem, és most már amúgy sincs elég időm. Sok mindent nem mondhatok el neked, mert csak bajt zúdítanék vele mindannyiunk fejére, de amit elmondhatok, azt el is mondom. Figyelj jól, mit írok! Nemsokára lemegyek a dokkokhoz, és megküzdök Lanfearrel. Hogy honnan tudom? Ez nem az én titkom; érd be annyival, hogy tudom, és hogy ez a tudás igazolja talán majd a mondanivalóm további részét is.

Mikor ezt megkapod, azt fogják mondani, hogy meghaltam. Mindenki azt hiszi majd. Pedig nem haltam meg, és lehet, hogy megérem kijelölt éveimet. Az is lehet, hogy te és Mat Cauthon, és még egy ember, egy férfi, akit nem ismerek, megpróbáltok majd megmenteni. Lehet, mondom, mert az is lehet, hogy nem tudtok, vagy nem akartok, és az is lehet, hogy Mat visszautasítja, hogy segítsen. Nem kedvel annyira, mint érzésem szerint te, és amúgy is megvolna rá a maga oka, amit nyilvánvalóan elég megalapozottnak hisz. De ha megpróbálod, akkor is csak te jöhetsz, Mat, és még egy ember. Ha többen jöttök, mind meghalunk. Ha kevesebben jöttök, mind meghalunk. De még ha csak Mattel és egy másikkal jössz, akkor is lehet, hogy meghalunk. Láttam, hogy megpróbáltátok, és meghaltok, csak az egyikőtök, vagy ketten, vagy mind a hárman. Láttam, hogy én is meghalok. És láttam, hogy mindannyian életben maradunk, de halálunkig foglyok leszünk.

Ha azonban mégis megpróbálnál megmenteni, az ifjú Mat tudja, hol találhat meg, de nem mutathatod meg neki ezt a levelet, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle. Ez mindennél fontosabb! Semmit nem tudhat a levél tartalmáról, amíg ő maga nem kérdezősködik felőle! Bizonyos dolgoknak az előre elrendelt módon kell megtörténniük, bármibe kerül is!

Ha találkozol Lannal, mondd meg neki, hogy számára így lesz a legjobb. Az ő sorsa elválik az enyémtől. Kívánom, hogy minél boldogabb lehessen Nynaeve-vel!

És még valami: ne feledd, mit tudsz a Kígyók és rókákról! Ne feledd, és fogadd meg!

Itt az idő, mennem kell, szembe kell néznem a sorsommal.

A Fény ragyogja be az életedet, és adjon neked örömöt, drága Thom, akár látjuk még egymást, akár nem!

Moiraine
morat: Az Ősi Nyelven: „idomár”. A seanchanok között ezt a kifejezést azokra használják, akik különleges oktatói munkát végeznek; mint például a morat'rakenek, a rakenek idomárai és lovasai. Lásd még: der'morat

Mordeth (mordef): Tanácsadó, aki elérte, hogy Aridhol városállamának lakói az árnybarátok módszereit alkalmazzák az árnybarátok ellen. Ez a város pusztulásához vezetett. Romjait Shadar Logothnak nevezik („A hely, ahol az árnyak lesben állnak”). A romok között, a várost elpusztító gyűlöleten kívül, egyetlen lény maradt csak életben, maga Mordeth. Utóbbi kétezer éven át a város foglyaként várta, hogy jöjjön valaki, akinek elnyelheti a lelkét, és így új testet szerezhessen magának.

Morgase (murgéz): A Fény kegyelméből Andor néhai királynője, a Trakand-ház (trakand.) felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs található. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványosok: Utazó történetmondók, zenészek, zsonglőrök, akrobaták és szórakoztatók. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel, minthogy a nagyobb városokban más szórakozási lehetőségek is állnak a közönség rendelkezésére.

myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés – a trallokok teremtésére ugyanis embereket használt alapanyagként Shai'tan – újra felbukkant, illetve felerősödött, ám a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, amely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint félemberek, szemnélküliek, árnyékemberek, lappangók és enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a trallok háborúk vége és a százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg egy történetmondó a ciklus végére érne.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, amely még a legendák kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedaiok között beavatottá emeltek.

Nagy Minta: Az Idő Kereke a kormintákat a Nagy Mintába szövi, amely maga a létezés, a valóság egésze, múlt, jelen és jövő együttesen. Más néven a Korok Csipkéje.

nőkör: A falu női által választott asszonyok, nők, akik olyan ügyekben hivatottak dönteni, amelyek kifejezetten az ő hatáskörükbe tartozónak számítanak (mint például, hogy mikor kezdjék meg a vetést vagy az aratást). A falutanáccsal egyenjogú testület. A települések ügyeit a két szervezet között előre meghatározott szabályok alapján világosan felosztják. Ennek ellenére azok gyakran viszálykodnak egymással.

Nynaeve al'Meara (nájnív almíra): Hajdan a folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, jelenleg Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a legendák kora óta nem született hozzá fogható; még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran szívszerelme és felesége.

ogier (ogír): (1) Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyes kezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos élettartama legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. (2) Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok

Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ezalatt sorra őrültek meg a férfi aes sedaiok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom; Százak Társasága
őrző: Egy aes sedaihoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődik, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van az őrző, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedaiok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok.

Ősi Nyelv: A legendák korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a legendák kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el ne tudna koptatni, nincs olyan tomboló tűz, amit a víz ki ne tudna oltani, a szél el ne tudna fújni.” Megjegyzendő, hogy amikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedaiok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalom-használók között is, az mára rég feledésbe merült.

Padan Fain (padan féjn): Házaló, árnybarát, akit a Sötét Úr azzal bízott meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között, és Tar Valonban is. Utóbb Jeraal Mordeth néven hallottak felőle, amikor egy az Újjászületett Sárkány elleni lázadás során sikerült megsebeznie magát Rand al'Thort is egy Shadar Logoth-i tőrrel, ami kis híján megölte az Újjászületett Sárkányt. Ezután még egyszer sikerült csapdába csalnia Randet és Lant, de végül neki kellett sebesülten menekülnie. A lény, aki valaha Padan Fain névre hallgatott, már nem teljesen ember; rettenetes új képességekkel bír, és továbbra sem hagyott fel a Rand al'Thor utáni vadászattal.

Pelateos: Az Elmélkedések című munka szerzője.

Perrin Aybara (perrin ébara): Emondmezőről származó fiatalember, korábban kovácslegény; farkasálmodó és ta'veren, Rand al'Thor barátja és segítője, Faile Bashere férje.

próféta: Egészen pontosan „a Sárkány nagyúr prófétája”. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjesztette. A próféta azt vallotta, hogy semmi – semmi! – sem lehet fontosabb annál, mint hogy az emberek felismerjék: a Sárkány a fény húsvér megtestesülése, és hogy készen álljanak, midőn szólítja őket. Masema hitte: neki és követőinek az a feladatuk, hogy bármilyen áron rávegyék embertársaikat az Újjászületett Sárkány dicsőítésére és elismerésére. Azokat, akik ellenálltak e törekvésnek, halállal büntették, a nem elég készségeseket pedig megkorbácsolták, javaikat elégették. A minden egyéb nevéről és címéről lemondó próféta Ghealdan és Amadicia általa ellenőrzött nagy részét káoszba taszította, bár eltűnésével Amadiciában a seanchanok, Ghealdanban pedig a koronatanács ismét igyekszik rendet teremteni. A próféta utóbb Perrin Aybarához csatlakozott, akit azzal bíztak meg, hogy vigye őt Rand színe elé, de ismeretlen okokból ez nem következett be. A prófétát követő nők és férfiak jobbára a legszegényebbek, a nincstelenek közül kerültek ki – vagy ha eredetileg nem is voltak azok, a prófétát követve azzá váltak. A próféta végül rejtélyes körülmények között elhalálozott.

Rand al'Thor (rend althor): Emondmezőről származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt ugyan, de ő az Újjászületett Sárkány.

Régi emlékművek: Történeti munka, melyről igen kevés tudható.

részleg: A Fehér Torony könyvtárának alapegysége. A tizenkét közismert részleg mindegyikébe egy-egy adott területtel vagy témakörrel kapcsolatos könyveket és feljegyzéseket gyűjtöttek. A tizenharmadik részleg – melynek létéről csupán néhány aes sedai tud – viszont titkos iratokat, történelmi forrásműveket és iratokat tartalmaz, és kizárólag az amyrlin, a krónikák őre, valamint az ülnökök férhetnek hozzá. No meg persze az a maroknyi könyvtáros nővér, akik gondozzák.

Remény Árulója: Ishamael.

Rhuarc (Rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean (rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy tudós asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

rhyagelle (rájögel): Az Ősi Nyelven: „akik visszatérnek” vagy „visszatérők”. Azon seanchanok neve, akik visszatértek az egykor Sasszárny Artúr által uralt földekre. Lásd még: Corenne, hailene

Rokonirtó: Lews Therin Telamon.

röjt: Földterület mérésére szolgáló mértékegység. Száz lépésszer száz lépés.

sa'angreal (szaangrial): Rendkívül ritka tárgy, amely messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint utóbbi az aes sedai által segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A legendák korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar (szaidár): Igazi Forrás.

saidin (szaidin): Igazi Forrás.

Sajius: A Kommentárok a Sárkányról című mű szerzője.

Saldaea (szaldéja): A Határvidék országainak egyike. Címere sötétkék alapon három ezüst színű hal.

Sárkány Légiója: Nagyszámú katonai alakulat, amely csak gyalogosokból áll, és az Újjászületett Sárkány hűségére esküdött föl. Kiképzésüket Davram Bashere és Mat Cauthon közösen kidolgozott, és a szokásostól meglehetősen eltérő elgondolásai alapján végezték. Bár akadnak soraikban olyan önkéntesek is, akik egyenesen jelentkeztek a csapatoknál, a legtöbben úgy kerültek a Légióba, hogy a Fekete Torony minden területen igyekszik embereket toborozni, akik hajlandóak követni az Újjászületett Sárkányt, majd pedig kiszűri közülük azokat, akik el tudják sajátítani a fókuszálás tudományát. A jelentkezők többségét, akik erre nem képesek, Bashere kiképzőtáboraiba irányítják.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedaihoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Manapság, ha valaki veszélyezteti vagy fenyegeti a hozzá közel állókat, különösen, ha ok nélkül, azt mondják, „belebújt a Sárkány” vagy „Sárkány lett belőle”. Lásd még: A Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány
sárkányagyar: Stilizált jel, általában fekete. Hegyén álló könnycsepphez hasonlít. Ajtóra vagy házfalra firkálva azt jelzi, hogy az ott lakókat gonoszsággal vádolják, vagy fel akarják hívni rájuk a Sötét Úr figyelmét, ily módon ártva nekik.

Sárkányfal: A Világ Gerince.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, amely a százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt.

Seanchan (soncsan): A Birodalom neve, ahonnan a seanchanok származnak.

seanchan (soncsan): Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni.

Seandar: A Seanchan Birodalom fővárosa – amely egyúttal a legnagyobb város is a földrészen – a kontinens északkeleti térségében fekszik. Radhanan császárnő halálát követően azonban káoszba süllyedt.

Sebban Balwer: Korábban Pedron Niall titkára, és titokban kémmestere volt. Ő szöktette meg Morgase-t a seanchanok elől Amadorban, ismeretlen célból. Jelenleg Perrin t'Bashere Aybara és Faile ni Bashere t'Aybara titkáraként szolgál.

sei'mosiev: Az Ősi Nyelven: „lesütött szemek”. A seanchanok között a „sei'mosievvé válni” kifejezés annyit tesz, mint megszégyenülni, arcot veszíteni. Lásd még: sei'taer
sei'taer: Az Ősi Nyelven: „előrenéző szemek”. A seanchanok között a „sei'taerré válni” vagy „sei'taert szerezni” kifejezés annyit tesz, mint becsületesen viselkedni, képesnek lenni arra, hogy az ember bárki szemébe nézhessen. Lásd még: sei'mosiev

Selene (szelín): Egy nő, akivel Rand és két útitársa Cairhien felé menet találkozott, és aki valójában a Lanfear nevű Kitaszított volt.

Sevanna (szevanna): A shaidó aielek Domai klánjához tartozó nő. Suladricnak, a shaidók törzsfőjének özvegye, ezáltal a Comrada-erőd házúrnője, amíg új törzsfőt nem választanak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Az Ősi Nyelven: „A hely, ahol az árnyak lesben állnak.”; más néven „Árnyékles”. Egy halott város, melyet a trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (sejitán): Sötét Úr.

Shale eleste: Történeti munka, melyről igen kevés tudható.

Shara: Misztikus föld az Aiel-pusztán túl, más javak mellett a selyem és az elefántcsont hazája. Sharát nem pusztán zord természeti adottságai, de emberek emelte falak is védelmezik. Igen kevés tudható róla, mivel lakói törekednek arra, hogy a külvilág minél kevésbé ismerhesse meg kultúrájukat. A sharaiak – az aielek ellenkező híradásai dacára – tagadják, hogy a trallok háborúk náluk is pusztítottak volna. Nem ismerik el azt sem, hogy Sasszárny Artúr megkísérelte volna meghódítani őket, annak ellenére, hogy erről viszont a tengeri nép – szemtanúk beszámolói alapján rögzített – feljegyzései tanúskodnak. Sharáról a fentieken túl pusztán annyi tudható, hogy egyetlen, teljhatalmú uralkodó (akit sh'boannak neveznek, ha nő, és sh'botaynak, ha férfi) jogara alá tartoznak. Azonban minden uralkodójuk csupán hét évig tölti be posztját, azután meghal, és házastársa veszi át a helyét – ugyancsak hét évig. Ezt a gyakorlatot Sharában a Világtörés óta folytatják, mivel a sharaiak szerint „ez a Minta akarata”. A sharaiak között is élnek fókuszálni képes személyek, az Ayyad tagjai, akiket születésükkor arctetoválással jelölnek meg. Az Ayyad asszonyai szigorúan betartatják az Ayyad törvényeit. Az Ayyadba tartozó személyek és a fókuszálni nem képes sharaiak közti szexuális kapcsolat tiltott; ha fény derül ilyen esetre, az utóbbiak büntetése halál, de az Ayyadba tartozó női vagy férfi párjuké is, amennyiben bizonyítható, hogy erővel vette rá társát a törvényszegésre. Ha netán gyermek születne egy ilyen kapcsolatból, azt az elemek martalékaként a sorsára hagyják, és elpusztul. Az Ayyad férfiai csupán nemzési célból léteznek; semmilyen képzésben vagy oktatásban nem részesülnek (még írni-olvasni sem tudnak), és midőn elérik a huszonegy éves kort – vagy elkezdenek fókuszálni; attól függően, melyik következik be előbb –, megölik őket, a testüket pedig elhamvasztják. Az Ayyad tagjai állítólag kizárólag a sh'boan vagy sh'botay parancsára fókuszálhatják az Egyetlen Hatalmat; az uralkodót minden időben az Ayyad asszonyainak gyűrűje veszi körül. Shara olyan titokzatos vidék, hogy még a nevét is homály lengi körül: lakói maguk is számtalan néven nevezik. Hívják többek közt Shamarának, Co'dansinnak, Tomakának, Kigalinak és Shibouyának is.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Shen an Calhar: Az Ősi Nyelven: „a Vörös Kéz Bandája.” (1) Hősök legendás csapata, akik számos vitézi tettet hajtottak végre, mígnem egytől egyig elestek Manetheren védelmében, amikor az ország elpusztult a trallok háborúk alatt. (2) Mat Cauthon által szinte véletlenül életre hívott katonai egység, amelyet Sasszárny Artur korának és az azt közvetlenül megelőző évszázadoknak – a katonai gondolkodás szempontjából azóta is felülmúlhatatlannak tartott – hadművészeti elvei alapján szerveztek meg.

Sheriam (siriam): Egy a Kék ajahhoz tartozó aes sedai, korábban a Fehér Torony novíciaasszonya. A Torony kettészakadása után a lázadó aes sedaiokkal tartott Salidarba, és az új Amyrlin-trón, Egwene al'Vere alatt a krónikák őre lett.

Shienar (sájnar): A Határvidék egyik országa. Címere lecsapó fekete sólyom.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk. 985-ben emelték Amyrlin-trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

so'jhin: Az Ősi Nyelvű kifejezés megközelítő értelme: „mélységek közti magasság”, bár némelyek – sok egyéb mellett – „ég és völgy” értelemben is fordítják. A kifejezéssel a seanchanok a szolgák magasabb rangú, örökletes rétegét illetik. Azokat, akik bár alapjában véve da'covaleknek, azaz birtokolt tárgyaknak minősülnek, gyakran komoly hatalommal és döntési jogkörrel bíró pozíciót töltenek be. Még a Vér tagjai is körültekintően viszonyulnak a császári család so'jhinjeihez, a császárnő so'jhinjeit pedig magukkal egyenrangúakként kezelik.

Sorilea: Shende-erőd tudós asszonya a charee törzsbeli Jarra klánból. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő tudós asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

sorsháló: Nagy változás egy kor mintájában. Középpontjában egy vagy több ta'verenné vált ember áll.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufemizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, a Szemfényvesztőnek, Szemégetőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a legendák kora.

Sötétség Nagyura: E néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding (sztedding): Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedaiok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam (szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. A seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane.

súlymértékek: 10 uncia = 1 font; 10 font = 1 kő; 10 kő = 1 százsúly; 10 százsúly = 1 tonna.

Szárnyas Őrség: Mayene úrnőjének személyi testőrsége, Mayene elit katonai alakulata. A Szárnyas Őrség tagjai vörösre festett mellvértet és vörös, zárt sisakot viselnek, valamint vörös zászlós lándzsákat forgatnak. Tisztjeik sisakját oldalt szárnyak és tollak díszítik, utóbbiak száma a rangjukat jelzi.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a legendák kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje; Igazi Forrás; az Egyetlen Hatalom
százéves háború: Rengeteg egymást követő, részben egyszerre is zajló háború, állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artúr birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai.

szelídítés, megszelídítés: A fókuszálni képes férfiak az Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedaiok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

Szemégető: A Sötét Úr egyik aiel neve.

Szemfényvesztő: Sötét Úr.

szemnélküli: myrddraal.

szív: A Fekete ajah alapvető szervezeti egysége, gyakorlatilag az ajah egy sejtje. Egy szívet három nővér alkot, akik a szívbe tartozó nővéreiken kívül ismernek még egy-egy olyan Fekete nővért, akiről a szív másik két tagjának nincs tudomása.

Szívagyar: Sötét Úr.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A legendák korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az elpusztítására használni, azt elnyeli, és csak még erősebbé válik tőle. Cuendillarnak is nevezik. Noha a szívkő megalkotásának titkáról úgy hitték, hogy örökre elveszett, manapság új, cuendillarból készített tárgyak kerülnek elő.

Szívrontó: Sötét Úr.

szürke gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A szürke gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A szürke gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélekteleneknek is nevezik őket.

Tar Valon (tar valon): Az Erinin-folyó egyik szigetén fekvő város. Az aes sedaiok politikai központja, és az Amyrlin-trón székhelye. Itt áll a Fehér Torony.

Tar Valon Lángja: Tar Valon, az Amyrlin-trón és az aes sedaiok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon (tarabon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tancsíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan egyebek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború, így érett gyümölcsként hullott a hódítóként érkező seanchanok ölébe. Jelenleg Tarabon a seanchanok biztos kezű irányítása alatt áll, akik az Illuminátorok céhét megsemmisítették, az illuminátorok túlnyomó részét da'covalevé tették. A taraboniak többsége ennek ellenére hálás a seanchanoknak, mivel azok békét és biztonságot teremtettek az országban, és csak a lehető legkisebb mértékben avatkoznak az életükbe. Így semmi kedvük újabb háborúságba kezdeni azért, hogy elűzzék megszállóikat. Igaz, a megszállt övezeteken túl még akad pár taraboni nemes és katona, aki ezért a célért küzd.

Taringail Damodred (taringél damodred) herceg: Cairhien királyi hercege. Összeházasodott Tigraine-nel, ő nemzette Galadedridet. Amikor Tigraine eltűnt, és holttá nyilvánították, feleségül vette Morgase-t, akinek Elayne-t és Gawynt nemzette. Utóbb rejtélyes körülmények között eltűnt, sok éve halottnak nyilvánították már. Címere duplafejű csatabárd.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): „Az Utolsó Csata”. Lásd még A Sárkány Próféciái, Valere Kürtje
ta'veren (tavíren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló sorshálót sző. Lásd még: korminta

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három ezüst félhold található. Lásd még: Tear Köve

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik A Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték össze őket, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear nagyurai: A nagyurak az Újjászületett Sárkány megjelenéséig tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működtek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezett. Létszámuk nem volt megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendők össze a „földek urai”-val, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (teléjranriod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ'' vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; például egy ott szerzett sebesülés megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere, „a Tenger Népe”. Az Aryth-óceán és a Viharok tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra.

ter'angreal (tirangrial): A legendák korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, vele tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedaiok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét.

Thom Merrilin (tom merrilin): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Tigraine (tigrén): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal azután, hogy bátyjának, Luc-nak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, amely utóbbiak végül kirobbantották az aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Tíz Nemzet Szövetsége: A Világtörés utáni századokban, az első újonnan létrejött nemzetek kialakulásának idején (V.u. 200 körül) megalakult unió. Célja a Sötét Úr legyőzése volt. A trallok háborúk végére teljesen szétzilálódott.

Tizenhármak Nagytanácsának Feje: A Fekete ajah vezetőjének neve. Jelenleg Alviarin Freidhent illeti ez a cím.

Torean (torián): Tear egyik nagyura. Egy férfi, aki olyasmire vágyik, amelyet sem hatalmas vagyonával, sem csúnya külsejével nem tud megszerezni.

trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Közülük az első körülbelül V.u. 1000-ben vette kezdetét. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindegyik tralloksereget megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban egész országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: Tíz Nemzet Szövetsége
trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Ko'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

trónutódlás: Általánosságban ennek nevezzük, amikor egyik nemesi ház követ egy másikat a trónon. Andorban azonban széles körben használják a Mordrellen halálát követő utódlási harcok megnevezésére is. Tigraine eltűnése a Mantear-házat leányörökös nélkül hagyta, és két évbe telt, míg Morgase a Trakand-házból elfoglalhatta a trónt. Andoron kívül ezt a korszakot mint a harmadik andori trónháborút emlegetik.

tuatha'anok (tuathaan): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „eltévelyedetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint új korukban, mégis számos falu lakói kerülik őket, mert a szóbeszéd szerint gyermekeket lopnak és a fiatalokat áttérítik a saját világnézetükre. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

tudós asszony: Az aieleknél a tudós asszonyokat más tudós asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen tudós asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a tudós asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A tudós asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik tudós asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három tudós asszony álomjáró, akik egyebek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba.

Tylin Quintara Mitsobar (tájlin kvintara micóbar): Altara néhai királynője, a Mitsobar-ház feje, Mat Cauthon szeretője.

Ugró: Egy farkas.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzá fűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek még több mint háromezer évvel a halála után is. Noha az idők során számos, utóbb hamisnak bizonyult Sárkány tűnt fel, végül a valódi is megszületett Rand al'Thor személyében. Lásd még: A Sárkány Próféciái
utazónép: tuatha'anok.

vad: Olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amelyet négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (valír): A Nagy hajtóvadászat a Kürtért ciklus legendás tárgya és célpontja. Segítségével vissza lehetett hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A vallatok a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekszenek. Vezetőjük a fővallató, jelenleg Rhadam Asunawa, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Miután Galad Damodred levágta a fénygyermekek főúrkapitanyát, Eamon Valdát, és elfogadta a posztját, szakadás következett be a szervezeten belül: az egyik frakciót Galad, míg a másikat Asunawa vezeti. Jelük a vérvörös pásztorbot.

Vér: A seanchan nemességet jelölő kifejezés. Négy osztálya különíthető el: a felső kettőbe tartoznak a főnemesek, az alsó kettőbe a nemesek. A főnemesek kezükön ujjnyi hosszúságúra növesztik a körmüket, hajukat pedig fejük mindkét oldalán leborotválják, csak középen hagynak egy csíkot – a férfiak keskenyebbet, mint a nők. A csík hosszát a divat határozza meg. Az alacsonyabb osztályba tartozó nemesek ugyancsak borotválják a fejüket, de nemcsak oldalt, hanem a tarkójukon is, a megmaradt üstököt viszont hosszúra növesztik (a férfiak általában a vállukig, a nők gyakran a derekukig) és befonják. A főnemesség – nagyúrnőnek és nagyúrnak szólítandó – legkiemelkedettebb tagjai mindkét kezükön a hüvelyk- és mutatóujj körmeit lakkozzák, míg az alacsonyabb rangú főnemesek csupán a mutatóujjuk körmét. A nemesség körében hasonló a helyzet: a legelőkelőbb nemesek kezük kis- és gyűrűsujján lakkozzák a körmüket, míg az alacsonyabb rangúaknak ez csupán a kisujj esetében engedélyezett. A császárnő és az uralkodói család tagjai egész fejüket leborotválják és minden körmüket lakkozzák. A Vér soraiba nem csupán születés, de érdemes tettek révén is fel lehet emelkedni; a Birodalomnak tett szolgálatokat vagy egyéb kiemelkedő cselekedeteket gyakran jutalmazzák ezen a módon.

Verin Mathwin (verin methvin): Egy a Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó, égbe nyúló magashegység; csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Amikor Lews Therin Thelamon és a Százak Társasága visszazárta a Sötét Úr börtönét, az ellencsapás beszennyezte a saidint. Előbb-utóbb minden férfi aes sedai agya megbomlott tőle, és dühöngő őrült lett belőlük. Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedaiok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak.

Visszatérés: Corenne.

Vörös Kéz Bandája: Shen an Calhar.

vörösök: A Vörös Kéz Bandájának azon katonái, akiket átmenetileg megbíztak a tábori őrség feladataival; nekik kell gondoskodniuk arról, hogy a Banda harcosai ne okozzanak felfordulást vagy kárt azokban a falvakban és városokban, amelyeket útja során a Banda érint. Nevüket arról a széles, vörös karszalagról kapták, amit szolgálatban (a csuklójuktól a könyökükig) viselnek. Általában a legmegbízhatóbb és legtapasztaltabb katonák közül válogatják őket. Mivel minden esetlegesen okozott kárt nekik személyesen kell megtéríteniük, igen szigorúan vigyáznak a rendre és a békére. Mat Cauthon közülük válogatta azokat, akik elkísérik őt Ebou Darba. Lásd még: Shen an Calhar

Vöröspajzsosok: Aiel harcostársaság.

Zarine Bashere (zarín basír): Davram Bashere lánya Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (faíl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

TÉRKÉP

TARTALOM

- -

- Előszó

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Epilógus

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP