Az alkony keresztútján I-II.
Date: 2004-12-13T17:35:23+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből ered, visszatérne. Rand leghűségesebb szövetségeseit a tulajdon otthonukban támadják meg a Sötétség emberei. Minden jel arra utal, hogy az Árnyék tudja, hogy mit bízott rájuk az Újjászületett Sárkány, és bármi áron meg akarja szerezni tőlük. Mat megmenekült Ebou Darból, de még mindig seanchan felségterületen bujkál három szökött aes sedai-jal - és a Seanchan Birodalom elrabolt örökösnőjével, a Kilenc Hold Leányá
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

Az alkony keresztútján

Az Idő Kereke sorozat 10.

ISBN 963 9399 671

Beholder Kft, 2004

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Jordan: Crossroads of Twilight

Copyright © 2002. Robert Jordan

Fordította: Körmendi Ágnes

Harrietnek
Akkor, most, mindig

És eljő az ideje, mikoron a Sötét Hajsza kilovagol, mikoron a jobb kéz gyenge lészen, és a bal kéz rosszra tér, hogy az emberiség ott áll majd az Alkony Keresztútján, és mindaz, mi akkor éppen lészen, mindaz, mi addig volt, és mindaz, mi valaha eljövend, a kard hegyén egyensúlyoz majdan, míg az Árnyék szele egyre erősödik.

A Sárkány Próféciáiból.

A fordítást állítólag Jain Charin, más néven Kósza Jain készítette, nem sokkal eltűnése előtt.

I. KÖTET

Prológus

A Minta felvillan

Rodel Ituralde utált várakozni, márpedig ő is tudta, hogy a katonaélet javarészt várakozásból áll. Várni kellett a következő csatára, várni, míg az ellenség végre megindul, hibát ejt. Nézte a behavazott erdőt, és éppolyan mozdulatlan volt, mint a fehéren csillogó fák. A nap egyre feljebb kúszott az égen, de nem adott meleget. A lehelete fehéren gőzölgött az arca előtt, ráfagyott gondosan ápolt bajszára és a csuklyáját szegélyező fekete prémre is. Örült neki, hogy a sisakját a nyeregkápára akaszthatta. A mellvértje magába itta a hideget, és a kabátján át is megdermesztette a bőrét. Pedig hány réteg selyem, gyapjú és gyolcs melengette a nehéz fémvért alatt! Még Nyíl nyerge is mintha jéghideg lett volna, mintha a hófehér kancát fagyott jégből faragták volna. A sisak megfagyasztotta volna az agyát.

Arad Domanban későn köszöntött be a tél, nagyon is későn, de akkor mintha egy csapásra be akarta volna hozni a késését. A nyári hőség természetellenesen sokáig kitartott, és forró, szikkadt ősz kínozta a tájat, aztán szinte átmenet nélkül, egy kurta hónap alatt a legvadabb télbe csapott át. Az a pár levél, amelyik túlélte a hatalmas nyári aszályt, még csak meg sem sárgulhatott, mielőtt jéggé fagyott volna, és most különös, dérbe vont smaragdként csillogtak a kora reggeli nap fényében. A körülötte álló huszonegynéhány katona lova meg-megrázta a fejét, vagy dobbantott egyet a térdig érő hóban. Már így is sokat lovagoltak, és akár jól alakult a mai találkozó, akár nem, még többet kell majd utazniuk. Észak felől hatalmas, sötét hófellegek gyülekeztek az égen. Nem kellett hozzá megkérdeznie az időjósát, hogy tudja, még napszállta előtt zuhanni fog a hőmérséklet. Addigra fedél alá kell jutniuk.

– Nem is olyan vészes, mint a tavalyi tél, ugye, uram? – kérdezte Jaalam csendesen. A magas, fiatal tiszt néha mintha olvasott volna Ituralde gondolataiban, és elég hangosan beszélt ahhoz, hogy minden emberük hallhassa, mit mond. – Ennek ellenére egészen biztos vagyok benne, hogy mostanra már mindenkinek csak a forralt boron jár az esze. Ezeknek itt persze nem. Döbbenetesen józan életűek. Szerintem reggel is csak teát ittak. Hideg teát. Ha lenne náluk nyírfa seprű, már le is vetkőztek volna, hogy fürödjenek egyet a hóban.

– Egyelőre úgy vélik, hogy jobb, ha nem vetkeznek neki – válaszolta Ituralde szárazon –, de ha szerencsések, este megint ihatnak egy kis hideg teát.

Páran felkuncogtak, de senki sem nevetett hangosan. Ituralde gondosan kiválogatta az embereit, és akiket magával hozott, mind tudták, hogy a hangoskodás miféle bajba keverheti őket.

Ő maga is szívesen elkortyolgatott volna egy kis forralt bort, de egy csésze meleg teának is örült volna. Bár már nagyon hosszú ideje nem hoztak a kereskedők teát Arad Domanba. Már nagyon hosszú ideje nem merészkedett be egyetlen külföldi kereskedő sem az országukba – legfeljebb a saldaeai határig dugták el az orrukat. Arról is csak több hónapos késéssel értesült, hogy mi folyik a nagyvilágban, és a legtöbb hír egyáltalán nem származott megbízható forrásból. Bár ez mit sem számított. Ha a Fehér Torony valóban saját maga ellen fordult, és ha a fókuszálni képes férfiakat valóban Caemlynbe gyűjtik... Nos, a világnak meg kellett lennie Rodel Ituralde nélkül is, amíg Arad Doman nem lesz újra egységes. Egyelőre már Arad Doman is akkora fának tűnt, amelybe egy épelméjű ember nem szívesen vágta volna a fejszéjét.

Még egyszer végiggondolta, miféle parancsokat küldött is szét a leggyorsabb lovasaival az összes királyhű nemesnek. Bármennyire megosztották őket a személyes ellentétek és az ősi vérbosszúk, ebben az egyben még egységesek voltak. Mindegyikük összegyűjti a seregét, és hadba száll, ha a Farkas szólítja őket; addig legalábbis, amíg a Farkas élvezi a király bizalmát, mindenképp megteszik. Ó, persze morognak, néhányan még átkozódnak is, de mindegyikük engedelmeskedik neki. Tudták, hogy a Farkas már számos csatát megnyert. Sőt, ami még ennél is többet jelentett, tudták, hogy számos háborút is sikerült megnyernie. A Kis Farkasnak hívták, amikor azt hitték, hogy nem hallja, és Ituralde-t egyáltalán nem zavarta, hogy mit gondolnak a termetéről – legalábbis nem nagyon –, beérte azzal, hogy akkor és oda vágtatnak, amikor és ahova ő mondja.

Nemsokára lóhalálában fognak vágtatni, hogy felállíthassanak egy csapdát, amelyikbe még hónapokig nem tévedhet bele a vad. Nagy kockázatot vállalt. Az összetett tervekbe számos hiba csúszhat, és ennek a tervnek minden rétege újabb apró rétegekre bomlott. Minden romba dől, még mielőtt elkezdődhetne, ha nem tud csalétket szerezni a csapdába. Vagy, ha valaki nem fogadja meg a parancsát, hogy elkerülje a király követeit. Persze mindenki tudta, hogy erre miért van szükség, és még a legmakacsabb ellenlábasai is egyetértettek vele, bár erről senki nem beszélt szívesen. Ő maga úgy mozgott, mint egy szellem a vihar szárnyán, mióta megkapta Alsalam legutóbbi parancsát. Az összehajtogatott levélke a kabátja ujjában lapult, ott, ahol a halovány csipke rábuggyant az acél hátú kesztyűre. Ez volt az utolsó esély, az utolsó, haloványan pislákoló esély, hogy megmenthessék Arad Domant. Talán arra is elég lesz, hogy megmentsék Alsalamot saját magától, mielőtt a Kereskedők Tanácsa úgy dönt, hogy mást emel helyette trónra. Kár lenne érte. Több mint húsz évig jó királya volt az országnak. A Fény adja, hogy ismét az lehessen!

Délen valami megreccsent, és Ituralde keze rögtön hosszú kardja markolatára siklott. Fém és bőr nyikordult fel halkan, ahogy a többiek is a fegyverükhöz kaptak, de az erdő csendes volt, mint egy fagyos sírbolt. Csak egy ág tört le a hó súlya alatt. Egy pillanattal később Ituralde is megnyugodott – már amennyire megnyugodhatott, mióta először északra érkeztek a kósza hírek, hogy az Újjászületett Sárkány megjelent az égen Falme felett. Talán valóban az Újjászületett Sárkány volt az, és talán valóban megjelent az égen, de bármi volt is az igazság, a kósza mendemondák lángra lobbantották egész Arad Domant.

Ituralde egészen biztos volt benne, hogy el tudta volna fojtani a lángot, ha szabadabb kezet kap. Tudta, hogy mit képes elérni egy csatával, egy hadjárattal vagy egy háborúval. De a tanács úgy vélte, hogy a király nagyobb biztonságban van, ha kilopják Bandar Ebanból, és mióta Alsalam elhagyta a fővárost, úgy tűnt, hogy a fejébe vette: ő valójában Sasszárny Artur, újjászületve. Több tucat hadiparancsot írt azóta, szinte folyamatosan ontotta őket magából, bárhova rejtette is a Tanács. A Tanács tagjai nem árulták el, hol őrzik a királyt, még Ituralde-nek sem, és ahányszor csak megkérdezte őket, a nők mindig hidegen, elutasítóan néztek rá. Lassan már abban is kételkedni kezdett, hogy a Tanács tagjai tudják, Alsalam hol lapul. Bár persze a puszta gondolat is nevetséges lett volna. A Tanács egy szempillantásra sem tévesztette szeme elől a királyt. Ituralde mindig úgy vélte, hogy a kereskedőházak túlságosan is beleavatkoznak az uralkodó döntéseibe, de mostanában nem bánta volna, ha jobban megszűrik a király parancsait. Fogalma sem volt róla, hogy miért hallgatnak még mindig, holott eddig sosem maradt sokáig trónon egy olyan uralkodó, aki ennyit ártott a kereskedelemnek.

Ituralde hűséges volt az esküjéhez, és Alsalam különben is a barátja volt, de ha a király szántszándékkal azért adta volna ki a parancsait, hogy még nagyobb felfordulást teremtsen a tulajdon országában, akkor sem tehette volna jobban. De Ituralde nem hagyhatta figyelmen kívül az uralkodó szavát. Az uralkodó szava törvény. Ő pedig ráparancsolt Ituralde-re, hogy azonnal induljon észak felé a teljes sereggel, és ütközzön meg a Sárkány követőinek egy nagyobb csapatával, amiről a király titkos kémeitől hallott; aztán tíz nappal később, amikor még mindig nem találtak egy árva Sárkányhívőt sem, új parancs érkezett, hogy a lehető leggyorsabban vonuljanak délre egy újabb olyan sereg ellen, amely sosem létezett. Egyesített erővel kellett megvédenie Bandar Ebant, miközben egy háromágú támadással egyszer s mindenkorra végezhetett volna a Sárkány követőivel, és több részre kellett osztania a seregét, bár egyetlen hatalmas ütközetben elsodorhatta volna őket. Olyan vidékekre kellett vonulnia, ahol tudta, hogy nincsenek követői az Újjászületett Sárkánynak, és el kellett kerülnie azokat a helyeket, ahol a kémei szerint nagyobb csapatok táboroztak. És ami még ennél is rosszabb volt: Alsalam parancsai gyakorta egyenest az Ituralde alá rendelt hatalmas nemes urakhoz érkeztek, és Machir elment az egyik irányba az embereivel, Teacal a másikba, Rahman pedig a harmadikba. Négyszer is megtörtént, hogy a király seregei csatába keveredtek, amikor éjszaka egymásba ütköztek, mert az uralkodó parancsainak engedelmeskedve napszállta után is tovább vonultak, és nem ismerték fel a másik sereget, csak mikor már túl késő volt. És mindeközben a Sárkány követői egyre szaporodtak, és egyre magabiztosabbak lettek. Ituralde sokszor legyőzte őket Solanje-nél, Maseennél, a Somai tónál és Kandelmarban – és Katar urai is megtanulták, hogy nem adhatják el büntetlenül bányáik és üllőik termékét Arad Doman ellenségeinek – de Alsalam rendeletei minden egyes esetben elpocsékolták azt a keveset, amit Ituralde-nek sikerült megnyernie.

Az utolsó üzenet viszont különbözött a többitől. Először is, egy Szürke Gyilkos megölte Tuva úrnőt, hátha azzal megakadályozhatja, hogy a levél célba érjen. Ituralde-nek fogalma sem volt róla, hogy az Árnyék miért akarhatta épp ezt a parancsot megállítani, de már csak ezért is gyorsan kellett cselekednie. A parancs hatalmas távlatokat villantott fel, és Ituralde minden egyes lehetőséget végiggondolt. A használható elképzelések mind azon múltak, hogy ma mit sikerül intéznie. Mivel már ilyen kevés esély maradt, az embernek mindegyikbe bele kellett kapaszkodnia.

A távolban egy hópinty éles hangja törte meg a csendet, aztán még egyszer felhangzott a madár hangja, és még egyszer. Ituralde a szája elé emelte a kezét, és megismételte a három éles füttyöt. Pár szemvillanással később egy megviselt, világos foltos herélt léptetett ki a fák közül. A lovas fekete csíkos fehér köpenyt viselt. Ha nyugodtan állt volna, észre sem lehetett volna venni a behavazott erdőben. A lovas Ituralde mellé ugratott. Zömök férfi volt, csak egy rövid pengéjű kard volt nála, és a nyergéről egy tokban íj és egy teletömött tegez lógott.

– Úgy tűnik, hogy mind eljöttek, uram – mondta örökösen rekedt hangján, és hátralökte a csuklyáját. Amikor Donjel fiatal volt, valaki egyszer megpróbálta felakasztani, bár hogy miért is történt mindez, már elveszett a múlt ködében. Az a kevés, ami még megmaradt rövidre vágott hajából, már vasszürkén csillogott. A jobb szemüregét takaró bőrkötés egy másik fiatalkori botlására emlékeztetett. De akár fél szemmel, akár két szemmel, Donjel volt a legjobb felderítő, akivel Ituralde valaha is találkozott. – Legalábbis a legtöbben itt vannak – folytatta a férfi. – Két őrgyűrűt helyeztek el a vadászlak körül, az egyiket a másikon belül. Egy jó mérföldről lehet már őket látni, de senki sem jutna olyan közel hozzájuk figyelmeztetés nélkül, hogy ne legyen idejük elszelelni. A nyomok alapján nem hoztak magukkal több embert, mint amennyit uram megengedett. Nincsenek túl sokan. Persze – tette hozzá szárazon – még így is jókora túlerőben vannak hozzánk képest.

Ituralde bólintott egyet. Felajánlotta a Fehér Szalagot, és azok a férfiak, akik most odaát vártak rá, elfogadták az ajánlatát. Három napig minden jelenlevő a Fény színe előtt fogadta a lelkére és a megváltásba vetett hitére, hogy nem ránt fegyvert a másikra, és nem ontja a vérét. A Fehér Szalagot azonban ebben a háborúban még senki sem merte megajánlani, és manapság az embereknek egészen furcsa elképzeléseik voltak arról, hogy hogyan is üdvözülhetnének. Ott voltak például annak a Sárkánynak a követői. Ituralde-t mindig is szerencsejátékosnak tartották, bár voltaképp nem volt az. Az embernek tudnia kellett, hogy milyen esélyekkel érdemes harcba szállnia. És azt is, hogy mikor kell harcba szállnia, bármennyire is ellene szólnak a számok.

A csizmaszárából előhúzott egy olajos selyembe varrott csomagocskát, és Donjel kezébe nyomta.

– Ha két nap múlva nem vagyok ott a Coroni gázlónál, vidd el a feleségemnek!

A felderítő valahova a köpenye alá dugta a csomagot, a homlokához emelte a kezét, és nyugatra fordult a lovával. Gyakran kapott már ilyen csomagot Ituralde-től; általában egy-egy jelentősebb csata előtt. A Fény adja, hogy Tamsinnak még most se kelljen kinyitnia a levelet! Utána jönne – megígérte, hogy utána jönne –, és alighanem az lenne az első eset, hogy az élők kísértik a holtakat.

– Jaalam – mondta Ituralde – menjünk, nézzük meg, mi vár ránk Osana úrnő vadászlakánál!

Előreugratott Nyíllal, és a többiek szép lassan felzárkóztak mögéje.

A nap delelőre hágott, aztán szépen lassan ereszkedni kezdett, de még mindig úton voltak. Az északon sötétlő fellegek közelebb értek hozzájuk, és a hideg egyre metszőbb lett. Csak a lovak patája alatt csikorgó hó hangja törte meg a csendet. Az erdő üresnek tűnt, mintha rajtuk kívül senki sem lett volna benne. Ituralde nem látta a Donjel által említett őrszemeket. A felderítő a legtöbb emberhez képest kicsit máshogy nézte, hogy mit lehet már mérföldekről észrevenni. Persze Ituralde tudta, hogy várni fogják. Várni fogják, de nem hagyják, hogy egy hadsereggel érkezzen, akár ő ajánlotta fel a Fehér Szalag békéjét, akár nem. Az erdőben várakozók legtöbbje alighanem okkal szeretett volna nyílvesszőt röpíteni Rodel Ituralde szívébe. Egy nagyúr könnyen megígérhette a Fehér Szalag békéjét az emberei nevében is, de vajon minden katonája engedelmeskedni fog neki? Néha kockáztatnia kellett.

Ahogy lassan délutánba hajlott az idő, Osana úgynevezett vadászlakja is hirtelen kibukkant a fák közül. A halvány, kecses tornyok és a csúcsos kupolák beillettek volna Bandar Eban palotái közé is. Osana mindig befolyásos férfiakra vadászott, és bár meglehetősen fiatal volt, már így is számos jelentős győzelmet könyvelhetett el. Az itt folyó „vadászatok” még a fővárosban is megbotránkozást keltettek volna. A vadászlak most már elhagyatottan hevert az erdőben. A tört üvegű ablakok szilánkos fogakként csillantak a tompa fényben. Nem villant mögöttük se fény, se mozgás, de a vadászlak körüli tisztáson lovak taposták le a havat. Az udvarra vezető bronzpántos kapu tárva-nyitva állt, és Ituralde lassítás nélkül átlovagolt rajta. A lovak patája hangosan csattogott a kockakövön. Idebenn már latyakká taposták a havat.

Nem szaladtak ki eléjük szolgák, hogy köszöntsék őket, de Ituralde nem is várt ilyesmire. Osana nem sokkal azután eltűnt, hogy Arad Domant torkon kapta és rázni kezdte az ezerféle viszály, mint kutya a patkányt, és a szolgái szétszéledtek. Aki csak tudott, átment más házakhoz szolgálni. Mostanában akinek nem volt ura, az vagy éhen halt, vagy rablónak állt. Esetleg a Sárkány követője lett. Ituralde a széles márványlépcső előtt lepattant a nyeregből, az egyik emberére bízta a lovát, és Jaalam kiadta a parancsot, hogy a többiek keressenek maguknak és a lovaknak valamiféle menedéket. A katonák gyanakodva méregették a márvány erkélyeket és széles ablakokat, miközben úgy mozogtak, mint aki azt várja, hogy mikor lövik hátba az egyik mögül. Az egyik istállószárny ajtaja résnyire nyitva állt, de Ituralde emberei a hideg ellenére is kettéoszlottak, és az udvar két sarkába vackolták be magukat. Úgy állították fel a lovakat, hogy minden irányba jól láthassanak. Ha bekövetkezne a legrosszabb, egy páran talán megmenekülnének közülük.

Ituralde levette a kesztyűjét, az övére tűzte, és megigazgatta a kabátja csipke kézelőjét, miközben felfelé gyalogoltak a lépcsőn Jaalammal. A letaposott és újra megfagyott hó élesen csikordult a talpa alatt. Csak előre volt hajlandó nézni. Döbbenetesen magabiztosnak kellett tűnnie, mintha meg sem fordulna a fejében, hogy a dolgok másképp is alakulhatnának, mint ahogy ő tervezte. Ha az ember el tudta hitetni a tárgyalópartnereivel, hogy ilyen magabiztos, az általában már majdnem annyit használt, mintha tényleg ilyen magabiztos lett volna. A lépcső tetején Jaalam megállt, megfogta az ajtó aranyozott karikáját, és kinyitotta az egyik magas, faragott ajtószárnyat. Ituralde végigsimított az arcára ragasztott szépségflastromon, hogy ellenőrizze, jó helyen van-e – ebben a hidegben nem érezte, hogy a kis fekete bársonycsillag nem csúszott-e el –, és csak utána lépett be.

A hatalmas fogadóteremben éppolyan hideg volt, mint odakinn. Az emberek lehelete fehéren gőzölgött. Nem égett se fáklya, se gyertya, és a félhomály olyan sűrű volt, mintha már alkonyodott volna. A padlót színes mozaik borította – állatok, madarak, vadászjelenetek –, de a fényes kő itt-ott megrepedezett, csorba volt, mintha csak súlyos tárgyakat ejtettek volna rá, vagy húztak volna végig rajta. A csarnokban csak egyetlen magas oszlop állt – egykor talán egy váza vagy egy kis szobor állhatott rajta –, és bútornak még csak nyoma sem volt. Amit a menekülő szolgák nem vittek magukkal, azt már rég felprédálták a környéken garázdálkodó rablók. Odabenn egyetlen férfi várta őket. A haja fehéren csillant, de a férfi szikárabb volt, mint amikor Ituralde utoljára látta. A mellvértje behorpadt, és a fülében csak egy aprócska aranykarika fénylett, de csipkegallérja kifogástalan volt, és a bal szeme mellett villogó vörös bársony félhold az udvarban is megállta volna a helyét.

– A Fény színe előtt, a Fehér Szalag békéjével fogadlak, Ituralde nagyúr! – mondta hivatalos hangon, és kurtán meghajolt.

– A Fény színe előtt, a Fehér Szalag békéjével érkeztem, Shimron nagyúr! – válaszolta Ituralde, és ő is meghajolt. Shimron Alsalam egyik legmegbízhatóbb tanácsadója volt. Egészen addig, amíg nem állt át a Sárkány követői közé. Most az ő tanácsukban töltött be magas rangot. – Az emberemet Jaalam Nishurnak hívják, és az Ituralde-ház hű szolgája, akárcsak mindenki, aki ma velem jött.

Rodel előtt nem volt Ituralde-ház, de ezt senki sem említette meg, és Shimron a szívére tett kézzel hajolt meg újfent.

– Hűségét hűen fogadom. Velem tart, Ituralde nagyúr? – kérdezte, és kihúzta magát.

A bálterembe vezető hatalmas ajtók már hiányoztak a zsanérról, bár Ituralde nem hitte volna, hogy a banditák ilyesmit is elrabolnak. A magas, csúcsos boltív alatt így tíz ember is könnyedén átfért volna egyszerre. Az ablaktalan, kerekded teremben vagy félszáz különböző formájú és méretű lámpás égett, de a fény így sem világította be a föléjük boruló hatalmas kupolát. A festett falnak támaszkodva két nagyobb csoport várakozott; a padló üresen tátongott közöttük. Bár a Fehér Szalag szellemében egyik sem viselt sisakot, mind a kétszáz ember páncélban volt, és senki sem tette le a kardját. Az egyik oldalon pár, Shimronhoz hasonlóan hatalmas nagyúr – Rajabi, Wakeda és Ankaer – állt, mindegyikük körül pár hű nemese vagy felesküdött közrangú katonája várakozott. Kisebb, két-három fős csoportok álltak mellettük. Nem mindegyiket vezette nemesember. A Sárkány követői együtt tanácskoztak, de nem egyesültek egyetlen vezér alatt. Ennek ellenére mindegyik csoportot egy-egy olyan ember vezette, akihez hűek voltak a követői – kinek egy tucat ilyen hű ember jutott, kinek pár ezer. Láthatóan egyikük sem volt boldog, hogy ide kellett jönnie, és egyik-másik gyűlölködve pislogott a terem másik oldalára, ahol ötven-hatvan taraboni álldogált, és sötéten méregette a domaniakat. A domaniak akkor sem szerették a taraboniakat, ha minden köteléket leráztak magukról, és a Sárkány követőjének álltak. Ituralde viszont kis híján elmosolyodott örömében, amint észrevette a külországiakat. Nem hitte volna, hogy akár csak feleennyien eljönnek ma ide.

– Rodel Ituralde nagyúr a Fehér Szalag békéjével érkezett. – Shimron szava élesen csengett a tompa lámpafényben. – Mindazok, akiknek erőszak ég a szívében, nézzenek magukba, és gondoljanak a lelki üdvükre! – és ezzel be is fejeződött az udvariaskodás.

– Miért hívott ide minket Ituralde nagyúr a Fehér Szalag jegyében? – csattant fel Wakeda. Fél kézzel hosszú kardja markolatát szorongatta, a másik keze ökölbe feszült. Nem volt valami magas, bár Ituralde-nél így is nagyobb, és olyan hányavetien viselkedett, mintha ő lenne Arad Doman királya. A nők egykor csodaszépnek találták. Most egy fekete selyemkendő takarta jobb szeme helyét, és a szépségflastroma, egy fekete bársonynyíl, egyenest az állától a homlokáig futó széles sebhelyre mutatott. – Talán csatlakozni akar hozzánk? Vagy megadásra akar felszólítani minket? Mind tudjuk, hogy a Farkas nem csak bátor, de ravasz is! De vajon ennyire bátor lenne?

A körülötte álló emberek felzúgtak; néhányan nevettek, mások dühösen morogtak.

Ituralde a háta mögött kulcsolta össze a kezét, hogy ne kezdje el a fülében csillogó rubintot csavargatni. Mindenki tudta, hogy csak akkor teszi, ha dühös, és néha ki is használta, hogy az emberek ilyen jól ismerik a szokásait, de most nyugodtnak kellett mutatkoznia. Dacára annak, hogy az a gazember nem egyenesen őt szólította meg. Nem! Nyugodtnak kellett maradnia! Az ember dühében hívta ki párbajra a másikat, de amikor már harcra került a sor, nyugodtnak kellett lennie. Most azért jött, hogy megnyerje ezt a párbajt. A szó amúgy is halálosabb fegyver a kardnál.

– Mindenki tudja, hogy délre egy sokkal veszedelmesebb ellenség vár ránk – mondta határozott hangon. – A seanchanok bekebelezték Tarabont! – A tekintete végigsiklott a taraboniakon, és az idegenek hidegen néztek vissza rá. Sosem tudott olvasni a taraboniak vonásaiban. Eleve ott voltak azok a hatalmas bajszok, melyek elrejtették a fél arcukat: ekkora szőrcsomókat még a saldaeaiak sem hordtak. És aztán azok a nevetséges fátylak! Ennyi erővel akár álarcot is felvehettek volna. És a lámpák gyenge fénye sem segített sokat. De Ituralde azt is tudta, hogy milyenek, ha acélba rejtik az arcukat, és szüksége volt rájuk. – Elfoglalták az egész Almoth alföldet, és észak felé tartanak. Egyértelmű, hogy mit akarnak. Arad Domant is le akarják igázni. Attól tartok, nem állnak meg, míg csak az övék nem lesz az egész világ.

– Vajon Ituralde nagyúr azt akarja tudni, hogy ki mellé állunk mi, ha a seanchanok lerohanják az országot? – harsant Wakeda hangja.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy Arad Domanért fog harcolni ön is, Wakeda nagyúr – válaszolta Ituralde lágyan. Wakeda feje ellilult a nyílt sértés hallatán, és az emberei a kardjukhoz kaptak.

– A menekültek szerint most már aielek vannak az alföldön – vetette közbe Shimron sietve, mintha attól tartana, hogy Wakeda megszegi a Fehér Szalagot. Az emberei nem rántanának kardot, ha Wakeda maga nem húzna fegyvert, vagy ha nem parancsolná meg nekik. – A hírek szerint az Újjászületett Sárkányért harcolnak. Biztos, hogy ő küldte őket, talán azért, hogy segítsenek nekünk. Még soha senki sem győzött le egy aiel hadsereget. Még maga Sasszárny Artur sem! Emlékszik még a Véres Hóra, Ituralde nagyúr, fiatalkorunkban? Úgy emlékszem, ön is egyetértett velem abban, hogy nem győztük le őket, bármit mondanak is a történelemkönyvek, és nem hinném, hogy a seanchanoknak akkora hadseregük lenne, mint nekünk volt akkor. Én a magam részéről azt hallottam, hogy a seanchanok délre vonulnak, és egyre távolabb kerülnek a határainktól. Nem, szerintem nemsokára azt halljuk majd, hogy visszavonulnak, nem azt, hogy ellenünk törnek!

Shimron nem volt rossz hadvezér, de mindig túlságosan rendszerető ember hírében állt.

Ituralde elmosolyodott. Délről mindig hamarabb kaptak híreket, mint bárhonnan máshonnan, de tartott tőle, hogy neki kell felhoznia az aieleket, és félt, hogy a többiek azt hinnék, csak csapdába akarja csalni őket ezzel a hírrel. Ő maga sem hitte, hogy az aielek az Almoth alföldön lennének. Nem hívta fel a figyelmet arra sem, hogy ha azért küldték volna az aieleket, hogy rajtuk segítsenek, akkor alighanem egyenest Arad Domanban tűntek volna fel.

– Én is kikérdeztem a menekülteket, és aiel rablótámadásokról beszéltek, nem aiel hadseregről. Lehet, hogy az aielek felbukkanása lelassította a seanchan előrenyomulást, de nem állította meg őket. A szárnyas bestiáik már a határ innenső oldalát kémlelik. Ez egyáltalán nem tűnik visszavonulásnak!

Könnyed mozdulattal kihúzta a levelet a kabátja ujjából, és feltartotta, hogy mindenki jól láthassa a zöld és kék viaszba nyomott Kardot és Kezet. Mostanában rászokott, hogy ne törje fel a pecséteket, hanem forró pengével válassza le a papír egyik feléről, hogy később sértetlenül mutathassa meg a kétkedőknek.

– Alsalam király parancsot adott, hogy gyűjtsek össze mindenkit, akit csak tudok, és az összes rendelkezésemre álló emberrel csapjak le a seanchanokra. – Mély levegőt vett. Most megint kockáztatnia kellett, és ha nem kedvez neki a lapjárás, Alsalam könnyen kivégeztetheti. – Fegyverszünetet ajánlok! A király nevében esküszöm, hogy nem fordulok önök ellen, ameddig a seanchanok fenyegetik Arad Doman békéjét, ha önök is megígérik nekem ugyanezt, és hajlandóak az oldalamon harcolni, míg csak ki nem verjük ezeket az idegeneket az országunkból.

Döbbent csend követte a szavait. A bikanyakú Rajabi úgy nézett ki, mint akit felnyársaltak. Wakeda úgy rágcsálta az ajkát, mint egy riadt kislány. Shimron döbbenten motyogott.

– Ki tudjuk verni őket az országból, Ituralde nagyúr? Harcoltam már... harcoltam már a pórázra fogott aes sedai-aik ellen az Almoth alföldön, akárcsak ön.

Csizmák csosszantak a kövön, és az emberek arcán tehetetlen harag sötétlett. Senki sem szerette azt hinni, hogy tehetetlen az ellenséggel szemben, de a korábbi napokban épp eleget láttak a seanchanokból Ituralde és Shimron vezetése alatt ahhoz, hogy tudják, miről van szó.

– Meg tudjuk verni őket, Shimron nagyúr – válaszolta Ituralde –, még a kis meglepetéseik dacára is! – Meglehetősen furcsa volt egyszerűen csak kis meglepetésnek nevezni azt, ha az ember lába alatt felrobban a föld, és olyan felderítők repkednek a feje fölött, akik leginkább a legrondább árnyfattyakra hasonlítanak, de határozottnak kellett tűnnie. Különben is, ha az ember tudta, hogy az ellenfele mire képes, alkalmazkodott hozzá. Ez már a seanchanok feltűnése előtt is a hadviselés legfontosabb szabályai közé tartozott. A sötétség elég sokat elvett a seanchanok előnyéből, akárcsak a viharos idő, és egy javasasszony könnyedén meg tudta mondani, hogy mikorra várható a rossz idő. – A bölcs abbahagyja a habzsolást, ha csonthoz ér – folytatta –, de a seanchanoknak eleddig még fel is szeletelték a húst. Tálcán kapták meg, amire csak szemet vetettek. Most itt az ideje, hogy egy kicsit rágósabb falat kerüljön eléjük. És mindemellett van egy tervem, amire olyan gyorsan ráharapnak, hogy beletörik a foguk a csontba, mielőtt egyáltalán észrevennék, hogy nem színhúsba haraptak. Most pedig lássuk, mit döntenek! Én már megesküdtem a békére. Önök is megteszik?

Nehezére esett, hogy ne fojtsa vissza a lélegzetét. Mindegyik ember a gondolataiba mélyedt. Szinte látta, ahogy lassan forognak az agyukban a gondolatok. A Farkasnak volt egy terve. A seanchanok pórázra fogták az aes sedai-okat, repkedő árnyfattyak hátán kémlelték őket, és csak a Fény tudja, hogy még miféle ocsmányságokkal bírtak. De a Farkasnak volt egy terve. A seanchanok. A Farkas.

– Ha valaki le tudja győzni őket – mondta ki végül Shimron –, hát ön az, Ituralde nagyúr! Én megesküszöm arra, amit kért.

– Én is megesküszöm! – kiáltott fel Rajabi. – Visszakergetjük őket a tenger túloldalára, ahonnan idejöttek! – Nem csak a nyaka volt olyan, mint egy bikáé, de a vérmérséklete is.

Meglepő módon Wakeda is legalább ilyen lelkesen ordított fel, hogy esküszik, és aztán viharos hangzavar harsant. Mindenki megesküdött, hogy elfogadja a király békeajánlatát, és hogy együtt szétzúzzák a seanchanokat, sőt, néhányan azt is mondták, hogy a Farkassal akár a Végzet Vermébe is elmennének. Ez mind nagyon hízelgő volt, de Ituralde nem ezért jött.

– Ha minket is arra kér, hogy harcoljunk Arad Domanért – kelt egy hang –, hát beszéljen velünk!

Az esküdöző domaniak elhallgattak, és dühösen morogtak, vagy az orruk alatt szitkozódtak.

Ituralde kifejezéstelen arccal fordult az újabb hozzászóló felé, de belül szinte ragyogott az örömtől. A taraboni nyurga, hegyes orrú fickó volt, a fátyol úgy feszült az arcán, mint egy sátor. A tekintete kemény volt, és óvatos. A társai közül többen is elégedetlenül vonták össze a szemöldöküket, mintha nem tetszene nekik, hogy megszólalt. Ezek szerint ők sem egy vezért követtek. De az volt a lényeg, hogy megszólalt. Ituralde remélte, hogy sikerül kicsikarnia a domaniakból a fegyverszünetet, de nem volt rájuk feltétlenül szüksége ahhoz, hogy véghez tudja vinni, amit eltervezett. A taraboniak viszont kellettek neki. Vagy legalábbis százszor akkora esélye volt a sikerre, ha segítenek neki, mint ha nem. Udvariasan meghajolt a férfi felé.

– Esélyt ajánlok önnek, nagyuram, hogy harcolhasson Tarabon szabadságáért. Az aielek megzavarták az alföldön felvonuló seanchan seregeket, ez egyértelműen kiderül a menekültek meséiből. Mondja, lehetséges lenne, hogy egy kisebb csapat embere, mondjuk, úgy száz fő, belovagol Tarabonba, feltéve, hogy a páncéljukat befestik csíkosra, mint azok a honfitársaik, akik a seanchanok seregében szolgálnak?

Lehetetlennek tűnt, hogy a taraboni tekintete még feszültebb legyen, de most mégis ez történt, és ezúttal a körülötte állók kezdtek el mérgesen morgolódni és szitkozódni. Épp elég hír jutott el északra is, mindenki tudta, hogy a seanchanok új királyt és panarkhát helyeztek a trónra, és hogy Tarabon új urai hűséget esküdtek az Aryth óceán túloldalán uralkodó seanchan Császárnőnek. Nem örültek neki, hogy újfent emlékeztették őket, hogy a honfitársaik közül hányan álltak át a hódítók oldalára. Az Almoth alföldön garázdálkodó „seanchanok” túlnyomó része taraboni volt.

– És mi haszna lenne egy ilyen kis csapatnak? – mordult fel a nyurga férfi megvetően.

– Egy ilyen kis csapatnak valóban nem sok haszna lenne – válaszolta Ituralde. – De mi lenne, ha ötven ilyen kis csapatot küldenénk? Vagy százat? – Ha minden igaz, a férfi mögött felsorakozó taraboniaknak talán van is ennyi emberük. – És ha ugyanazon a napon felkelnének a seanchanok ellen, Tarabon összes pontján? Én magam is velük mennék, és annyi embert vinnék magammal, ahánynak csak találunk taraboni páncélt. Csak hogy tudják, hogy nem azért találtam ki ezt az egészet, hogy megszabaduljak önöktől!

A háta mögött a domaniak hangosan tiltakoztak. És bármilyen hihetetlennek tűnt is, Wakeda tiltakozott a leghangosabban. A Farkas terve valóban zseniális volt, de azt akarták, hogy a Farkas az ő élükön álljon. A legtöbb taraboni is ellenkezett, és hangosan vitatkozni kezdtek egymással, hogy vajon ennyi ember át tud-e kelni az alföldön anélkül, hogy észrevennék őket, még ha csak ilyen kis csoportokban utaznak is, és hogy egyáltalán mit tudnak elérni Tarabonban ilyen kis seregekkel, vagy hogy hajlandóak lennének-e felvenni a seanchanok alatt szolgáló taraboniak csíkos páncélzatát. A taraboniak legalább olyan könnyen össze tudtak veszni valamin, mint a saldaeaiak, és legalább olyan heves volt a vérmérsékletük. De a nyurga fickó nem szállt be a vitába. Nyugodtan állta Ituralde tekintetét. Aztán kurtán biccentett felé. Nem lehetett megmondani, hiszen olyan bajsza volt, mint egy rozmárnak, de Ituralde úgy vélte, hogy elmosolyodott.

Ituralde vállában kiengedett az utolsó feszes izom is. A fickó nem egyezett volna bele a tervbe, míg a többiek még vitatkoznak, ha nem lett volna nagyobb szava közöttük, mint első ránézésre tűnt. Délre tartanak vele, egész az ország szívébe, amelyet a seanchanok most már a sajátjuknak tartanak, és teljes erőből arcon csapják ezeket a tengerentúli jöttmenteket. A taraboniak persze utána ott akarnak majd maradni, hogy harcolhassanak a szülőföldjükért, de Ituralde nem is várhatott tőlük ennél többet. Ami azt jelentette, hogy pár ezer emberrel kell majd újra felvágtatnia északra, az Almoth alföldön átvágó hosszú, hosszú úton, miközben a seanchanok üldözik őket. Ha van egy kis szerencséjük, a haragtól elvakulva teszik majd ezt.

Visszamosolygott a tarabonira, már ha az valóban elmosolyodott az előbb. Ha van egy kis szerencséjük, a haragtól elvakult hadvezérek azt sem veszik majd észre, hogy hova vezeti őket, csak amikor már túl késő lesz. De ha mégis rájönnének... Nos, volt még egy terve.

Eamon Valda szorosan maga köré tekerte a köpenyét, és átvágott a fák között feltornyozódott hóbuckákon. A hideg, erős szél kitartóan fütyült a hó alatt kornyadozó ágak között, de a hangja meglepően halk volt a nedves, szürke fényben. Ennek ellenére úgy vágott át a vaskos, fehér gyapjún, mint a vajon, és megdermesztette az emberben a velőt. Az erdőben elterülő hatalmas tábor túlságosan csendes volt. A mozgás elvben felmelegítette az embert, de ilyen időben a legtöbben összebújtak, mint az állatok, és úgy várták a jobb időt.

Valda hirtelen megállt, és elfintorodott. Éktelen bűz ütötte meg az orrát. Olyan volt, mintha vagy húsz rothadó szemétdombot hordtak volna eléje, melyeken már csak úgy nyüzsögtek a férgek. Nem tartotta vissza a lélegzetét, hanem összevonta a szemöldökét. A tábor nem olyan pontosan épült, mint ahogy azt ő szerette. A sátrak össze-vissza voltak felverve, a legsűrűbb ágak alá, és a lovakat a sátrak mellé kötötték ki ahelyett, hogy külön sorban álltak volna. Ez a fajta rendetlenség márpedig mocsokhoz vezetett. Ha nem figyelt oda rájuk, az emberek alig pár lapát földdel fedték csak be a lótrágyát is, hogy hamarabb túlessenek a dolgon, és a latrinákat oda ásták, ahova csak tudták, hogy ne kelljen sokat gyalogolniuk ebben a hidegben. Az a tiszt, aki megengedte az efféle lazaságot, nem sokáig maradt tiszt, és általában első kézből tanulta meg, hogy milyen is a latrinaásás.

Épp a bűz forrását kereste, amikor a szag hirtelen megszűnt. A szél nem fordult meg, a szag egészen egyszerűen csak váratlanul elpárolgott. Valda csak egy pillanatra döbbent meg. Továbbsietett, és még mogorvábban nézett maga elé. Annak a bűznek márpedig jönnie kellett valahonnan! Meg fogja találni, bárki volt is az, aki azt hitte, hogy a fegyelem lanyhulhat ebben az időben, és példát statuál. A fegyelemnek most még szigorúbbnak kellett lennie, mint valaha.

A széles tisztás peremén megállt, és várt egy kicsit. A mezőn hófehéren, szűzen csillogott a hó, bár a körülötte elterülő erdőben többezres sereg táborozott. Valda hátrahúzódott a fák közé, és az eget nézte. A déli napot sűrű, szürke felhők takarták el. Hirtelen mozgást látott, és visszafojtotta a lélegzetét, aztán rájött, hogy csak egy madár az, valami kisebb, csapzottabb sólyomfajta, és az sem repült túl magasra. Felnevetett, de a kacajába keserűség vegyült. Alig több mint egy hónap telt el azóta, hogy azok a Fényverte seanchanok egyetlen hihetetlen harapásra bekapták Amadort és a Fény Erődjét, de máris új ösztönnel leste az eget. A bölcs ember persze megtanulta, mit kell tennie, az ostoba pedig...

Ailron ostoba volt, és a dicsőségről zagyváló régi mesék teljesen elvették az eszét. Talán azt hitte, hogy most végre megszerezheti mindazt a hatalmat, amit a koronája nem biztosított számára az országban – és mi lett a vége? A király nem volt hajlandó elfogadni a tényeket, és Ailron bukása megsemmisítette az amadiciai hadsereget. Valda hallotta már, hogy néhányan a jerameli csatának hívták az ütközetet – leginkább az a maroknyi nemes, aki valahogy élve megúszta a dolgot, és most úgy érezte magát, mint aki alól kifordult a föld, ám mégis gépiesen megpróbált jó arcot vágni a dologhoz. Valda kíváncsi lett volna rá, hogy Ailron mit gondolt, miközben a seanchanok szelídített boszorkányai véres cafatokra szaggatták a díszesen kiállított hadoszlopokat. Még mindig ott látta a képeket, érezte, ahogy a föld felrobajlik, és tüzes szökőkúttá válik. Minden éjszaka ezzel álmodott. Nos, Ailron mindenesetre meghalt, levágták menekülés közben, és egy taraboni lándzsás fegyverére szúrták a fejét, úgy vitték körbe diadalmenetben. Illő halál az ostobának. Valda ellenben még élt, és több mint kilencezer Gyermeket gyűjtött maga köré. Egy éleslátású ember sokra mehetett ekkora sereggel ezekben a vészterhes időkben is.

A tisztás túloldalán, épphogy csak a fák között, egy durván összetákolt kis kunyhó lapult. Egykor egy szénégetőé lehetett, és az egyetlen, szűkös szoba kőfalán tátongó lyukakat barnásszürke indák fonták be. A fickó láthatóan már jó ideje elhagyhatta a házat. A zsúptető itt-ott vészesen besüppedt, és bármi feszült is régen az keskeny ablakkeretekben, mostanra már csak sötét takarókkal pótolták. Két őr állt a rosszul illeszkedő faajtó előtt. Mindkét nagydarab fickó mellén vörös pásztorbot éktelenkedett az arany napkorong felett. Keresztbe fonták a karjukat, és toporogtak, hogy meg ne fagyjanak. Egyikük sem tudta volna időben kirántani a kardját, ha Valda ellenség lett volna. A Vallatók mindig is fedél alatt szerettek dolgozni.

Rezzenéstelen arccal nézték, ahogy Valda egyre közelebb ér, és nem tisztelegtek előtte valami lelkesen. De hát Valda köpenyén nem fénylett a vörös pásztorbot, és hiába volt a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya, a Vallatók között az számított. Az egyik kinyitotta a száját, mintha meg akarná kérdezni, Valda mi járatban érkezett, de a férfi átvágott közöttük, és belökte az ajtót. Legalább nem akarták megállítani. Ha megpróbálták volna, mind a kettőt megöli, ott helyben.

Amint belépett a kunyhóba, Asunawa felnézett a rozoga kis asztal mellől. Épp olvasgatott valamit, és egyik csontos kezét egy gőzölgő ónkupára fonta, melyből fűszeres illat áradt. Támlás széke, az asztalon kívüli egyetlen bútordarab az egész szobában, szintén elég ingatagnak tűnt, de valaki megerősítette pár durva bőrszíjjal. A Fény Kezének Fővallatója megkövetelte, hogy rendes fedél alatt hálhasson, ne csak egy egyszerű sátorban, még akkor is, ha a rendes fedél csak egy rozzant szénégető kunyhó volt, és forralt bort szopogatott, pedig senki más nem kapott bort az elmúlt pár héten. A kandallóban vidáman pattogtak a lángok, és a szobát lanyha meleg töltötte meg. Már a Bukás előtt megtiltották a tüzeket, még a főzésre valókat is, nehogy a füst elárulja őket az ellenségnek. Bár a legtöbb Gyermek a szíve mélyén megvetette a Vallatókat, Asunawát valamiért tisztelték, mintha szürke haja és szikár mártírarca azonnal felruházta volna őt a Fény Gyermekeinek minden elképzelhető jó tulajdonságával. Amikor Valda először rájött erre, igencsak meglepődött, és nem volt benne biztos, hogy Asunawa maga teljesen tisztában van-e ezzel. Mindenesetre épp elég Vallató állt mellette ahhoz, hogy még gondot okozzanak. Valda meg tudott volna küzdeni a problémával, de úgy vélte, hogy jobb elkerülni a nyílt összetűzést. Egyelőre legalábbis.

– Lassan itt az idő – mondta, és becsukta maga mögött az ajtót. – Készen áll?

Asunawa meg sem mozdult, hogy felvegye az asztalon összehajtogatva heverő fehér köpenyt. Azon nem volt arany napkorong, csak egy bíbor pásztorbot. Inkább az ölébe ejtette a kezét, és eltakarta, mit olvas. Valda úgy vélte, talán a Fény Útja lehet az, Mantelartól. Elég különös olvasmány egy Fővallatónak. Inkább az újoncokhoz illett volna. Ha valaki nem tudott olvasni, amikor felesküdött a Fény Gyermekei közé, azt megtanították, hogy tanulmányozhassa Mantelar szavait.

– Úgy értesültem, hogy Murandybe behatolt egy andori hadsereg, fiam – mondta Asunawa. – Talán mélyen Murandyben járnak mostanra!

– Murandy messze van innen – válaszolta Valda, mintha nem ismerné fel a régi vitát, amit ki tudja, miért erőltetett még mindig ennyire ez a vén bolond. Hiszen már olyan régen elveszítette! De mit kereshetnek az andoriak Murandyben? Már persze csak ha a hír egyáltalán igaz: a legtöbb hír csak az utazók képzelgése volt, puszta hazugság. Andor. Már maga a név is hangosan dördült Valda fejében. Morgase meghalt, vagy mostanra már egy seanchan szolgája lett. Nem nagyon tisztelték más népek nemesi címeit. De akár halott volt, akár rabsorban sínylődött, Valda számára elveszett – és ami még ennél is többet számított, Valda tervei számára is elveszett. Andorral most már nem tudtak mit kezdeni. Galadedrid hasznos eszközből csak egyszerű, fiatal tisztté lépett vissza, aki ráadásul túlságosan is népszerű volt az emberei körében. A jó tisztek pedig sosem voltak túl népszerűek. De Valda praktikus ember volt. Ami elmúlt, elmúlt, és Andor meghódításának helyét új tervek vették át.

– Nincs olyan messze, ha Altarán át indulunk meg keletre, fiam. Csak át kell vágnunk Észak-Altarán! A seanchanok nem juthattak messzire Ebou Dartól ilyen rövid idő alatt.

Valda széttárta az ujjait, hogy jobban magukba ihassák az aprócska tűz melegét, és nagyot sóhajtott. A seanchanok Tarabonban gyorsabban terjedtek, mint a pestis, és itt, Amadiciában sem volt jobb a helyzet. Miért gondolja azt Asunawa, hogy épp Altara lenne erősebb?

– És az Altarában lévő boszorkányokról elfeledkezett? Akiknek maguknak is van egy hadseregük; gondolom, erre nem kell külön emlékeztetnem! És lehet, hogy már rég Murandyben járnak! – Egyetlen hír volt, amelyikben még Valda is komolyan hitt, mégpedig az, hogy a boszorkányok megindultak. Önkéntelenül is felemelte a hangját. – Lehet, hogy ez az andori sereg, amiről hallott, csak a boszorkányok serege! Ne feledje el, hogy odaadták Caemlynt al'Thornak! És Illiant is és a keleti vidékek felét. Komolyan azt hiszi, hogy a boszorkányok kettészakadtak? Egészen komolyan?

Mély levegőt vett, és igyekezett megnyugodni. Igyekezett. A keletről érkező hírek egyre rosszabbak voltak. Egy hirtelen szélroham belefújt a kéménybe, és a kandallóból szikrák csaptak ki. Valda szitkozódva lépett hátra. Ez az átkozott parasztkunyhó! Még a kéményt sem építették meg rendesen.

Asunawa nagy csattanással csukta be a könyvet. A kezét imára kulcsolta, de mélyen ülő szeme hirtelen vad lánggal fénylett fel.

– Azt hiszem, hogy el kell pusztítanunk a boszorkányokat! Ezt hiszem és vallom!

– Én azzal is beérném, ha megtudnám, hogy a seanchanok hogyan szelídítik meg őket. – Ha lenne elég szelídített boszorkánya, kisöpörhetné al'Thort Andorból, Illianból, és mindenhonnan, ahova beette magát, mint az Árnyék. Még Sasszárnynál is nagyobb hadvezér lehetne!

– El kell pusztítanunk a boszorkányokat! – mondta Asunawa makacsul.

– És magunkat is, velük együtt? – csattant fel Valda.

Valaki bekopogott az ajtón, és Asunawa kurta kérdésére az odakinn álló őrök egyike nézett be. Mereven kihúzta magát, és a karját gyors, szabályos tisztelgésre emelte.

– Fővallató uram őméltósága – mondta tisztelettudóan –, a Felkentek Tanácsa van itt.

Valda várt. Vajon ez a vén bolond akkor is itt makacskodik, ha mind a tíz életben maradt úrkapitány odakinn várakozik, nyeregben, menetre készen? Ami elmúlt, elmúlt. És úgy kellett lennie.

– Ha ledönthetjük a Fehér Tornyot – válaszolta végül Asunawa –, nekem az is jó. Egyelőre. Elmegyek erre a gyűlésre.

Valda keskenyen elmosolyodott.

– Akkor jó. Látni fogjuk ledőlni a boszorkányok Tornyát. – Még szép, hogy látni fogja! – Azt ajánlanám, hogy készüljön fel az útra! Estig még sokat kell lovagolnunk.

De az, hogy Asunawa is látni fogja-e, már más kérdés volt.

Gabrelle mindig örült, ha kilovagolhatott a behavazott erdőkbe Logainnel és Toveine-nel. Logain mindig hagyta, hogy ő és Toveine lemaradjanak egy kissé, és egy kicsit magukban lehessenek, bár persze annak nem örült, ha túlságosan is elmaradoztak. A két aes sedai nem nagyon beszélt egymással, csak ha okvetlenül szükséges volt. Nem voltak igazán jóban. Valójában Gabrelle kifejezetten örült volna, ha Toveine néha megkérné Logaint, hogy ne kelljen őket elkísérnie ezekre a reggeli kirándulásokra, és egy kicsit valóban egyedül lehetne.

Gabrelle egyik zöld kesztyűs kezébe fogta a lova kantárját, és a másikkal összefogta arca előtt a rókaprémmel bélelt köpeny csuklyáját. Egy pillanatra hagyta, hadd érintse meg a hideg, csak azért, hogy egy kicsit felfrissüljön tőle. A hó nem volt mély, de a reggeli fagy igencsak mart. Odafenn sötét fellegek száguldottak, és alighanem napközben megint számíthattak egy kis hóra. Magasan az erdő felett valamiféle madár repült. Talán egy sas lehetett; Gabrelle sosem értett igazán a madarakhoz. A növények és az ásványok nem mászkáltak el, miközben az ember tanulmányozta őket, és ami azt illeti, a régi könyvek is egy helyben maradtak. Legfeljebb porrá omlottak a lapok az ujjai között, ha sikerült elég régi irományokra bukkannia. Különben is, alig látta a madarat, olyan magasan repült – de egy sas kiválóan illett volna a tájba. Ritkás erdőben lovagoltak, a fák között itt-ott kis bokorcsoportok árválkodtak. Hatalmas tölgyek és óriási fenyők tornyosultak föléjük, és elfojtották az aljnövényzetet, bár pár helyütt még ott lógott valami kúszónövényféle elszáradt indahálója, és a tavaszt várva fonta körül a szürke kőtömböket. Gabrelle csak a tájra figyelt, és úgy ölelte magába a hideg, üres képet, mintha ez is egy novíciagyakorlat része lenne.

Most, hogy senki mást nem látott, csak két társát, szinte el tudta képzelni azt is, hogy nem a Fekete Toronyban vannak. Mostanában már olyan könnyedén el tudta gondolni ezt a borzalmas nevet is! Éppolyan valóságos volt számára, mint a Fehér Torony, és már nem tette oda elé, hogy „ezt az úgynevezett” Fekete Tornyot. Senki nem tette volna, aki már látta a hatalmas, kopár kőbarakkokat, ahol több száz férfit képeztek ki, vagy aki már járt a barakkok köré épült faluban. Gabrelle már kis híján két hete élt ezen a településen, és a Fekete Torony nagyobb részét még így sem látta. Az építmény alapterülete több négyzetmérföld lehetett, és koromfekete kőfal kezdemények vették körbe mindenütt. De itt szinte el tudott feledkezni erről is.

Szinte. Csak hát az a kis érzék és érzéscsomag, Logain Ablar lényének lényege, mindig ott lapult a fejében. Sosem tudott megszabadulni a nagy nehezen leküzdött gyanakvástól, a mindig megfeszülni kész izmoktól. Egy vadászó farkas érezhet így, vagy egy oroszlán. A férfi folyamatosan forgatta a fejét: még itt is úgy nézett minden bokorra, mintha orvtámadást várna mögüle.

Gabrelle-nek sosem volt őrzője – egy Barna számára értelmetlen erőfitogtatás lett volna egy őrző, hiszen egy bérelt szolga éppúgy el tudta látni a szükséges feladatokat –, és elég különösen érezte magát most, hogy nemcsak, hogy egy ilyen kötés részese lett, de ráadásul a rossz végére került! És nem is csak, hogy a rossz végére került, mert ez a kötés arra is kényszerítette, hogy engedelmeskedjen Logainnek, és mindenütt újabb megkötések vették körül. Szóval mégsem olyan volt, mint az őrzők kötése. A nővérek sosem kényszerítették az őrzőiket semmire! Vagy legalábbis nem túl gyakran. És a nővérek már több száz éve nem kötöttek meg egy férfit sem az akarata ellenére. De azért így is érdekes volt tanulmányozni ezt a különös helyzetet. Sokat gondolkozott azon, hogy melyik benyomását hogyan kellene értelmeznie. Most már néha szinte olvasott Logain gondolataiban. Máskor persze olyan volt, mintha egy elhagyatott bányában tévelyegne lámpa nélkül. Persze Gabrelle úgy volt vele, hogy alighanem még a vérpadon is kíváncsian tanulmányozná a hóhér bárdját, hogy milyen szögben emeli a nyaka fölé, és sajnos, ez a helyzet sokban emlékeztetett is egy vérpadra. Hiszen Logain ugyanúgy érezte őt, mint ő Logaint!

Ezt sosem téveszthette szem elől. Lehet, hogy némelyik asha'man komolyan elhitte, hogy az aes sedai-ok belenyugodtak a fogságukba, de csak egy bolond gondolta volna komolyan, hogy ötvenegy nővér, akit az akarata ellenére megkötöttek, mind egy szálig békés beletörődéssel fogadja az új helyzetet, és Logain nem volt bolond. Mindamellett azt is tudta, hogy azért küldték őket, hogy elpusztítsák a Fekete Tornyot. De ha csak sejtené, hogy még mindig azon dolgoznak, hogy valahogy megszüntessék azt a veszélyforrást, hogy több száz, fókuszálni képes férfi járkáljon szabadon... A Fényre, ahogy megkötötték őket, úgy egy egyszerű kis mondattal megakadályozhatnák minden további tervüket is! Nem tesztek semmi olyat, ami veszélyeztetné a Fekete Tornyot. Gabrelle nem is értette, hogy ezt a kis parancsot miért nem tették hozzá már az elején, pusztán elővigyázatosságból. Sikerrel kellett járniuk. Ha elbuknak, az egész világ pusztulásra van ítélve.

Logain hátrafordult a nyeregben. A széles vállú, tiszteletet parancsoló külsejű férfi éjfekete kabátban volt, és a ruháját semmi más szín nem vidította fel, legfeljebb a gallérjára tűzött ezüst Kard és vörös-arany Sárkány. Fekete köpenyét hátravetette, mintha nem hagyná, hogy hozzáférkőzzön a hideg. Lehet, hogy tényleg így is volt: az asha'manek úgy vélték, hogy mindig, minden ellen küzdeniük kell. Gabrelle-re mosolygott – biztatóan –, és a nő zavartan pislogott. Lehet, hogy túl sok aggodalmat hagyott belecsusszanni a kötésbe? Nagyon bonyolult tánc volt ez, uralkodnia kellett az érzelmein, és mindig a megfelelő ingereket kellett Logain felé küldenie. Szinte már olyan volt, mint amikor a kendőért küzdött, ahol minden egyes fonat minden kis szálának tökéletesnek kellett lennie, csak épp ez nem csak egy próba volt, és nem ért véget egy idő után.

A férfi Toveine felé fordult, és Gabrelle halkan fellélegzett. Ezek szerint csak egy mosoly volt, semmi több. Egy kedves kis gesztus. Logain gyakorta kedveskedett nekik. Talán még szeretetreméltó is lehetett volna, ha nem az, aki.

Toveine ragyogóan visszamosolygott rá, és Gabrelle alig tudta megállni, hogy ne csóválja meg a fejét csodálkozva. Ez már így ment egy ideje. Előrehúzta egy kicsit a csuklyáját, mintha csak a hidegtől akarná megóvni az arcát, és a szőrmegallér mögül kilesett. A Piros nővért nézte gyanakodva.

Minden, amit a másik nőről tudott, arra utalt, hogy Toveine nem temeti mélyre a haragját, már ha egyáltalán húz rá egy kis földet, és a Piros nővér legalább olyan elszántan gyűlölte a fókuszálni képes férfiakat, mint az ajahja többi tagja, akikkel Gabrelle találkozott. A tetejébe minden Pirosnak utálnia kellett Logain Ablart azok után, hogy a férfi azt terjesztette róluk, hogy a Piros ajah vette rá, hogy hamis Sárkánynak kiáltsa ki magát. Mostanában ugyan már nem mondott ilyeneket, de a baj már megesett. A velük együtt elfogott nővérek jó része úgy vélte, hogy a Piros nővérek legalábbis a saját csapdájukba sétáltak bele, és megérdemlik a sorsukat. De Toveine szinte édelgett vele! Gabrelle elkeseredve harapott az ajkába. Igaz, hogy Lemai és Desandre azt parancsolta minden nővérnek, hogy kerüljenek barátságos viszonyba az asha'manjükkel – a férfiak gyanakvását el kellett altatniuk, mielőtt bármi hasznosat tehettek volna –, de Toveine a két nővér minden egyes parancsa ellen hangosan berzenkedett. Gyűlölt meghajolni előttük, és talán meg sem tette volna, ha Lemai nem Piros, bárhogy belátta is, hogy ennek így kell lennie. Vagy hogy senki sem fogadná el az ő irányítását, miután fogságba vezette őket. Ezt is gyűlölte. De akkoriban kezdett el így mosolyogni Logainre.

Ami azt illette, Gabrelle azt sem értette, hogy Logain hogyan tud olyan békésen ülni a nyeregben, és hogyan hiheti azt, hogy ezek a széles mosolyok őszinték lennének? Gabrelle már sokat gondolkozott ezen, de még mindig nem sikerült megfejtenie ezt a rejtélyt. Logain túl sokat tudott Toveine-ről. Már annak is elégnek kellett volna lennie, hogy Piros, de Gabrelle ennek ellenére nem érzett a férfiban több gyanakvást, mikor Toveine-re nézett, mint amikor rá pillantott. Logain persze mindig gyanakodott, mindenkire, de egyetlen nővérre sem annyira, mint az asha'manek némelyikére. Márpedig ennek sem volt semmi értelme.

Logain nem bolond, emlékeztette rá magát újfent. De akkor miért bízik meg bennünk? Miért bízik meg Toveine-ben is? És Toveine miben sántikál?

Toveine hirtelen a másik nővérre villantott egy látszólag meleg mosolyt, és megszólalt, mintha csak Gabrelle egyik hangtalan kérdésére akarna válaszolni.

– Amikor mellettem vagy – mormolta a Piros nővér halkan –, engem szinte észre sem vesz! Lehet, hogy a foglyai vagyunk, de te őt ejtetted fogságba!

Gabrelle úgy megdöbbent, hogy zavarában el is vörösödött. Toveine sosem beszélgetett vele, és az, hogy nem örült annak, hogy Gabrelle milyen viszonyba keveredett Logainnel, egészen enyhe kifejezés lett volna a helyzetre. Pedig igazán kézenfekvő megoldásnak tűnt, hogy elcsábítsa a férfit, és így tudjon meg többet a terveiről és a gyengeségeiről. Végtére is, lehet, hogy Logain valóban asha'man volt, de Gabrelle régebb óta viselte a kendőt, mint ahogy Logain akár megszületett, és egyáltalán nem volt az a kis ártatlan leányzó a férfiak tekintetében, akinek néhányan hitték volna. Logain úgy megdöbbent, amint rájött, mi is folyik kettejük között, hogy Gabrelle már szinte azt hitte, hogy a férfi az ártatlanka. Mekkora ostobaság volt! Mint kiderült, jó néhány meglepetés várt rá is, miközben a domanit játszotta, és volt néhány egészen kényelmetlen csapda. És egy olyan zár, amiről soha, senkinek nem beszélhetett. És tartott tőle, hogy Toveine tudja, vagy legalábbis sejti. De persze biztos volt benne, hogy bármelyik nővér, aki követte a példáját – márpedig alighanem elég sokan tették –, hasonló helyzetben találhatta magát. Senki sem beszélt a dologról, és nem is volt valószínű, hogy bármelyikük fel merné hozni. Logain el tudta kendőzni a kötést a maga durva módján, és bár Gabrelle úgy vélte, hogy meg tudná találni a férfit, bárhova rejtőzne is, a férfi gyakorta teljesen elrejtette az érzéseit. De néha, miközben épp egy párnán háltak, Logain teljesen szabadjára engedte a gondolatait. Az eredmény a legjobb esetben is pusztító volt. Olyankor aztán lőttek az önuralomnak, a nyugalomnak és a hűvös, tárgyilagos megfigyelésnek is. Olyankor még a józan észnek is búcsút inthetett.

Gabrelle sietve körbenézett a havas tájon, és igyekezett a fejébe égetni a képet. Fák, kövek, és sima, fehér hó. Sima, hideg hó.

Logain nem nézett hátra rá, és nem mutatott semmi külső jelet, de Gabrelle a kötésen át is érezte: a férfi tudatában van annak, hogy az előbb egy pillanatra elveszítette az önuralmát. A fickó büszkén vigyorgott magában! És elégedetten. Alig bírta megállni, hogy ne öntse el a düh. De persze Logain azt várta, hogy dühös legyen, hogy a Fény égetné meg! Tudnia kellett, hogy mit érez! De ahányszor Gabrelle hagyta, hogy eltöltse a harag, a férfi érezhetően jól szórakozott. És még csak meg sem próbálta eltitkolni, hogy milyen mulatságosnak találja a dolgot.

Toveine elégedetten mosolygott az orra alatt, de Gabrelle épphogy csak észrevette a mosolyt, és nem volt ideje azon gondolkozni, hogy mit is jelenthet.

Eddig hármasban lovagoltak egész reggel, de most egy újabb lovas jelent meg a fák között. A fekete kabátos férfi nem viselt köpenyt, és amint észrevette őket, egyenesen feléjük kormányozta a lovát, és a mély hó dacára is az állat oldalába vágta a sarkantyút, hogy gyorsabban haladjon. Logain megállt, hogy bevárja, és Gabrelle a férfi mellé léptetett, aztán dermedten nézett. A kötésben folyó érzelmek hirtelen megváltoztak. Most már egy ugrásra készülő farkas ült mellette. Szinte várta, hogy Logain kesztyűs keze a kardmarkolatra csússzon, de a férfi továbbra is csak lazán rátámaszkodott a nyeregre.

Az újonnan jött fickó legalább olyan magas volt, mint Logain, aranyhaja dús hullámokban omlott a vállára, és a mosolya szemkápráztatóan ragyogott. Gabrelle szinte biztos volt benne, a férfi tudja magáról, hogy milyen elbűvölő a mosolya. Túlságosan is jóképű volt ahhoz, hogy ne így legyen. Sokkal szebb volt Logainnél. Az élet kovácsműhelye megedzette Logain arcát, és imitt-amott kemény éleket kalapált bele. Ez a fiatal kölyök még sima volt, de magas gallérján már ott villant a Kard és a Sárkány. Élénk kék tekintete a két nővéren nyugodott.

– Mind a kettőjüket ágyba vitted már, Logain? – kérdezte mély hangon. – A dundi egy kicsit hidegnek tűnik számomra, de a másik épp elég forró lehet.

Toveine dühösen felszisszent, és Gabrelle álla is megfeszült. Nem titkolta, hogy mit csinál – nem volt cairhieni, hogy a nagy nyilvánosság előtt elkendőzte volna, amit odahaza csinált –, de ez nem azt jelentette, hogy úton-útfélen ezt hangoztatta volna. És ami még rosszabb volt, ez a taknyos kölyök úgy beszélt róluk, mintha kocsmai rosszlányok lettek volna!

– Meg ne halljam még egyszer, Mishraile! – mondta Logain halkan, és a kötés ismét megváltozott. Most hideg volt, olyan hideg, hogy ahhoz képest még a hó is forrónak tűnt volna. Olyan hideg, hogy ahhoz képest még a sír is meleg lehetett. Gabrelle már hallotta ezt a nevet. Atal Mishraile. Logaint mindig gyanakvás és bizalmatlanság töltötte el, ha szóba került. Egyértelműen kevésbé bízott a férfiban, mint Toveine-ben vagy Gabrelle-ben, de most vérszomj lüktetett benne. Vérszomj és ölésvágy. Az egész szinte nevetséges volt. Logain fogságban tartotta őket, de képes lett volna nekiesni egy másik asha'mannek, hogy megvédje a tisztességüket? Gabrelle kis híján felnevetett, de azért megjegyezte a dolgot. Minden kis információmorzsa hasznosnak bizonyulhatott.

A fiatalabb férfi úgy tett, mint aki észre sem veszi a fenyegetést. A mosolya egy pillanatra sem bizonytalanodott el.

– A M'Hael azt mondta, hogy mehetsz, ha akarsz. Bár nem értem, miért akarsz te is toborozni.

– Valakinek azt is meg kell tennie – válaszolta Logain kimérten.

Gabrelle zavartan nézett össze Toveine-nel. Miért akar Logain maga is toborozni menni? Látták, mikor az asha'manek csapatai hazatértek egy-egy toborzással töltött nap után: általában rettenetesen kifáradtak attól, hogy olyan sokat kellett utazniuk, és a tetejébe legtöbbször koszosak és ingerültek is voltak. Úgy tűnt, hogy nem mindenhol fogadták szívesen az olyan férfiakat, akik az Újjászületett Sárkány seregének játszották a verbunkost, még akkor sem, mielőtt rájöttek volna, hogy valóban miféle embereket keresnek a jövevények. És mi az, hogy csak most hallanak róla, hogy a férfi miket tervez? Gabrelle meg mert volna rá esküdni, hogy Logain mindent elmesél neki, mialatt ágyban vannak!

Mishraile megvonta a vállát.

– Épp elég katona és avatott toboroz. Persze megértem, ha untat, hogy a kiképzést kell felügyelned; nem lehet valami szórakoztató ezeket a bolondokat arra tanítani, hogy hogyan lopakodjanak a fák között, meg hogyan másszanak fel a sziklákra, mintha egy szemernyit sem tudnának fókuszálni. Ennél talán még egy légypiszoknyi kis falu is jobb lehet. – A mosolya hirtelen lenéző, gúnyos vigyorba csúszott, és már egyáltalán nem volt megnyerő. – Talán ha megkérnéd a M'Haelt, neked is megengedné, hogy csatlakozz a palotában tartott különóráihoz. Akkor biztos nem unatkoznál!

Logain arckifejezése egyáltalán nem változott, de Gabrelle érezte, ahogy a kötésen hirtelen átvillan a fékezhetetlen, vad harag. Már hallott arról, hogy egyes asha'maneknek Mazrim Taim különórákat ad, de sem ő, sem a többi nővér nem bírt többet kideríteni, mint hogy Logain és a barátai nem bíznak sem Taimban, sem azokban, akiket meghív a különóráira, és úgy tűnt, hogy Taim is legalább ilyen bizalmatlan Logainnel szemben. Sajnos a nővérek szinte semmit sem voltak képesek megtudni ezekről az órákról: a Taimhoz hű asha'manek közül egy sem kötött magához aes sedai-t. Néhányan úgy vélték, hogy a két férfi azért nem bízik egymásban, mert egykor mind a ketten az Újjászületett Sárkánynak kiáltották ki magukat, mások szerint ez a fókuszálás okozta őrület első jelei közé tartozott. Gabrelle egyelőre még semmi jelét sem látta, hogy Logain megőrült volna, márpedig legalább olyan feszült figyelemmel kutatta az erre utaló jeleket, mint ahogy azt tanulmányozta, hogy a kötésen keresztül megérzi-e, ha a férfi fókuszálni kezd. Ha még mindig a férfihoz lesz kötve, miközben Logain megőrül, lehet, hogy az ő elméjére is átterjed a bomlás. De bármit figyelembe kellett venniük, ami akárcsak egy kicsit is megbonthatta az asha'manek egységét.

Mishraile vigyora elfakult, ahogy Logain a szemébe nézett.

– Élvezd a légypiszkaidat! – mondta végül, és megfordította a lovát. Erősen az állat oldalába vágta a sarkát, a ló megugrott, és Mishraile elvágtatott. Még hátrakiáltott a válla felett: – Néhányunkra nagy dicsőség vár, Logain!

– Azt hiszem, nem örül sokáig annak a Sárkánynak a gallérján – morogta Logain, és nézte, ahogy a másik férfi eltűnik a fák között. – Túlságosan is szabad a szája.

Gabrelle úgy vélte, hogy Logain nem neki vagy Toveine-nek szánta a megjegyzést, de akkor mire gondolhatott? És miért töltötte el a kötést hirtelen az aggodalom? Ezt ráadásul Logain érezhetően igyekezett eltitkolni előlük, de akkor is átcsillant az érzésein. A Fényre, néha az, hogy érezte a férfi érzéseit, csak még nehezebbé tette, hogy megértse a helyzetet.

Logain hirtelen odafordult a két nőhöz, és alaposan végigmérte őket. A kötésbe újabb aggodalom vegyült. Csak nem tőlük fél? Vagy – micsoda abszurd gondolat – őket féltené?

– Tartok tőle, hogy félbe kell szakítanunk ezt a kellemes lovaglást – mondta egy pillanatnyi csend után. – Elő kell készülnöm az útra!

Nem fogta vágtára a lovat, de határozottan gyorsabban indult meg a kiképzésben részt vevő férfiak falva felé, mint ahogy idefelé jöttek. Most minden figyelmét egyetlen egy valamire összpontosította, és Gabrelle úgy vélte, hogy csak a tervein gondolkozhat ilyen eltökélten. A kötés szinte rezgett a feszültségtől. Alighanem ösztönösen irányította a lovát is.

Mielőtt messzire mehettek volna, Toveine közelebb léptetett a másik nővérhez. Kihajolt a nyeregből, és egyszerre próbált meg élesen, kérően Gabrelle-re meredni, valamint Logainre pislogni, mintha csak arról tartana, hogy a férfi észreveszi, hogy a háta mögött beszélnek. Úgy viselkedett, mintha még sosem jutott volna az eszébe, hogy a kötésen át érkező ingereket figyelje. Olyan kétségbeesetten igyekezett egyszerre kétfelé figyelni, hogy majdnem kiesett a nyeregből.

– Vele kell mennünk – suttogta a Piros nővér. – Bármit kell ehhez megtenned, el kell intézned, hogy vele mehessünk!

Gabrelle felvonta a szemöldökét, és Toveine-ben volt annyi jóérzés, hogy elvörösödjön, de a hangjában csengő, sürgető elszántság mit sem fakult.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy hátrahagyjon – lehelte sietve. – A becsvágya mit sem csökkent azzal, hogy ide jött. Bármiféle gaztettet tervez is, semmit nem tehetünk ellene, ha nem vagyunk ott, amikor megpróbálja megvalósítani.

– Én is ellátok az orromig – válaszolta Gabrelle élesen, és megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy Toveine csak bólint egyet, és visszasüpped a nyergébe. Gabrelle épphogy csak le tudta küzdeni a gyomrában kavargó rettegést. Toveine tényleg nem gondolkozott el azon, hogy mit érez a kötésen át? Valami, ami Logainnek a kezdetek kezdetétől a része volt – az elszántság –, most még élesebben és keményebben feszült az agyában, mint eddig. Akár egy tőr. Gabrelle úgy érezte, hogy most már tudja is, hogy mit jelent, és a puszta gondolattól is kiszáradt a szája. Nem tudta, hogy ki ellen, mi ellen, de biztos volt benne, hogy Logain Ablar hadba vonul.

Yukiri lassan lépdelt tova a Fehér Torony egyik könnyed, szélesen kanyargós folyosóján, és olyan ideges volt, mint egy kiéheztetett macska. Alig tudott odafigyelni a mellette bandukoló nővér szavaira. Még mindig csak homályosan derengett a reggeli fény; a hajnal ragyogását eltompította a Tar Valonra szakadó újabb hóesés. A Torony középső szintjei olyan jegesek voltak, mint a Határvidék télen. Bár lehet, hogy annyira talán mégsem voltak hidegek, tette hozzá pár pillanattal később. Jó pár éve nem volt már olyan messze északon, és tudta, hogy ha az ember emlékezete épp nem kicsinyítette le a problémákat, akkor általában felnagyította őket. Ezért is voltak olyan fontosak az írott feljegyzések. Bár persze volt olyan is, hogy az ember nem akart valamit papírra vetni. De akkor is elég hideg volt a Toronyban. Az ősrégi építőmesterek tudása és bölcsessége dacára sem ért fel ilyen magasra a lenti kohókban gerjesztett forróság. Az apró lángok meg-meglibbentek a magas, aranyozott állólámpákban, és néha olyan erős volt a huzat, hogy a fehér falon lógó díszes faliszőnyegeket is fellebbentette. A szőnyegeken virágok, gyümölcsök, erdei tájak és egzotikus állatok és madarak váltakoztak a Torony győzelmeit ábrázoló képekkel, melyeket lejjebb, a nyilvánosság számára is nyitott folyosókon sosem tettek volna ki. Yukiri még nem is olyan régen sokkal szívesebben lett volna a saját, jól fűtött, kényelmes lakosztályában, mint hogy idekinn sétálgasson.

A külvilágból érkező hírek egyre csak ott forogtak a fejében, akárhogy próbálta is elnyomni őket. Az Altarából és Arad Domanból érkező hírek rettenetesen zavarosak voltak, és az a pár jelentés, ami végre kiszivárgott Tarabonból, megfagyasztotta az ereiben a vért. A híresztelések szerint a határvidéki uralkodók a Fertő kellős közepétől kezdve Andorig és Amadiciáig bárhol lehettek – csak annyit tudtak biztosra, hogy egyikük sem volt ott, ahol lennie kellett volna, a Fertő szélén. Az aielek valóban mindenütt ott nyüzsögtek: úgy tűnt, hogy végre kiszabadultak al'Thor markából, már persze ha valaha benne voltak. A Murandyből érkezett legfrissebb hírek hallatán nem tudta eldönteni, hogy a fogát csikorgassa, vagy sírva fakadjon, míg Cairhien...! A Nappalotában mindenütt nővérek hemzsegtek, néhányukról sejtették, hogy lázadók, míg párukról tudták, hogy a Toronyhoz hűek, de Voiernről és a küldöttségéről senki még csak nem is hallott, mióta elhagyták a várost, pedig már réges-rég Tar Valonban kellett volna lenniük! És ha mindez nem lett volna elég, al'Thor ismét eltűnt, mint egy szappanbuborék. Lehet, hogy valóban igaz, hogy a Nappalota félig romba dőlt? A Fényre, még nem őrülhetett meg az a szerencsétlen! Vagy lehet, hogy Elaida eszeveszett „békeajánlata” ijesztette meg annyira, hogy elbujdokolt a tulajdon városából? Vajon volt-e még valami, ami megijesztette volna al'Thort? Al'Thor mindenképp megijesztette Yukirit. És megijesztette a Csarnok összes többi Ülnökét is, bármennyire is úgy tettek, mint akit nem érdekel a dolog.

Yukiri csak egyetlen dologban volt biztos: hogy mindez annyit sem számított, mint egy köpés a viharban. Bár persze attól sem lett jobb kedve, hogy tisztában volt vele. Ha az ember bordáinak már nekifeszült a tőr, ritkán aggódott amiatt, hogy egy rózsabokorba keveredett, még ha a tüskék végül meg is ölhették volna.

– Az elmúlt tíz évben csak magánügyben hagyta el a Tornyot, úgyhogy nem nagyon tudunk friss feljegyzéseket átnézni – mormolta a társnője. – Elég nehéz kideríteni, hogy pontosan hova is mehetett, miután elhagyta Tar Valont, ha közben titokban akarjuk tartani, hogy érdeklődünk a dolgai után.

Meidani sötétarany haját elefántcsont fésűk fogták hátra. A nő magas volt, és elég karcsú ahhoz, hogy úgy tűnjön, telt keblét el sem bírja keskeny dereka. Ezt a benyomást csak tovább erősítette sötét ezüstszállal hímzett ruhája és az a tény, hogy félig megroskadva hajolt le Yukirihez, és úgy susogott a fülébe. A kendője a könyökéig lecsúszott, és a hosszú, szürke rojtok a földet súrolták.

– Húzd már ki magad! – mordult fel Yukiri halkan. – Nem dugult el a fülem.

A másik nő zavartan egyenesedett ki, és az arca halványan elvörösödött. Feljebb húzta a karján a kendőt, és félig hátranézett a válla fölött, hogy vajon az őrzője, Leonin még ott van-e. A férfi kissé lemaradva követte őket. Bár halkan még hallották az őrző sötét hajába font csengettyűk édes csilingelését, Leonin akkor sem értette volna, hogy miről beszélnek, ha egyszerűen halkabbra fogják a hangjukat. A férfi csak annyit tudott, amennyit feltétlenül szükséges volt tudnia – és ez voltaképp igencsak kevés volt; nagyjából annyi, hogy az aes sedai-a elvár tőle bizonyos dolgokat. Egy valamirevaló őrző általában be is érte ennyivel. Lehet, hogy gondot okozott volna, ha többet is megtud arról, hogy mi folyik itt, de akkor sem kellett volna suttogniuk. Ha valaki észrevette, hogy mások suttognak, rögtön tudni akarta, hogy miféle titkuk lehet.

A másik Szürke persze éppúgy nem tehetett arról, hogy Yukiri ilyen feszült volt, mint a külvilágban fortyogó szörnyűségekről, még akkor sem, ha voltaképp héja volt galamböltözetben. Vagy legalábbis nem ő tehetett róla a leginkább. Yukiri undorítónak találta, hogy egy lázadó hűségesnek adja ki magát, és a nővérei ellen kémkedik, de most már örült neki, hogy Saerin és Pevara meggyőzték arról, hogy egyelőre még nem kellene Meidanit és a többi galambtollas héját átadniuk a Torony igazságszolgáltatásának. Megnyesegették egy kicsit a tollaikat, és most roppant hasznos eszközzé váltak. Lehet, hogy cserébe még egy kicsit engedékenyebbek is lesznek velük, ha végül aztán a bíráik elé kerülnek. Bár persze lehet, hogy ha az az eskü, amivel megnyirbálták Meidani és társai szárnyát, kiderül, akkor Yukiri és a többiek is azt kívánják majd, hogy a bíráik engedékenyebbek legyenek – velük. Akár lázadók voltak Meidaniék, akár nem, amit Yukiri és társai tettek, azt éppúgy elítélte a Torony törvénye, mint a gyilkosságot. Vagy az árulást. A személyes engedelmességről szóló eskü – amit ráadásul magára az Esküpálcára tettek, és a tetejébe kényszer hatása alatt – nagyon is közel állt a Kényszerhez. Márpedig azt a lehető legszigorúbban tiltotta a törvény, bár nem fogalmazták meg pontosan, hogy a Kényszer miből is állna. Ennek ellenére előfordult, hogy az embernek néha kárt kellett tennie, hogy kifüstöljön egy darázsfészket – márpedig a Fekete ajah darazsainak mérges volt a fullánkja. A törvény előbb vagy utóbb úgyis utoléri őket – a törvény nélkül nem lett volna semmi –, de egyelőre jobban érdekelte, hogy hogyan fogja túlélni a darázsfészek kifüstölését, mint az, hogy utána miféle büntetést szabhatnak ki rá. A hulláknak nem kell sokat törődniük a büntetéssel.

Kurtán intett Meidaninak, hogy folytassa, de a másik nő alig nyitotta ki a száját, amikor három Barna nővér fordult be a folyosóra épp előttük. Úgy lobogtatták a kendőjüket, mintha Zöldek lettek volna. Yukiri egy kicsit ismerte is Tüskedombi Marrist és Doraise Mesianost, bár csak annyira, amennyire a legtöbb Ülnök ismerte a többi ajah olyan tagjait, akik sok időt töltöttek a Toronyban, ami azt jelentette, hogy tudta a nevüket, és felismerte őket arcról is. Ha sokáig kérdezgették volna, azt mondja, hogy mind a ketten szelídek és a tanulmányaiknak élnek. Elin Warrel még épp csak hogy megkapta a sálat, és olyan rövid ideje volt aes sedai, hogy ösztönösen is meg kellene hajolnia minden nővér előtt. Azonban ahelyett, hogy illedelmesen meghajoltak volna egy Ülnök előtt, mind a hárman úgy méregették Yukirit és Meidanit, ahogy az ember a kóbor kutyákat szokta. Vagy a kóbor kutyák a kövér macskákat. Egyáltalán nem tűntek szelídnek.

– Ülnök, megkérdezhetném önt az arafeli törvények egyik kevésbé érthető részéről? – kérdezte Meidani olyan könnyedén, mintha eddig is erről beszélgettek volna.

Yukiri bólintott egyet, és a másik nő belekezdett a tavakon és a folyókon gyakorolható halászati jog közötti különbségekbe. Nem valami bölcs témaválasztás. Lehet, hogy egy tanácstag megkérdezne egy aes sedai-t, hogy mit gondolt a halászati jogokról, de csak azért, hogy alátámaszthassa vele a saját véleményét, és csak akkor, ha igazán fontos ügyről lenne szó, például ha a koronával akarna perlekedni.

A Barnákat egyetlenegy őrző követte – Yukiri nem tudta, hogy vajon Marrishoz, vagy Doraise-hez tartozik –, és a zömök, kontyos fickó karddal a hátán, olyan bizalmatlanul méregette Leonint és az előtte sétáló két Szürke nővért, hogy azt csak a tulajdon aes sedai-ától vehette át. A két idősebb Barna nővér magasra vetette kövérkés állát, és büszkén lépkedett felfelé a lépcsőn, míg a sovány újonc idegesen ugrálva követte őket. Az őrző zárta a sort, és csak úgy áradt belőle az ellenséges terepen átvonuló katona feszültsége.

Mostanában sajnos túlságosan is természetessé vált az ellenségeskedés. Az ajahok között emelkedő láthatatlan falak, melyek nem is olyan régen épp csak annyira voltak magasak, hogy senki se láthasson be az ajahok belügyeibe és titkaiba, most már körbeárkolt, magas várfalakká váltak. Nem, nem is árkok vették körbe őket, hanem áthatolhatatlan, feneketlen szakadékok. Az Ülnökök sosem hagyták el egyedül az ajahjuk lakrészét, és gyakran még a könyvtárba és az étkezőbe is magukkal vitték az őrzőjüket. Egy lépést sem tettek volna meg a vállkendőjük nélkül, mintha máskülönben valaki eltévesztené, hogy melyik ajahba tartoznak. Yukiri maga is a legjobb vállkendőjét viselte, azt, amelyiket ezüst és arany szálakkal hímeztetett ki, és selymes, szürke rojtjai kis híján a bokájáig értek. Úgy érezte, hogy ő is kihívóan jelzi, melyik ajah tagja. És mostanában sokat gondolkozott azon, hogy tizenkét év épp elég hosszú idő ahhoz, hogy őrző nélkül legyen. Maga is megrettent a gondolattól, különösen, ahogy ráébredt, hogy miből fakad. Egyetlen nővérnek sem lenne szabad úgy éreznie, hogy a Torony falain belül is őrzőkre van szüksége.

Immáron sokadjára eszébe jutott az a szörnyű gondolat, hogy előbb vagy utóbb, de inkább előbb, valakinek el kell kezdenie a béketárgyalásokat az ajahok között is, vagy a lázadók egészen egyszerűen besétálnak az ajtón, és mint a vakmerő tolvajok, a szemük láttára ürítik ki a házat, míg ők azon vitatkoznak, hogy ki kapja Sumi nagynéni ón mozsarát. De sajnos csak egy megoldást látott arra, hogy olyan koncot vethessen az acsarkodó ajahoknak, ami elfeledteti velük a vitáikat, ez pedig az volt, hogy felfedik, hogy Meidanit és a társait valójában a lázadók küldték a Toronyba, elterjeszteni, hogy a Pirosok kiáltatták ki Logain Ablart és a többieket hamis Sárkánynak. Meidaniék még mindig úgy hitték, hogy ez az utolsó szóig igaz. Tényleg igazuk lenne? De hát akkor Pevara hogyhogy nem tudott róla? Lehetetlen, hogy egy Ülnököt, különösen pedig Pevarát, így be tudtak volna csapni! És különben is, ez az ügy már úgy összegubancolódott számtalan másikkal, hogy nem is számított volna, ha kiderül. És mindamellett azt is jelentené, hogy a közül a tizennégy nő közül, akiről biztosan tudhatják, hogy nem a Fekete ajah tagjai, tízről le kellene mondaniuk. Arról nem is szólva, hogy mindeközben alighanem az is kiderülne, hogy min dolgoztak, mielőtt bármit tehetnének ellene.

Yukiri megremegett, és ezúttal nem azért, mert a folyosón csak úgy süvített a huzat. Ő is, és az összes többi nő, aki belekeveredett az ügybe, meghalna, mielőtt bárki bármit tehetne ellene. Alighanem valamiféle baleset érné, vagy ágyban halna meg. Esetleg egészen egyszerűen csak eltűnne: egy szép nap kimenne a Toronyból, és soha többé nem látná senki sem. Nem kételkedett benne, hogy így lenne. Olyan mélyre ásnák el a bizonyítékokat, hogy még egy ásóhadsereg sem fedné fel. Még a pletykákat is meghamisítanák. Történt már ilyen. Az egész világ és a legtöbb nővér a mai napig úgy tudta, hogy Tamra Ospenya ágyban, párnák közt halt meg. Yukiri maga is úgy hitte. El kell kapniuk és meg kell kötözniük a Fekete ajahot, amennyire csak lehet, mielőtt megkockáztatják, hogy kiderüljön a tervük.

Meidani ismét belekezdett a jelentésébe, amint a három Barna eltűnt, de alig pár perccel később ismét elhallgatott, mert pár lépéssel előttük egy szőrös kéz nyúlt ki a faliszőnyeg mögül. Az Ázóföldek színpompás madarait ábrázoló szőnyeg mögött rejlő ajtóból jeges szél tört be a folyosóra, és egy zömök, vaskos gyapjú munkaruhát viselő fickó csoszogott ki mögüle. Egy felhasogatott fával megrakott kiskocsit vonszolt ki a folyosóra. A kocsit egy hasonló ruhájú férfi taszigálta hátulról. Egyszerű munkások voltak; egyiknek sem volt a Láng ráhímezve a ruhájára.

A két aes sedai láttán a munkások sietve leengedték a faliszőnyeget, és a falhoz lökdöstek a kézikocsit, miközben igyekeztek minél mélyebben meghajolni. Nagy igyekezetükben kis híján felborították a kocsit. Kétségbeesetten elkezdték visszalökdösni a fahasábokat, de közben továbbra is hajlongtak. Láthatóan abban reménykedtek, hogy el tudják végezni a munkájukat anélkül is, hogy belebotolnának pár nővérbe. Yukiri mindig őszinte tisztelettel tekintett azokra a szerencsétlenekre, akiknek a tűzifát, vizet, és minden mást egészen a földszintről kellett felhurcolniuk az emeletre a szolgák keskeny lépcsőin, de most mogorva arccal sietett el mellettük.

Ha az ember sétálás közben beszélgetett valakivel, akkor nem lehetett kihallgatni, és eddig úgy vélte, hogy alighanem a Torony folyosóján tud a leginkább feltűnés nélkül beszélgetni Meidanival. Sokkal kevésbé gyanús, mintha a saját lakosztályába rendelte volna a másik Szürkét, ahol ugyan szőhetett volna hallgatózás elleni védőkört – de ezzel csak azt érte volna el, hogy minden egyes Szürke tudta volna, hogy valamiféle titka van, és azt is, hogy kivel osztja meg. Most alig kétszáz nővér volt csak a Toronyban, és ilyen kevés lakót könnyedén elnyelt a hatalmas épület. A Torony kihaltnak tűnt, különösen, mivel a legtöbben nem mozdultak ki szívesen a szobájukból, és a folyosóknak üresnek kellett volna lenniük. Legalábbis Yukiri azt hitte.

Persze számolt a libériás szolgálókkal, akik a lámpabeleket, az olajszintet és még egy tucatnyi hasonlóan fontos dolgot ellenőriztek épp nagy rohanva, és azt is sejtette, hogy imitt-amott belebotlanak majd az egyszerű ruhás, kétkezi munkásokba is, akik hatalmas, fonott kosarakban csak a Fény tudja, mit cipeltek. Ilyen kora reggel, mindig összetalálkozott velük az ember a folyosón; most készítették fel a Tornyot az újabb hosszú napra. De a szolgák általában sietve pukedliztek, vagy mélyen meghajoltak, és igyekeztek minél előbb eltűnni a nővérek szeme elől. Egyiküknek sem jutott volna eszébe hallgatózni. A Toronyban szolgálóknak megvolt a magukhoz való esze, és mindenki tudta, hogy elég csak egyszer rajtaveszniük a hallgatózáson, és azonnal kiteszik a szűrüket. A Torony jelenlegi hangulatában pedig a szolgák és szolgálók igyekeztek minél inkább elkerülni a nővéreket, és egyáltalán nem akartak meghallani semmi olyasmit, amihez nem volt közük.

Yukiri csak arra nem számított, hogy hány nővér sétál így a folyosón, kettesével-hármasával. Mintha senkit sem zavart volna, hogy ilyen hideg van, vagy hogy még alig kelt fel a nap. A Pirosok mindenkibe lyukat akartak ütni a puszta tekintetükkel, csak a tulajdon ajahjuk tagjait kímélték egy kicsit; a Zöldek és a Sárgák láthatóan azon vetélkedtek, hogy melyikük tud megvetőbben nézni a többiekre, a Barnák pedig mindkét ajahot le akarták főzni gőgben. Néhány Fehér is feltűnt. Csak az egyiküket kísérte az őrzője. Mindegyik igyekezett hűvös fensőbbséggel méregetni a többi aes sedai-t, de láthatóan a saját léptük zaja is megriasztotta őket. Az egyik kis csoport épphogy csak eltűnt a szemük elől, de máris belefutottak egy újabba, így hát Meidani majdnem annyit fecsegett a különféle törvényekről, mint amennyit a jelentéséről beszélhetett.

Még csak nem is ez volt a legrosszabb, hanem az, hogy kétszer is összefutottak egy-egy Szürke nővérrel, akik mindkét esetben megkönnyebbült mosollyal csatlakoztak volna az ajahbéliekhez, ha Yukiri nem rázza meg elutasítóan a fejét. Ez végtelenül feldühítette, hiszen ebből mindenki kitalálhatta, hogy valamiért kettesben akar maradni Meidanival. Még ha a Fekete ajahnak ez nem is tűnne fel, és a Fény adja, hogy ne legyen okuk rá is gyanakodni, mostanában akkor is túl sok nővér kémkedett a másik után, és valahogy a Három Eskü dacára is, a pletykák terjedtükben egyre jobban eltorzultak. Minthogy Elaida láthatóan erővel akarta engedelmességre kényszeríteni az ajahokat, az efféle pletykák gyakorta kegyetlen büntetésekhez vezettek, és a legtöbb, amit egy nővér ilyenkor remélhetett, az volt, hogy a többiek elhitték, hogy voltaképp nem büntetésből teszi azt, amit, hanem mert épp ehhez van kedve. Elaida egyszer már Yukirit is megbüntette, és a Szürke nővérnek esze ágában sem volt még egy délutánt azzal töltenie, hogy padlót súroljon. Különösen most, hogy alig tudott megbirkózni a nyakába szakadt feladattal. Az alternatíva, hogy meglátogassa Silvianát, és kérje, hogy magánbüntetést szabjon ki rá, megspórolt ugyan némi kis időt, de nem volt sokkal kellemesebb. És Elaida csak még jobban megvadult, mióta rákapott, hogy maga is felhívassa néha Silvianát, hogy a novíciák főnökasszonya őt is magánbüntetésben részesítse. Ezt ugyan senkinek sem lett volna szabad tudnia, de mégis az egész Torony erről fecsegett nagy értetlenkedve.

Bármennyire utálta is bevallani magának, Yukiri tudta, hogy az elmúlt hónapok eseményei megváltoztatták azt is, hogy hogyan néz a többi nővérre. Senkire sem nézett hosszú ideig; még azt hitték volna, hogy kémkedik utánuk. Ha túl hirtelen kapta el a tekintetét, úgy tűnhetett, hogy valamiért zavarban van – talán mert kémkedik a másik után? Ennek ellenére alig tudta levenni a tekintetét arról a két Sárga nővérről, akik úgy siklottak át a folyosón, mint két királynő a tulajdon palotájában.

A zömök, sötét őrző, aki épp csak annyival maradt le mögöttük, hogy még beszélgethessenek, alighanem a zöld szemű, de saldaeai létére sem karvalyorrú Pritalle Nerbaijanhoz tartozott, mert Atuan Larisette-nek nem volt őrzője. Yukiri keveset tudott csak Pritalle-ről, de alighanem még sokat fog róla hallani, most, hogy látták, amint meghitten beszélget Atuan Larisette-el. A magas nyakú, sárgával szegett, szürke selyemruhában, selyemrojtos kendővel a vállán sétáló taraboni döbbenetesen csinos volt. Sötét, élénk színű gyöngyökkel apró fonatokba fogott haja egészen a derekáig ért, és az arca tökéletes volt, bár nem sugárzott kifejezett szépséget. Sárga létére még meglehetősen szerény is volt. De ennek ellenére Meidani és a többiek is őt lesték, ügyelve arra, hogy ez senkinek se tűnjön fel. A nevét ki sem merték mondani, csak a legerősebb hallgatózás elleni védőkörök rejtekében. Atuan egy volt aközül a három Fekete nővér közül, akiket Talene is ismert. A Fekete ajah így szervezte magát: három nő ismerte egymást, ők hárman képeztek egy szívet, és mind a hárman ismertek még egy Fekete nővért, akit a szív másik két tagja viszont nem. Atuan volt Talene „még egy embere”, úgyhogy Yukiriék azt remélték, talán két újabb Fekete nővérhez vezetheti el őket.

Épp mielőtt a két Sárga eltűnt volna a szemük elől, Atuan felnézett a folyosón. A tekintete épphogy csak végigsiklott Yukirin, de a Szürke nővér szíve a torkában dobogott. Könnyedén tovább lépdelt, uralkodott az arcvonásain, és kurtán visszanézett, amint elérték a folyosó sarkát. Atuan és Pritalle már messze voltak tőlük, és a külső folyosók felé mentek. Az őrző félig eltakarta őket, de Yukiri látta, hogy egyik nő sem néz vissza. Pritalle épp a fejét rázta. Vajon azért, mert nem tetszett neki, amit Atuan mondott? Túl messze voltak ahhoz, hogy Yukiri bármi mást is halljon, mint az őrző csizmájának halk kopogását. Atuan egyszerűen csak rá nézett. Ennyi, és semmi több. Meggyorsította a lépteit, hogy ha az egyik Sárga mégis hátranézne, már ne láthassa, és lassan kifújta a levegőt. Észre sem vette, hogy visszatartotta a lélegzetét. Meidani is sóhajtott egyet, és leengedte a vállát.

Milyen furcsa, hogy így megráz minket, gondolta Yukiri, és kihúzta magát.

Miután megbizonyosodtak arról, hogy Talene a Fekete ajah tagja, a Zöld Ülnök a foglyuk lett, és el volt vágva az Egyetlen Hatalomtól. És ennek ellenére halálra rémített minket, tette hozzá magában Yukiri. Persze először attól rémültek halálra, amit tenniük kellett azért, hogy szóra bírják Talene-t, és a nő beismerése a porba sújtotta őket. Talene-t most már Meidaninál is szorosabb eskü fogta, és bár úgy tűnt, mintha szabadon járhatna-kelhetne, valaki mindig vigyázott rá (azt még Saerin sem tudta kitalálni, hogy hogyan tarthatnának fogva egy Ülnököt anélkül, hogy az feltűnne valakinek), és szánalmas igyekezettel kínálta fel nekik tudása minden apró morzsáját, hátha megmentheti az életét. Nem mintha lett volna más választása, mint hogy segítsen nekik. Tőle igazán nem kellett félniük. Ami pedig a többit illeti...

Pevara sokáig makacskodott, hogy Galina Casban neve csak tévedésből merülhet fel, utána pedig egy álló napig dühöngött, amikor végre meggyőzték, hogy Piros nővére valójában Fekete. Még most is tervezgette, hogy miképp fogja a tulajdon két kezével megfojtani. Yukiri a maga részéről csak valami hidegséget érzett, miután kiderült, hogy Temaile Kinderode is Fekete. Persze egyértelmű volt, hogy ha a Toronyban árnybarátok vannak, akkor alighanem a Szürkék közé is jutott pár Fekete, bár alighanem azért is tudta ilyen könnyen elfogadni a dolgot, mert sosem szenvedhette Temaile-t. Még akkor is nyugodt maradt, amikor némi gondolkozás után rájött, hogy Temaile távozása a Fehér Toronyból éppen egybeesett, három nővér meggyilkolásával. Ez persze újabb gyanús neveket vetett fel, hiszen akkor egyszerre több nővér is elhagyta Tar Valont. De Galina, Temaile és a többiek nem voltak itt a Toronyban, és egyelőre amúgy is csak kettejükre tudták volna rábizonyítani a vádat.

Atuan viszont itt volt, és kétségkívül a Fekete ajahhoz tartozott. Úgy járt-kelt a Toronyban, hogy nem kötötte a Három Eskü, szabadon tehetett bármit. És ameddig Doesine nem tudta elintézni, hogy titokban kikérdezhesse (ez még Atuan feltételezett ajahjának az Ülnöke számára is nehéz volt, hiszen úgy kellett szerveznie, hogy valóban senki ne sejtse, hová tűnt Atuan), addig csak figyelhették. Óvatosan, távolról. Olyan volt, mintha az embernek egy viperával kellene együtt élnie. Sosem tudhatták, mikor bukkan fel előttük, sosem tudhatták, mikor támad rájuk. Jobban mondva úgy tűnt, mintha az embernek egy kígyófészekben kellett volna élnie – és csak az egyik viperát láthatta egyáltalán.

Yukiri hirtelen ráébredt, hogy a széles, íves folyosó teljesen üres, ameddig csak a szem ellát, hátrapillantva, mögöttük is csak Leonint látta. A Torony akár üres is lehetett, csak ők hárman voltak a környéken. Csak az állólámpák lángja mocorgott. Csend volt. Meidani összerezzent.

– Bocsásson meg, Ülnök. Megrázott, hogy ilyen hirtelen felbukkant előttünk. Hol is tartottam? Ó, már tudom! Ha jól tudom, Celestin és Annharid megpróbálták kideríteni, hogy kik lehetnek az ajahjában a barátai. – Celestin és Annharid Meidani lázadó társai voltak, mind a ketten a Sárga ajah tagjai. Mindegyik ajahból két lázadót küldtek, a Pirosat és a Kéket kivéve, persze, és ez Yukiriék számára is igen hasznosnak bizonyult. – Azt hiszem, ezzel nem jutunk messzire. Sok barátja van, vagy legalábbis sok barátja volt, mielőtt... mielőtt a jelenlegi helyzet kialakult. – Meidani hangjában mintha egy árnyalatnyi elégedettség rezdült volna, bár az arca nem árult el érzelmet; az engedelmességet fogadó eskü dacára is csak lázadó maradt. – Azt hiszem, nehéz lesz mindannyiukat kikérdeznünk. Vagy egyenesen lehetetlen!

– Egyelőre felejtsd el! – Yukirinak nehezére esett, hogy ne forgassa a fejét, és ne próbáljon egyszerre mindenfelé nézni. Egy hatalmas, fehér virágokkal hímzett faliszőnyeg megrebbent, és a Szürke nővér hallgatott, míg csak rá nem jött, hogy a huzat mozgatta a kárpitot, és nem rejlik mögötte egy újabb ajtó. Sosem tudta megjegyezni, hogy a szolgafolyosók ajtói honnan nyílnak. Az az ügy, amit most akart megbeszélni Meidanival, a maga módján legalább olyan veszélyes volt, mint Atuan dolga. – Tegnap este az eszembe jutott, hogy együtt novíciáskodtál Elaidával, és ha jól emlékszem, jó barátok voltatok. Azt hiszem, jó ötlet lenne felújítanod ezt a kapcsolatot.

– Az már jó pár éve volt – válaszolta a magasabb nő mereven. A vállára húzta a kendőjét, és maga köré csavarta, mintha hirtelen belekapott volna a hideg. – Elaida nagyon helyesen meg is szakította a barátságunkat, miután beavatottá emelték. Ha egy olyan osztályba kerülök, amelyiket épp ő tanított, azzal vádolhatták volna, hogy kivételezik velem.

– Szerencséd van, hogy nem kivételezett veled – válaszolta Yukiri szárazon. Elaida jelenlegi vérszomjának megvolt a maga előzménye. Mielőtt pár évtizeddel ezelőtt Andorba ment volna, olyan keményen hajtotta azokat, akiket kedvelt, hogy a nővéreknek többször is közbe kellett avatkozniuk. Siuan Sanche egyike volt azoknak, akiket meghajszolt, bármilyen furcsa is most visszagondolni rá, hogy Elaida egykor kedvelte. Bár persze Siuant sosem kellett attól félteni, hogy ne felelne meg valamiféle elvárásnak. Furcsa és szomorú. – Ennek ellenére mindent meg fogsz tenni azért, hogy felújítsd ezt a barátságot!

Meidani szótlanul lépkedett mellette, hol kinyitotta a száját, hol becsukta, közben újra és újra elrendezte a vállán a kendőt. Úgy rángatta a vállát, mintha egy bögölyt akarna elhessegetni, és mindenhova nézett, épp csak Yukirira nem. A Fényre, hogyan lehetett belőle Szürke nővér, ha ennyire nem tud uralkodni az érzelmein?

– Megpróbáltam – bökte aztán végül ki lihegve. Még mindig nem mert Yukiri szemébe nézni. – Többször is! A Krónikaőr... Alviarin... Mindig elzavart. Az amyrlin vagy épp nagyon elfoglalt volt, vagy valakit fogadott, vagy lepihent. Mindig kitalált valamit. Azt hiszem, Elaida egészen egyszerűen nem akart újra belekezdeni egy olyan barátságba, amit már megszakított több mint harminc éve.

Ezek szerint a lázadóknak is az eszébe jutott ez a barátság. De mire akarták használni? Alighanem kémkedni szerettek volna. Ki kell derítenie, hogy Meidani hogyan adta volna tovább a híreket! Mindenesetre a lázadók a kezébe adták az eszközt, és Yukiri nem habozott használni.

– Alviarin most már nem lesz útban. Tegnap vagy talán tegnapelőtt elhagyta a Fehér Tornyot. Senki sem tudja, hogy pontosan mikor ment el. De a szobalányai szerint váltás ruhát is vitt magával, úgyhogy legalább egy-két napig távol lesz.

– Hova indulhatott ilyen időben? – vonta össze a szemöldökét Meidani. – Már tegnap reggel óta havazik, és azelőtt sem volt sokkal jobb az idő.

Yukiri megállt, és két kézzel maga felé fordította a másik nővért.

– Meidani, téged csak az érdekeljen, hogy elment – mondta határozottan. Hova a fenébe mehetett Alviarin ebben a hóesésben? – Szabad az út Elaidához, és oda is mész hozzá! És megfigyeled, hogy ki nézhet bele Elaida papírjaiba! – Talene azt mondta, hogy a Fekete ajah mindenről tud, amit Elaida tervez, már jóval azelőtt, hogy bejelentenék; ebből következik, hogy valakinek Elaida közvetlen közelében kell lennie, hogy rájöjjön, a Feketék honnan szerzik az értesüléseiket. Persze Alviarin is mindent látott, amit Elaida aláírt, és határozottan több hatalma volt, mint bármelyik Krónikaőrnek emberemlékezet óta, de ezért még nem kellene azzal vádolniuk, hogy a Fekete ajah tagja lehet. Persze ez nem is zárja ki. Az ő múltját is ellenőrizték. – Figyelj Alviarinra is, ha tudsz, de Elaida papírjai a legfontosabbak!

Meidani nagyot sóhajtott, de végül vonakodva rábólintott. Lehet, hogy engedelmeskednie kellett, de ő is tudta, mennyivel nagyobb veszélyben lenne, ha netán kiderülne, hogy Alviarin is árnybarát. De persze Elaida is a Fekete ajah tagja lehet, bármennyire is berzenkedett ez ellen Pevara és Saerin. Egy Fekete nővér az Amyrlin Trónon! A puszta gondolat kővé dermesztette Yukiri szívét.

– Yukiri! – csendült fel egy nő hangja a folyosón a hátuk mögött. A Torony Csarnokának egy Ülnöke nem ugrott akkorát, mint egy riadt kecske, csak mert valaki a nevén szólította, de Yukiri most mégis ezt tette. Ha nem kapaszkodott volna két kézzel Meidaniba, talán el is esik, de így csak mind a ketten megtántorodtak, mint a részeg szüretelők a bálban.

Yukiri hamar magához tért, dühösen a vállára rántotta a kendőjét, és mogorván nézett az érkezőre. Akkor sem lágyult meg az arckifejezése, amikor meglátta, ki az. Seaine-nek a szobájában kellett volna lennie, és annyi Fehér nővért kellett volna maga köré gyűjtenie, amennyit csak tud, ha épp nem Yukirivel vagy egy másik olyan Ülnökkel volt, aki tudott Talene-ről és a Fekete ajahról. De ehelyett most itt szaladgált a folyosón, és csak a zömök kis taraboni, Bernaile Gelbarn, Meidani egy újabb bűntársa kísérte el. Leonin oldalra lépett, és a szívéhez emelte a kezét. Meidani és Bernaile ostobaságukban még össze is mosolyogtak. Barátok voltak, de ennek ellenére is lehetett volna több eszük, hiszen nem tudhatták, ki látja őket.

Yukiri nem volt mosolygós kedvében.

– Levegőzöl egy kicsit, Seaine? – kérdezte élesen. – Saerin nem fog örülni, ha elmondom neki! Egyáltalán nem fog örülni! És én sem örülök, kedvesem!

Meidani halkan felvinnyogott, és Bernaile arca is megrándult. Aprócska fonatai csengve összecsörrentek. A két fiatalabb nővér úgy tett, mintha elmélyülten tanulmányoznák a Rhiannon királynő megszégyenítését ábrázoló faliszőnyeget, de láthatóan örültek volna, ha valahol máshol lehetnek. Ők úgy vélték, hogy az Ülnököknek egyenrangúnak kellene lenniük. És ez így is volt. Általában. A maguk módján. Leoninnak egy szót sem lett volna szabad hallania, de természetesen átvette Meidani hangulatát, és még egy lépéssel arrébb ment. Miközben továbbra is figyelte a folyosót. Jó őrző volt. És bölcs is.

Seaine-nek legalább volt annyi esze, hogy úgy tegyen, mint aki szégyelli magát. Önkéntelenül is lesimította a derekán és a szegélyén hófehér hímzéssel díszített ruháját, de az ökle szinte azonnal a kendőjére feszült, és makacsul lesütötte a szemét. Seaine már akkor is erős akaratú volt, amikor először megérkezett a Toronyba. Egy lugardi bútorasztalos lányaként meggyőzte az apját, hogy vegyen neki jegyet Tar Valonba. Neki és az anyjának; idefelé két jegyet, de hazaútra már csak egyet. Erős akaratú és magabiztos. És sokszor éppolyan vak a külvilágra, mint bármelyik Barna. A Fehérek gyakran ilyenek voltak: a logika nem mindig fért meg a józan ésszel.

– Nem kell tovább rejtegetnetek a Fekete ajah elől, Yukiri! – mondta.

Yukiri arca megrándult. Ez az ostoba nőszemély a folyosó közepén emlegeti a Fekete ajahot. A folyosó ugyan még mindig teljesen üres volt, bármerre néztek is, de az óvatlanság csak újabb óvatlanságot szülhet. Ő maga is makacs tudott lenni szükség esetén, de legalább volt annyi esze, hogy tudja, mikor és hol engedheti meg magának ezt a luxust. Épp kinyitotta a száját, hogy jól lehordja Seaine-t – le, egész a sárga földig –, de a másik nő nem hagyta, hogy szóhoz jusson.

– Saerin mondta, hogy hol találhatlak. – Seaine szája megfeszült, és az arca elvörösödött, azért, mert engedélyt kért, hogy kimozduljon a lakosztályából, vagy azért, mert engedélyt kellett kérnie. Érthető, hogy nem volt kibékülve a helyzettel. Csak hát ostobaság volt nem elfogadnia. – Kettesben kell beszélnem veled, Yukiri! A második rejtélyről.

Yukiri egy pillanatra éppolyan döbbenten nézett rá, mint Meidani és Bernaile. Második rejtély? Miről beszélt Seaine? Hacsak nem arról, hogy... Talán arról lett volna szó, ami folytán Yukiri és a társai is belekeveredtek a Fekete ajah után folytatott vadászatba? Az, hogy vajon az ajahok fejei miért találkozgattak titokban, valahogy elveszítette a jelentőségét, miután árnybarátokat találtak a nővérek között.

– Jól van, Seaine – mondta Yukiri jóval nyugodtabban, mint amilyennek érezte magát. – Meidani, vidd el Leonint a folyosó végére, amíg épphogy csak látsz engem és Seaine-t. Figyelj, hogy ne lephessenek meg bennünket! Bernaile, te ugyanezt csinálod a másik irányban! – A két nő elindult, még mielőtt Yukiri befejezte az utasításait, és amint hallótávolságon kívülre értek, Seaine-hez fordult: – Nos?

Legnagyobb megdöbbenésére a Fehér Ülnököt azonnal körbevette a saidar ragyogása, és gyorsan hallgatózás elleni védelmet vont maguk köré. Ennyi erővel szét is kürtölhette volna, hogy titkokról beszélgetnek. Yukiri remélte, hogy valóban fontos dolgot akar mondani.

– Gondold csak végig logikusan! – Seaine hangja nyugodt volt, de a keze még mindig ráfeszült a vállkendőre. Kihúzta magát, és Yukiri fölé magaslott, bár ő is alig középtermetű lehetett. – Már több mint egy hónap, sőt, majdnem kettő telt el azóta, hogy Elaida megkeresett, és majdnem két hét, mióta rátaláltatok Pevarára és énrám. Ha a Fekete ajah tudta volna, hogy rájuk vadászom, már rég halott lennék. Pevara is, én is halottak lettünk volna, mielőtt Doesine és Saerin ránk tört. Ebből az következik, hogy nem tudják. Hogy egyikünkről sem tudnak. Bevallom, először én is rettenetesen meg voltam rémülve, de most már tudok uralkodni magamon. Most már semmi okotok nincs rá, hogy úgy bánjatok velem, mint egy novíciával – a nyugalomba enyhe düh vegyült –, és ráadásul mint egy ostoba kis novíciával!

– Ezt Saerinnel kell megbeszélned – válaszolt Yukiri kurtán. Saerin rögtön a legelején átvette az irányítást. Már negyven éve volt Barna Ülnök a Torony Csarnokában, és igencsak értett hozzá, hogy hogyan kell átvennie az irányítást az események felett. Yukirinak esze ágában sem volt ellene szegülni, hacsak nem volt feltétlenül szükséges, és ha nem hivatkozhatott ülnöki előjogaira, amit láthatóan nem tehetett volna meg ebben a helyzetben. Ennyi erővel egy lezuhanó kősziklának is ellenszegülhetett volna. Ha Saerint meg tudja győzni Seaine, Pevara és Doesine aligha fognak ellenkezni, és ő maga sem áll a dolog útjába. – És pontosan mi is van ezzel a második rejtéllyel? Ugye tényleg arra gondoltál, hogy miért találkozgatnak az ajahok fejei?

Seaine olyan arcot vágott, mint egy csökönyös szamár. Yukiri már szinte várta, hogy hátraveti a fülét. Aztán a Fehér nővér sóhajtott egyet.

– Az ajahod fejének benne volt a keze abban, hogy épp Andaya került be a Csarnokba? Mármint úgy értem, hogy a szokásosnál jobban!

– Benne volt a keze – válaszolta Yukiri óvatosan. Mindenki biztos volt benne, hogy Andaya előbb vagy utóbb a Csarnokban köt ki; talán negyven-ötven év múlva. De Serancha szinte felkente a lányt, holott a dolgok rendje az lett volna, hogy vitáznak, míg csak ki nem tudnak választani két-három jelöltet, akik közül titkos szavazással választják ki az Ülnököt. De ez csak az ajahjuk dolga volt, akárcsak az, hogy Serancha vezette a Szürkéket, vagy hogy milyen néven szólították társai.

– Tudtam! – bólintott Seaine izgatottan. Egyáltalán nem így szokott viselkedni. – Saerin azt mondta, hogy Juilaine-t a megkérdezésük nélkül választotta ki a Barna ajah feje, márpedig láthatóan köztük sem ez a szokás. Doesine ugyanezt állítja Suanáról, bár mintha habozott volna, hogy mondjon-e bármit is. Azt hiszem, könnyen lehet, hogy a Sárga ajah feje maga Suana. Mindenesetre Suana először negyven évig volt Ülnök, és nem szokás visszatérni a Csarnokba, ha már valaki egyszer ennyi ideig volt Ülnök. És Ferane alig tíz éve vonult vissza Fehér Ülnökként. Még soha senki nem ment vissza Ülnöknek ilyen rövid idő után! A tetejébe pedig Talene szerint a Zöldeknél az a szokás, hogy több jelöltet is állítanak, és a hadseregtábornok választja ki közülük az Ülnököt, de Adelorna anélkül nevezte ki Rinát, hogy bárkit is megkérdezett volna.

Yukiri nagy nehezen elfojtott egy fintort. Mindenki gyanította, hogy ki lehet a többi ajah feje, máskülönben senkinek sem tűnt volna fel, hogy találkozgatnának, de hangosan kimondani, hogy kikre gondolnak, igencsak nagy udvariatlanságnak számított. Egy Ülnökön kívül bárki mást megbüntettek volna érte. Persze ő is és Seaine is tudták, hogy Adelorna a Zöldek feje. Talene azért, hogy a kedvükben járjon, a Zöld ajah minden titkát elárulta nekik anélkül, hogy megkérdezték volna. Mindenkit zavarba hozott a dologgal, csak Talene maga nem szégyenkezett. De most már legalább tudták, hogy a Zöldek miért voltak úgy felháborodva, amikor Elaida megkorbácsoltatta Adelornát. De a hadseregtábornok akkor is nevetséges cím. A főírnok legalább leírta, hogy Serancha mivel is foglalkozik.

A folyosó túlsó végén Meidani és az őrző úgy álltak, hogy még épphogy láthassák őket, és úgy tettek, mintha halkan beszélgetnének. A másik irányban Bernaile-t épp csak látni lehetett. A Fehér nővér folyamatosan forgatta a fejét, hogy hol őket nézhesse, hol pedig a folyosót figyelje. Ez már önmagában is bárki gyanakvását felkeltette volna, bár igaz, mostanában egy nővér, aki messzebbre merészkedett az ajahja lakrészétől, könnyen bajba került. Nem nyújthatták sokáig ezt a beszélgetést.

Yukiri felemelte az egyik ujját.

– Öt ajahnak kellett új Ülnököket választaniuk, mert a régiek közül többen a lázadókkal mentek. – Seaine bólintott, és Yukiri egy újabb ujját emelte fel. – Mind az öt ajah egy olyan nő mellett döntött, aki nem a... logikus... választás lett volna. – Seaine ismét bólintott. A Szürke nővér kiegyenesítette a harmadik ujját is. – A Barnáknak két Ülnököt is kellett választaniuk, de Shevanról nem mondtál semmit. Az ő esetében is van... – Yukiri szárazon elmosolyodott – valami furcsa?

– Nem, Saerin szerint Shevan vette volna át a helyét, ha majd lemond az Ülnöki rangról, de...

– Seaine, ha azt akarod mondani, hogy az ajahok fejei összeesküdtek, hogy kik kerüljenek be az új Csarnokba... Soha még csak nem is hallottam ekkora ostobaságot! Ha valóban erre célzol, miért választottak volna öt érthetetlen jelöltet és egy teljességgel érthetőt?

– Márpedig erre célzok. Mialatt szinte szobafogságban tartottatok, több időm volt gondolkozni, mint szerettem volna. Juilaine, Rina és Andaya eleve gyanúsak voltak, de Ferana adta meg a végső lökést, hogy utánakérdezzek a dolognak.

Mit érthetett az alatt, hogy Andaya és a másik két nővér gyanús volt neki? Jaj, persze. Rina és Andaya még nem volt elég öreg ahhoz, hogy a Csarnokba kerülhessen. Az a szokás, hogy senki sem beszélt a többi nővér koráról, hamar azzal járt, hogy az ember nem is gondolt rá.

– Két ilyen eset még lehetett volna véletlen egybeesés – folytatta Seaine –, sőt, talán még három is, bár az már igazán hihetetlennek tűnik. De öt ilyen Ülnök már szándékosságra utal. A Kékeket kivéve csak a Barnák közül tartott két Ülnök is a lázadókkal. Talán az sem véletlen, hogy egy érthetetlen és egy teljesen köznapi Ülnököt választottak. Talán rá is jövök, mi az. De semmiképp sem véletlen, Yukiri, és akár ésszerű, akár nem, a csontjaimban érzem, hogy ezt a rejtélyt meg kell oldanunk, mielőtt a lázadók ideérnek. Úgy érzem, mintha valaki már a vállamra tette volna a kezét, de ha hátranézek, nincs ott senki.

Már eleve az is elképesztő ötlet, hogy az ajahok fejei összeesküvést szőnének! De persze az sem sokkal hihetőbb, hogy pár Ülnök esküdne össze, gondolta Yukiri, márpedig épp egy ilyen ügy közepében vagyok. És persze ott volt az is, hogy az ajahok tagjain kívül senkinek nem lett volna szabad tudnia, hogy ki az ajah feje, de a többi ajah vezetője láthatóan mégis tudta.

– Ha valóban újabb rejtély lapulna emögött – válaszolta fáradtan –, bőven lesz időd kitalálni, mi az. A lázadók nem hagyhatják el Murandyt, mielőtt kitavaszodna, és a folyón is több hónapig tart, mire felutaznak. Már persze, ha addig meg tudják fizetni a zsoldosaikat. – Ebben sajnos nem kételkedett; már nem. – Menj vissza a szobádba, mielőtt még valaki észrevesz minket itt, a folyosón, egy védőkör közepén, és gyanakodni kezd! Menj, és oldd meg a rejtélyedet! – Seaine karjára tette a kezét, és barátságosan rá nézett. – El kell fogadnod, hogy addig a szobádban maradsz, amíg mindannyian meg nem győződtünk arról, hogy már biztonságban vagy!

Seaine arckifejezése egyértelműen morcosnak tűnt volna, ha nem egy Ülnökről van szó.

– Még egyszer beszélek Saerinnel – válaszolta, de a saidar ragyogása kihunyt körülötte.

Yukiri nézte, ahogy Seaine odalép Bernaile-hez, és a két Fehér nővér ellebeg az ajahjuk lakrésze felé. Mind a ketten óvatosan lépkedtek, mint a vadászó farkasok. Yukiri nehéz szívvel nézte őket. Kár, hogy a lázadók nem érhetnek ide nyár előtt. Kár, mert a felbukkanásuk talán rávette volna az ajahokat, hogy ismét kibéküljenek, és akkor talán a nővéreknek sem kellene félve járniuk a Fehér Toronyban. Ennyi erővel azt is kívánhatnám, hogy szárnyam nőjön, gondolta szomorúan.

Elhatározta, hogy ezentúl jobban uralkodik az érzésein, és elindult, hogy összeszedje Meidanit és Leonint. Ki kellett kutatnia egy Fekete nővér titkait, és a kutatás legalább olyasfajta munka volt, amihez valóban értett.

Gawyn szeme kinyílt a sötétben. A szénapadlásra újabb hideg léghullám csapott be. Az istálló vaskos kőfala általában kinn tartotta a legkeményebb éjszakai fagyot, bár sajnos csak a legkeményebbet. Odalenn hangok mormoltak, de senki sem tűnt izgatottnak. Levette a kezét a mellette heverő kardról, és jobban felhúzta a kesztyűjét. A többi csemetéhez hasonlóan ő is magára húzott mindent alváshoz, amit csak talált. Lehet, hogy csak most volt őrségváltás, és azért ébresztették fel pár emberét, de mostanra már úgyis teljesen felébredt, és úgy érezte, hogy jó ideig megint nem fog tudni elaludni. Különben is, mostanában mindig nyugtalanul aludt. Sötét álmok gyötörték. Egyre csak a szeretett nő kísértetét látta. Nem tudta, hogy Egwene vajon hol lehet, és hogy jól van-e. Vagy hogy meg tudna-e bocsátani neki. Felállt, hagyta, hogy a laza szénacsomók, melyeket magára kotort alvás közben, leessenek a köpenyéről, és felcsatolta a kardövét.

Ahogy átvágott a szénabálák tetején alvó emberek homályos halmai között, a falépcsőkön csikorgó csizmák halk zaja tudatta vele, hogy valaki épp felfelé mászik a keskeny falétrán. Sötét alak jelent meg a létra tetején, aztán megállt, és bevárta.

– Gawyn úr? – kérdezte halkan Rajar mély hangja. Domani kiejtésén mit sem változtatott az a hat év, amit Tar Valonban tanulva töltött. A főhadnagy dörmögése mindig meglepő volt, hiszen Rajar vékony kis kölyök volt, és alig ért Gawyn válláig. Ennek ellenére, ha máshogy alakulnak a dolgok, Rajar már rég egy nővér őrzője lett volna. – Azt hittem, hogy fel kell ébresztenem! Egy nővér érkezett épp most. Gyalogszerrel. A Toronyból jött, üzenetet hozott. Azt a nővért kereste, aki az ittenieket vezeti. Szóltam Tomilnak és a bátyjának, hogy vigyék el a polgármester házához, mielőtt letennék a szolgálatot.

Gawyn nagyot sóhajtott. Már akkor haza kellett volna mennie, mikor Tar Valonba visszatérve azt találta, hogy a csemetéket kizárták a városból, de ehelyett hagyta, hogy meglepje a tél, és végképp elzárja az útját. Különösen, mivel egészen biztos volt benne, hogy Elaida mindannyiukat holtan akarja látni. A húga, Elayne, úgyis elmegy Caemlynbe, vagy talán már ott is van. Gawyn egészen biztos volt benne, hogy minden aes sedai azon munkálkodik, hogy Andor leányörököse hazajuthasson, mielőtt valamelyik másik trónkövetelő megnyerné magának a koronát. A Fehér Torony nem adná fel a reményt, hogy egy aes sedai-t lásson az Oroszlános Trónon. Másfelől viszont az is lehet, hogy Elayne épp Tar Valonba tart, vagy akár ebben a pillanatban is a Fehér Toronyban van. A fiú nem tudta, hogy a húga hogyan keveredhetett Siuan Sanche üzelmeibe, vagy hogy milyen mélyen volt benne – Elayne mindig fejest ugrott a vízbe, anélkül, hogy megnézte volna, milyen mély –, de Elaida és a Torony Csarnoka alighanem ki akarja kérdezni, akár Andor leányörököse, akár nem. Akár Andor királynője, akár nem. De Gawyn biztos volt benne, hogy Elayne-t nem lehet felelősségre vonni a tetteiért. Elvégre a lány még csak beavatott. Gyakran el kellett ezt magyaráznia magának.

A legújabb gondja az volt, hogy most már egy hadsereg feküdt közte és Tar Valon között. Legalább huszonötezer katona táborozott a folyó innenső partján, és el kellett hinnie, hogy még egyszer ennyien voltak az Erinin nyugati partján is. Alighanem azokat az aes sedai-okat szolgálták, akiket Elaida lázadónak tartott. Ki más merné megostromolni Tar Valont magát? De ahogy az idegen hadsereg megjelent szinte a semmiből, a legvadabb hóvihar kellős közepén, még mindig felborzolta Gawyn hátán a szőrt. A hírek és a pletykák mindig megelőzték a mozgásba lendülő hadseregeket. Mindig. Ez pedig úgy jelent meg itt, mint egy csapat kísértet, a legnagyobb csendben. Senki sem látta őket. Bár persze az az ötvenezer katona olyan valós volt, mint Gawyn maga, úgyhogy a fiú most már nem indulhatott el Tar Valonba, hogy megkeresse a húgát, és nem tudott volna elindulni délre sem. Minden hadsereg észrevenne egy háromszáz fős lovascsapatot, és a lázadók aligha viseltetnének jóindulattal a csemeték iránt. De ha egyedül menne, az utazás télidőn akkor is rettentő lassú volna, és alighanem ugyanakkor érné el Caemlynt, ha csak tavasszal vágna neki az útnak, mintha már most elindulna. És abban sem reménykedhetett, hogy felkéredzkedik egy hajóra. Az ostrom reménytelenül megállította a hajózást. És reménytelenül megállította őt is.

Most pedig egy aes sedai tűnik fel az éjszaka kellős közepén. Ez sem fogja megkönnyíteni a dolgukat.

– Menjünk, nézzük meg, miféle híreket hozhatott – mondta halkan, és intett Rajarnak, hogy másszon le előtte a létrán.

A húsz ló és a magasra tornyozott nyereghalom szinte teljesen betöltötte a sötét, szűk istállót. Már persze, csak ahol nem Millin asszony két tucat jól tejelő tehene pihent. Gawyn és Rajar óvatosan botorkált el az ajtóig. Az istállót csak az alvó állatok lehelete melengette. A lovakat őrző két ember mintha csak két csendes árnyék lett volna, de Gawyn érezte, ahogy nézik őt és Rajart is, amint kiosonnak a jeges éjszakába. Alighanem hallottak már az üzenetről, és most azon gondolkoznak, hogy mi lehet benne.

Az ég tiszta volt, és a fogyó hold fényesen ragyogott. Dorlan falucskája fehéren fénylett a hó vaskos takarója alatt. A két fiú szorosan maga köré csavarta a köpenyét, és átvágott a térdig érő hóban. Csendben ráfordultak az útra, ami egy olyan városból futott Tar Valon felé, amely már hosszú évszázadok óta nem is létezett. Mostanában már senki nem indult neki ennek az útnak Tar Valonból, hacsak nem egyenest Dorlanba akart jutni, és télen semmi értelme sem lett volna eljönni a faluba. A falu hagyományosan csak a Fehér Toronynak adta el az itt érlelt sajtot, és senki másnak nem szállított semmit. Aprócska hely volt, alig tizenöt palatetős, szürke kőházból állt. A hófúvások egész az emeleti ablakokig tornyozták a havat. A házak mögött kicsivel álltak a tehénistállók. Most mindegyikben legalább annyi ember és ló pihent, mint ahány tehén. Tar Valon nagyobbik része alighanem arra sem emlékezett már, hogy Dorlan egyáltalán létezik. Kit érdekelt, hogy honnan veszik a sajtot? Úgy tűnt, hogy ennél eldugottabb helyre nem is kerülhettek volna. Egészen eddig.

A faluban egy kivétellel az összes ház sötét volt, de Burlow mester gondosan bezsaluzott ablakai mögül az emeleten és a földszinten is aranyszín fény szivárgott ki. Garon Burlow volt olyan balszerencsés, hogy ő legyen Dorlan polgármestere ebben a vészterhes pillanatban, és hogy a tetejébe neki legyen a legnagyobb háza a faluban. Azok a lakók, akik átszervezték az életüket, hogy be tudjanak fogadni egy-egy aes sedai-t, alighanem már mind megbánták a dolgot, és Burlow mesternek két üres szobája is akadt.

Gawyn a kőlépcsőn letopogta a lábáról a rátapadt havat, és páncélkesztyűs kezével bedörömbölt a polgármester ajtaján. Senki sem válaszolt. Pár perc várakozás után lenyomta a kilincset, és Rajarral együtt bementek.

A magas mennyezetű szoba igen tágas volt ahhoz képest, hogy egy falusi gazda házát díszítette, és a falon körben, a nyitott szekrényekben ón és mázas cserépedények villogtak. Középen egy hosszú asztal állt, körülötte magas támlájú, szépen faragott székek. Az összes olajlámpást meggyújtották, ami ilyenkor télen vad pazarlásnak tűnt, de a kandallóban égő lángok még nem kezdték ki sem a fahasábokat, sem pedig a szobában uralkodó jeges hideget. Ennek ellenére a ház emeleti szobáiban megszálló két nővér mezítláb volt, és prémszegélyes kabátjukat épphogy csak felkapták gyolcs hálóingük fölé. Katerine Alruddin és Tarna Feir egy aprócska, sárgával hasított sötét lovaglóruhába és köpenybe burkolódzó nőt néztek, akit egész a csípőjéig átáztatott a hó. Olyan közel állt a tűzhöz, amilyen közel csak tudott, a lángok felé tartotta a kezét, és remegett. Gyalog még egy nővérnek is két-három napba tellett az út Tar Valonból Dorlanig, és annyi idő alatt még a legkitartóbb nővért is megérintette a hideg. Alighanem ő volt az a nővér, akiről Rajar beszélt, bár a többiekhez képest még alig látszott rajta a kortalanság. A többiekhez képest alig látszott.

Az, hogy sem a polgármester, sem a felesége nem volt jelen, csak még jobban összeszorította Gawyn torkát, bár tulajdonképpen számított rá, hogy így lesz. Alighanem az aes sedai-ok körül sürgölődnének, és forró itallal és étellel próbálnák őket tömni, akármilyen késő éjszaka van is. Csak azért küldhették el őket, mert Katerine és Tarna hatszemközt akartak beszélni az újonnan érkezettel. Ami azt jelentette, hogy neki sem fogják elárulni a lényeget. De ezt már azelőtt is tudta, hogy elindult volna az istállóból.

– A csónakos azt mondta, hogy ott vár ránk, ameddig vége nem lesz az ostromnak – mondta az aprócska nő fáradt hangon, amikor Gawyn belépett –, de olyan riadt volt, hogy szerintem most már mérföldekkel lejjebb sodródhatott.

Ahogy az ajtóból érkező hideg megcsapta, megfordult, és Gawyn láttán mintha a fáradtság egy része eltűnt volna a tekintetéből.

– Gawyn Trakand – mondta –, parancsot hoztam önnek az Amyrlin Tróntól.

– Parancsot? – kérdezte Gawyn, és levette a kesztyűjét, majd az övébe tűzte, hogy ezzel is nyerjen egy kis időt. Ezúttal talán mégis itt az ideje a nyers igazságnak, döntötte el végül. – Miért üzenget nekem Elaida? És miért kellene engedelmeskednem a parancsainak? Kitagadott engem és a csemetéket is!

Rajar tisztelettudóan nézett a nővérekre, a háta mögé tette a kezét, de most kurtán Gawynra villant a szeme. Nem ellenkezett volna, bármit mond is Gawyn, de a csemeték nem osztoztak vezérük elképzeléseiben. Szerintük egy aes sedai azt tett, amit akart, és senki sem érthette meg, miért teszi, amíg csak ő maga el nem magyarázta nekik. A csemeték teljes szívvel a Fehér Torony mellé álltak, és elfogadták, bármit hoz a sors.

– Ez még várhat, Narewin! – csattant fel Katerine, és szorosabban magára rántotta a köpenyét. Fekete haja félig kócosan omlott a vállára, mintha sietve nekiesett volna ugyan a fésűvel, de aztán feladta a küzdelmet. Volt benne valami vadság, ami Gawynt mindig is egy vadászó hiúzra emlékeztette. Vagy egy olyan hiúzra, amelyikre vadásznak. A nő egy kurta pillantást vetett rá és Rajarra, aztán mintha ott sem lettek volna. – Sürgős dolgom van a Toronyban! Mondd meg, hogy hol találom ezt a névtelen kis halászfalut! Akár ott van a csónakosod, akár nem, találok valakit, aki átvisz a folyón!

– És engem is – tette hozzá Tarna. Erős állát megfeszítette, és halovány kék szeme úgy csillogott, mint egy pár lándzsa. Katerine-nel ellentétben szőke fürtjei olyan szépen fésülve feküdtek a vállán, mintha egy szobalány csinosítgatta volna, mielőtt lejött. Persze minden ízében legalább olyan feszült volt, mint a másik nővér, épp csak jobban uralkodott az érzelmein. – Nekem is sürgősen el kell jutnom a Toronyba, és nem várakozhatok itt tovább!

Biccentett Gawynnak és Rajarnak is, hidegen, mint a márvány. Amúgy is úgy nézett ki, mint akit sápadt márványból faragtak. De még így is barátságosabban nézett rájuk, mint Katerine-re, vagy mint a másik nővér őrá. A két nő között mindig volt valamiféle merevség, bár ugyanabba az ajahba tartoztak. Nem kedvelték egymást, sőt, talán kifejezetten utálták a másikat, de ezt két aes sedai esetében nehéz volt eldönteni.

Gawyn nem sírt volna, ha bármelyikük is elmegy. Tarna alig egy nappal azután lovagolt be Dorlanba, hogy a titokzatos hadsereg megjelent, és akárhogy intézték is az aes sedai-ok az ilyesmit, azonnal kidobta Lusonia Cole-t az emeleti szobájából, és átvette a faluban rekedt tizenegy nővér vezetését Covarla Baldene-től. Akár Zöld is lehetett volna, amilyen határozottan kézbe vett mindent. Az összes nővért kifaggatta a helyzetről, és minden áldott nap olyan szigorúan végigmustrálta a csemetéket, mintha csak lehetséges őrzőket keresett volna köztük. A legtöbb férfi hátán a hideg futkározott, ha egy Piros nővér nézett rá ilyen érdeklődve. És ami még ennél is rosszabb volt, Tarna minden nap kilovagolt, és még a legvadabb havazásban is megpróbált valamiféle utat keresni Tar Valon felé. Előbb vagy utóbb a nyakukra hozza a lázadók kémeit, ha követik ide, Dorlanba is. Katerine csak előző nap érkezett, és majdnem szétrobbant a dühtől, hogy valaki az útjába merészel állni, amikor dolga lenne Tar Valonban. Egy szemvillanás alatt átvette a vezetést Tarnától, és a szobáját Covarlától. Nem mintha ugyanúgy használta volna a hatalmát, mint Tarna. Katerine kerülte a többi nővért, és nem volt hajlandó senkinek sem elárulni, hogy hová tűnt a Dumai Kutaknál, vagy hogy mit csinált azóta. De persze ő is alaposan megnézte a csemetéket. Nagyjából olyan arckifejezéssel, mint ahogy az ember a fejszéjét nézi meg egy csata előtt, miközben egyáltalán nem érdekli, hogy mennyi vér fog folyni, csak győzzön. Gawyn meg sem lepődött volna, ha arra próbálja meg rávenni, hogy vágjon neki utat a városba vezető hídig. Ami azt illeti, örült volna, ha mindkét nő minél előbb eltűnik. De ha elmennek, akkor neki kell megbirkóznia Narewinnel. És Elaida parancsával.

– Még csak falunak sem nevezném, Katerine – mondta a reszkető nővér –, csak három vagy négy egymás mellé felhányt halászkunyhó az egész. Egynapi járóföldre vannak a folyó mentén, de innen még hosszabb lesz az út. – Felemelte vizes szoknyáját, és közelebb tartotta a tűzhöz. – Valószínűleg megtaláljuk a módját, hogy valahogy eljuttassuk az üzeneteteket a városba, de rátok idekinn van szükség. Elaida csak azért nem küldött ki ötven nővért vagy százat ahelyett, hogy szerény személyemmel beérte volna, mert már engem is nehéz volt egy aprócska csónakban feltűnés nélkül átjuttatni az ostromgyűrűn. Még ebben a sötétben is! A jelen körülmények között minden nővér, aki a városon kívül van, kénytelen...

Tarna felemelte a kezét, és elhallgattatta.

– Elaida nem is sejtheti, hogy én is itt vagyok. – Katerine felszegte az állát, és összevonta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem, hagyta, hogy a másik Piros nővér folytassa. – És miféle utasításokat adott neked a Dorlanban talált nővérekkel kapcsolatban, Narewin?

Rajar hirtelen nagyon érdekes mintákat fedezhetett fel a csizmája orrán és a lába alatt a padlón. Szemrebbenés nélkül várta a csatákat, de annyira nem volt sem elszánt, sem ostoba, hogy szívesen maradt volna három veszekedő aes sedai közelében.

Az alacsony kis nő egy pár percig még a szoknyájával játszott.

– Azt parancsolta, hogy vegyem át az itt lévő nővérek felett a vezetést – mondta kicsit morcosan. – És tegyek meg mindent, amit tudok.

Egy pillanattal később felsóhajtott, és vonakodva kijavította magát.

– A parancs úgy szólt, hogy a Covarla irányítására bízott nővérek vezetését, de egészen biztosan úgy gondolta, hogy...

Ezúttal Katerine szakította félbe.

– Én sosem álltam Covarla irányítása alatt, Narewin, úgyhogy ez a parancs nem vonatkozhat rám. Reggel elindulok, és megkeresem azt a három vagy négy halászkunyhót.

– De...

– Ebből elég, Narewin! – mondta Katerine jeges hangon. – Majd Covarlával elrendezheted a dolgot.

A fekete hajú nő az ajahjabéli nővérre pislogott.

– Gondolom, te is elkísérhetsz, Tarna. Egy halászcsónakban alighanem mindkettőnk számára jutna hely.

Tarna egy hajszálnyit meghajtotta a fejét, talán köszönetképpen.

Miután a maguk dolgával végeztek, a két Piros nővér maga köré vonta a köpenyét, és a ház belsejébe vezető ajtó felé libbent. Narewin elkeseredetten nézett utánuk, aztán Gawyn felé fordult, és az arcán elömlött az aes sedai-ok hírhedt nyugalma.

– Hallott valamit a húgomról? – kérdezte a fiú, mielőtt a nővér megszólalhatott volna. – Tudja, hogy most merre lehet?

A nő valóban fáradt volt. Pislogott egyet, és Gawyn szinte látta, ahogy megfogalmaz magában egy semmitmondó választ. Tarna megállt félúton az ajtó felé.

– Elayne a lázadókkal volt, amikor utoljára láttam. – Mindenki odakapta a fejét. – De a húgodat nem fenyegeti semmiféle büntetés – folytatta nyugodtan –, úgyhogy ne is aggódj miatta. A beavatottak nem dönthetik el, hogy melyik nővérnek engedelmeskedjenek. A szavamat adom rá, hogy a törvényeink szerint a húgodat ezért nem érheti maradandó kár.

Úgy tűnt, észre sem veszi, hogy Katerine milyen jeges tekintettel méregeti, vagy hogy Narewin szeme majdnem kiesik.

– Erről előbb is szólhatott volna – mondta Gawyn durván. Senki sem beszélt durván egy aes sedai-jal, vagy legfeljebb csak életében egyszer, de a fiút már nem érdekelte semmi. Vajon a másik két nővér azon lepődött meg ennyire, hogy Tarna tudja, hol van Elayne, vagy azon, hogy elárulta neki? – És mit ért az alatt, hogy nem érheti maradandó kár?

A halványszőke nővér kurtán felnevetett.

– Azt nem ígérhetem meg, hogy nem fenekelik el, ha túl messzire merészkedne, Gawyn! Elayne még csak beavatott, és nem aes sedai! De ez megvédi minden komolyabb bajtól, ha egy nővér viszi tévútra. És sosem kérdezted. Különben is, nincs szüksége arra, hogy megmentsd, akkor sem, ha esetleg meg tudnád menteni. Aes sedai-ok között van. Most pedig már mindent elmondtam, amit csak tudok róla, úgyhogy megyek, és alszom még pár órácskát, mielőtt felkel a nap. Magadra hagylak Narewinnel.

Katerine változatlanul jeges arckifejezéssel nézte, ahogy a másik Piros nővér kimegy a szobából. Mint egy jégszobor, egy vadászó nagymacska tekintetével; de aztán egy szó nélkül kivonult ő is, méghozzá olyan gyorsan, hogy a köpenye lebegve úszott mögötte a levegőben.

– Tarnának igaza van – mondta Narewin, miután az ajtó már becsukódott a két Piros nővér mögött. Az aprócska nő talán nem adta elég meggyőzően a nyugodt, higgadt aes sedai-t a két másik nővér mellett, de most, hogy egyedül maradt, az ő fellépése is kellően határozottnak tűnt. – Elayne a Fehér Toronyhoz kötötte a sorsát. Akárcsak te, bármit fecsegsz is arról, hogy kitagadtak. Andor történelme a Fehér Toronyhoz köt téged is.

– A csemetéket pedig a tulajdon elhatározásuk köti a Toronyhoz, Narewin sedai – mondta Rajar, és mélyen meghajolt. Narewin továbbra is Gawynt nézte.

A fiú lehunyta a szemét, és alig bírta megállni, hogy ne dörgölje meg a kezével. A csemeték sorsa már valóban a Fehér Toronyhoz kötődött, elszakíthatatlanul. Senki sem felejtheti el, hogy harcoltak a Torony szent földjén; azért küzdöttek, hogy megakadályozzák, hogy mestereik kiszabadítsák a letaszított amyrlint. Akár dicsőségbe, akár szégyenbe vezet az útjuk, ez a történet a sírig elkíséri őket. És ez rá is igaz – ez is, és az a másik, titkos történet is. Mert mindez után a vérontás után ő engedte szabadon elmenni Siuan Sanchét. De ami még ennél is fontosabb, Elayne is a Fehér Toronyhoz kötötte, akárcsak Egwene al'Vere, és Gawyn nem is tudta, hogy a nővére vagy a szerelme iránt érzett szeretet fogja-e erősebben. Csak úgy szakíthatta volna el az egyik köteléket, hogy mind a hármat megszegi, és amíg csak élt, nem tudta volna elhagyni sem Elayne-t, sem Egwene-t.

– Megígérem, hogy mindent megteszek, ami csak tőlem telik – mondta fáradtan. – Mit akar tőlem Elaida?

Caemlyn fölött tiszta volt az ég, és a nap sápadt arany labdája már majdnem pályája csúcsán csüggött erőtlenül. A fénye vakítóan szikrázott a makulátlan fehér havon, de a sugara nem melegítette fel a levegőt. Ennek ellenére az idő sokkal melegebb volt, mint amilyet Davram Bashere odahaza, Saldaeában várhatott volna, bár persze azt sem bánta, hogy az új köpenyét jól kibélelték nyestprémmel. Így is épp elég hideg volt ahhoz, hogy a lehelete ráfagyjon tömött bajszára, és még őszebbnek mutassa, mint azt évei száma indokolta volna. A bokáig érő hóban állt a kopár fák között egy kis emelkedőn, úgy egy mérföldnyire északra Caemlyntől, és a szeméhez tartotta a hosszú, arany keretes látcsövet, úgy tanulmányozta a tőle egy mérföldre délre folyó eseményeket. Fürge az orrával bökdöste a vállát, de Bashere nem törődött a pejjel. Fürge nem szeretett egy helyben ácsorogni, de néha az embernek azt is kellett, bármennyire is máshoz lett volna kedve.

Odalenn egy szétterülő tábort vertek épp az elszórt fák közé, a Tar Valonba vezető út mentén. A katonák épp lerakodtak a kocsikról, míg mások latrinákat ástak, sátrakat emeltek, sövényfalakat húztak, és karókat vertek a földbe. Minden úr és úrnő szorosan maga mellett tartotta a tulajdon embereit. Úgy tűnt, hosszabb időre rendezkednek be. A lovak és a tábor mérete alapján Bashere úgy gondolta, hogy talán ötezren lehetnek, pár százzal esetleg többen vagy kevesebben. Mármint ötezer katona: a patkolókovácsok, nyílkészítők, a páncél javítására szakosodott kovácsok, a mosónők, szakácsok és kocsisok voltak vagy még egyszer ennyien, bár ők szokás szerint a katonai tábor szélén telepedtek le. A többségük többet nézte az északi emelkedő tetejét, ahol Bashere is állt, mint amennyit dolgozott. Imitt-amott a katonák is megálltak, hogy aggódva a domb felé pislogjanak, de a zászlósok és az altisztek sietve visszazavarták őket a dolgukra. Az egyre növekvő tábor körül lovagoló tisztek egyike sem nézett északra, vagy legalábbis Bashere-nak nem tűnt fel. Egy kisebb domb elrejtette a tábort a város elől, bár Bashere a dombtetőről jól látta Caemlyn ezüstösen csillogó falait. A városban persze tudták, hogy megérkezett az ostromló sereg: aznap reggel trombitaszóval, zászlókkal, nagy csinnadrattával a falak alá vonultak, hogy bejelentkezzenek. Persze arra ügyeltek, hogy lőtávon kívül maradjanak.

Sosem volt egyszerű megostromolni egy magas, erős falakkal rendelkező várost, amelynek ezenkívül még több mint hat mérföld volt a kerülete – és ez esetben a dolgot tovább nehezítette Alsó Caemlyn is. A tégla és kőházak, boltok, ablaktalan raktárak, hosszú piacterek átláthatatlan halmazát a városfalakon kívül húzták fel. Az ostromlók nyolc hasonló tábort telepítettek a város körül, és az ellenőrzésük alá vontak minden utat, és minden kaput, ahol kellő erősségű ellentámadás törhetett volna ki. Már kiküldték az őrjáratokat, és alighanem a kémeik már ott lapultak Alsó Caemlyn mostanra elhagyatott házaiban is. Aprócska kis társulatok talán bejuthatnak a városba, esetleg egy pár málhás állattal is, különösen éjszaka, de semmiképp sem annyian, hogy elláthassák a világ egyik leghatalmasabb városát. Az éhínség és a járványok több ostromnak vetettek véget, mint a kard vagy az ostromgépek. A kérdés csak az volt, hogy vajon az ostromlottakkal vagy az ostromlóval végeznek előbb.

A haditervet láthatóan jól kitalálta egy hozzáértő vezér, de Bashere-t a táborban látható zászlók zavarták össze. A kezében lévő látcsövet egy Tovere nevű cairhieni készítette, és zömök, megbízható jószág volt; Rand al'Thortól kapta ajándékba. Jól látta az odalenn emelkedő zászlókat, és mindegyiknek ki tudta venni a mintáját is. Elég jól ismerte ahhoz az andori házakat, hogy felismerje Dawlin Armaghn Tölgyét és Fejszéjét, Daerilla Raened öt Ezüst Csillagát, és jó néhány kevésbé jelentős nemesi ház címerét, melyek mind Naean Arawn igényét támogatták Andor Oroszlános Trónjára és Rózsakoronájára. De ugyanakkor Jailin Maran keresztezett Vörös Fala is odalenn lobogott, akárcsak Carlys Anerkin páros Fehér Leopárdjai vagy Eram Talkend arany Szárnyas Keze. És amennyire Bashere tudta, ők mind Naean riválisának, Eleina Sarandnak esküdtek hűséget. Érthetetlen volt, hogy így együtt táboroznak – mintha a farkasok és a vadászkutyák együtt pihennének! És a tetejébe még kinyitnának egy hordó jó bort is, hogy ne unatkozzanak.

Két másik zászlót is felvontak: mind a kettő vagy kétszer akkora lehetett, mint a többi, és túl nehezek voltak ahhoz, hogy az időnként meglibbenő gyengécske szellő felkapja őket. A vastag selyem eltéveszthetetlen fényével csillogtak. Bashere korábban már épp elég tisztán látta őket, miközben a zászlósok fel-alá lovagoltak a táborukat rejtő magaslat tetején, és a menetszél kifeszítette mindkét lobogót. Az egyiken Andor Oroszlánja volt, fehéren csillant a vörös mezőben: ugyanaz a zászló, amelyik a városfalakon is lobogott. Mindkét esetben azt jelezte, hogy valaki igényt tart Andor koronájára és trónjára. Az odalenn kornyadozó másik zászló pedig azt hirdette, hogy ki is az a bátor nőszemély, aki szembeszegül Elayne Trakand trónigényével. Négy ezüst csillag egy alkonykék mezőben: a Marne Ház címere. Ezt az egészet Arymilla Marne kedvéért rendezték volna meg? Az a buta liba egy hónapja még örülhetett volna, ha a tulajdon Háza népén és azon a félbolond Nasin Caerenen kívül valaki akárcsak szállást ad neki éjszakára!

– Nem vesznek rólunk tudomást – mordult fel Bael. – Napszállta előtt szétzúzhatnám őket, és egyet sem hagynék, hogy meglássa a következő napfelkeltét, de mégsem vesznek tudomást rólunk.

Bashere oldalra nézett, és végigmérte az aielt. Oldalra és felfelé nézett: a férfi jó egy lábbal magasabb volt nála. Csak Bael szürke szeme és egy kis napbarnított bőr látszott ki az arcát elfedő fekete kendő mögül. Bashere remélte, hogy az aiel csak az orrát és a száját akarja megvédeni a hidegtől. Baelnél ott volt az összes rövid lándzsája és a kis kerek bőrpajzsa is, a hátán egy betokozott íj, a csípőjén pedig egy teli tegez fityegett, de az egészből csak a kendő számított. Nem volt itt az ideje, hogy az aielek nekiessenek legyilkolni az andoriakat. Vagy húsz lépéssel lejjebb, a tábor felé, harminc aiel guggolt. Könnyedén tartották a fegyverüket. Minden harmadik fedetlen arccal nézett maga elé, úgyhogy lehet, hogy a többiek tényleg a hideg miatt tették fel a kendőt. Bár persze az aieleknél sosem lehetett tudni.

Bashere gyorsan végiggondolt pár lehetséges taktikát, aztán a könnyed megközelítés mellett döntött.

– Elayne Trakand nem örülne neki, Bael, és ha még nem felejtetted el teljesen, hogy milyen is fiatalnak lenni, akkor te is tudod, hogy eszerint Rand al'Thor sem örülne neki.

Bael keserűen morgott.

– Melaine megmondta, hogy Elayne Trakand mit szeretne. Nem keveredhetünk harcba érte. De ez ostobaság! Ha valakit megtámad az ellenség, felhasználja az összes lándzsát, aki hajlandó táncolni érte! Vagy ezek itt a háborút is úgy játsszák, mint a Házak Játékát?

– Idegenek vagyunk, Bael! Andorban ez sokat számít!

A hatalmas aiel ismét csak felmordult.

Semmi értelme nem lett volna megpróbálni elmagyarázni, hogy miféle politikai megfontolások állnak a háttérben. A külföldi segítség könnyen abba kerülhet, hogy Elayne elveszíti mindazt a támogatást, amiért harcol, és ezzel az ellenségei éppúgy tisztában voltak, mint ő maga. Épp ezért senki sem tartott sem Bashere-tól, sem Baeltől, sem a Sárkány Légióitól, bármekkora seregekkel táboroztak is Caemlyn mellett. Voltaképp az ostrom dacára a harcoló felek igyekeztek elkerülni a nyílt csatákat. Háborúban álltak egymással, de ez a harc inkább a manőverezésről és a kisebb összecsapásokról szólt, hacsak valaki végzetesen el nem rontott valamit. Az fog győzni, aki előbb bevehetetlen helyzetbe kerül, vagy aki védhetetlen pozícióba kényszeríti az ellenfelét. Bael alighanem nem értené, hogy mindez miben különbözik a Daes Dae'martol. Az igazság szerint Bashere maga is számos hasonlóságot látott a két dolog között. A határukon húzódó Fertő gondoskodott róla, hogy Saldaea sosem engedhessen meg magának trónviszályokat. A zsarnokokat kénytelen-kelletlen eltűrték, a mohó és ostoba uralkodókat pedig hamar megölte a Fertő, de még ez a fajta vértelen polgárháború is könnyen a végromlásba taszíthatta volna Saldaeát.

Újra a tábor felé fordította a látcsövét, és megpróbált rájönni, miképp történhetett, hogy egy ilyen ostoba liba, mint ez az Arymilla Marne, megszerezte Naean Arawn és Elenia Sarand támogatását is. Mindkét nő mohó volt és becsvágyó, és mind a ketten meg voltak győződve róla, hogy csak ők méltóak az Andori trónra. A tetejébe pedig, ha Bashere jól értette az andori utódlások kusza fonatát, mindkettőjük trónigénye jóval megalapozottabb volt, mint Arymilláé! Még hogy farkasok és vadászkutyák! Egy falka kiéhezett ordas, amint egy ölebet követ! Talán Elayne tudta, hogy mindez miért alakult így, de ő sem nagyon levelezett vele, és az a pár üzenet, amit váltottak, nem volt valami bőbeszédű vagy éppen informatív. Túlságosan nagy volt rá az esély, hogy valaki tudomást szerez a levelezésükről, és akkor megvádolhatnák Elayne-t azzal, hogy a saldaeaiakkal sző összeesküvést. Az egész túlságosan is olyan volt, mint a Házak Játéka.

– Úgy tűnik, valaki mégis eljárja ma a lándzsák táncát – mondta Bael, és Bashere lejjebb engedte a díszes üvegcsövet, míg csak meg nem találta, mire is mutat a hatalmas aiel.

Már napok óta tömött sorokban menekültek a várost fenyegető ostrom elől az emberek, de úgy tűnt, hogy volt, akinek még így is sikerült lekésnie az utolsó alkalmas pillanatról. Vagy fél tucat vászontetős szekér állt a Tar Valon-i út közepén, alig egy kőhajításnyira Alsó Caemlyntől, és vagy ötven katona vette őket körbe egy kék-fehér, négy részre osztott zászló alatt, melyen talán egy futó medve volt, vagy valamiféle zömök kutya. Nem lehetett jól látni, hiszen a szél csak ritkán lebbentette meg. A szekerek egyik oldalán megtört szellemű emberek kuporogtak egy kupacban, magukra húzták a köpenyüket. A férfiak leszegték a fejüket, a gyermekek a nők szoknyájába kapaszkodtak. A lovas katonák egy része leszállt, hogy átkutassa és kifossza a szekereket: a havon ládák, kosarak, sőt, ruhadarabok hevertek szerteszét. Alighanem italt vagy pénzt kereshettek, bár ha valami más értéket találtak volna, nyilván az is hamar átvándorol a nyeregtáskájukba. Valószínűleg nemsokára levágják a lovakat a kocsiról, és magukkal viszik, bár persze az is lehet, hogy a kocsikat is elkobozzák. A kocsiknak és a lovaknak is nagy hasznát látta az ember a háborúban, és bármilyen sajátos szabályok voltak is érvényesek ebben a sajátos andori polgárháborúban, úgy tűnt, hogy itt sem védi semmi azokat, akik rossz időben, rossz helyen vannak. De most kinyíltak a városkapuk, és amint a nyílás elég széles volt, vörös egyenruhás lovasok zúdultak ki a húsz láb magas boltív alól. Vágtázva közeledtek, a napfény meg-megcsillant lándzsáik hegyén, a mellvértjükön, a sisakjukon, és lovaik patája mennydörögve robajlott Alsó Caemlyn elhagyatott, hosszú piacterein. A királyi gárda kilovagolt. Vagy legalábbis egy kellő nagyságú csapata. Bashere visszairányította a látcsövet a kocsikra.

Úgy tűnt, hogy a medvés zászló alatt érkezett tiszt – már persze ha az valóban medve volt – hamar felmérte a helyzetet. Ötven ember kétszáz ellenében nem volt valami kedvező arány, különösen, hogy csak pár szekeret nyerhetett volna vele. Azok a katonák, akik az előbb leszálltak a lóról, már ismét nyeregben voltak, és mire Bashere megtalálta őket, már jókora távot meg is tettek. Észak felé, egyenesen feléjük vágtattak, a fehér-ezüst zászló szétterült a fejük felett. Az út szélén kuporgó emberek először hitetlenkedve néztek a távozó katonák után. Nem kellett ahhoz látnia az arcukat, hogy tudja, mennyire megdöbbentek, ennek ellenére páran máris felpattantak, és sietve felkapdosták a hóba szórt holmikat, és elkezdték visszarakni a kocsira.

A gárdisták pár perccel később érkeztek meg. Az utolsó pillanatban fékezték meg a lovaikat, és hamar véget vetettek a pakolászásnak. Sietve elkezdték a kocsik felé terelni az embereket. Néhányan még megpróbáltak elugrani egy-egy különösen értékes holmijukért, és az egyik férfi tiltakozva rázta az öklét az egyik gárdista felé. Alighanem egy tiszt lehetett az: a sisakján fehér tollbokréta libbent, és a mellvértjén széles, vörös kardöv ragyogott. A tiszt kihajolt a nyeregből, és visszakézből olyan pofont kevert le a tiltakozónak, hogy az összecsuklott, mint egy zsák. Egy pillanatig mindenki döbbenten nézte, azután pedig aki eddig még nem mászott fel egy kocsira, az is sietve megindult valamelyik szekér felé. Csak ketten maradtak le egy kissé, akik felkapták az ájult férfit, és ők is úgy siettek magatehetetlen terhükkel, ahogy csak tudtak. A legutolsó kocsin ülő nő már fel is kapta az ostort, és éppen azon mesterkedett, hogy minél gyorsabban visszafordíthassa a szekeret a város felé.

Bashere leengedte a látcsövet, hogy a tábort is megnézze, aztán újra a szeméhez szorította. Odalenn az emberek még mindig ástak, sürgölődtek, míg mások zsákokat és hordókat rakodtak le a társzekerekről. A nemesek és a tisztek ráérősen léptettek a tábor körül, és felügyelték a munkát. Mindenki nyugodt volt, mintha csak békeidőben utazgatnának. Végül aztán valaki felmutatott a köztük és a város között emelkedő dombocskára, aztán egyre többen néztek arra, míg végül a tábor körül cirkáló lovasok könnyű galoppba vágtak, és alighanem parancsszavakat ordítottak. A medvés zászló épp most tűnt fel a magaslatocska tetején.

Bashere a hóna alá csapta a látcsövet, és összeráncolta a homlokát. Nem állítottak őröket a dombtetőre, hogy figyelmeztessék őket, mi történik a látókörükön kívül. Ez még akkor is mérhetetlen ostobaságra vallott, ha tudták, hogy senki sem akar nyílt csatába ereszkedni velük. És hasznos is lehet, ha a többi tábor is ilyen gondatlanul védi magát, és ha nem javítják ki ezt a hibájukat. Bashere ingerülten fújt egy nagyot. Hasznos is lehetne, ha megküzdhetne az ostromló sereggel.

Egy kurta pillantással meggyőződött arról, hogy a szekerek már félúton járnak a Tar Valon-i kapu felé a gárdisták kíséretében, és hogy a kocsisok úgy hajszolják az állataikat, mintha már a nyakukon éreznék az üldözők leheletét. De lehet, hogy csak a vörös kardöves tiszttől féltek ennyire, aki valami érthetetlen oknál fogva a feje fölött hadonászott a kardjával.

– Ma nem lesz tánc – mondta végül.

– Akkor viszont okosabban is el tudom tölteni ezt a mai napot, mint hogy azt nézzem, a vízföldiek hogyan ásnak – válaszolta Bael. – Mindig találj árnyékot és vizet, Davram Bashere!

– Jelen pillanatban jobban örülnék egy kandallónak és annak, ha megszáradna a lábam – mormolta Bashere gondolkozás nélkül, de abban a pillanatban meg is bánta. Ha az ember megszegi a másik udvariassági formuláit, könnyen halálosan megsértheti, és az aielek a tetejébe még a többieknél is többet adtak az illemre.

De Bael szerencsére csak hátravetette a fejét, és harsányan felkacagott.

– A vízföldek mindent a feje tetejére állítanak, Davram Bashere!

Jobb keze egy kurta kis intésére felpattant a többi aiel is, és könnyed, hosszú futólépéssel megindultak kelet felé. A hó egy cseppet sem zavarta őket.

Bashere a Fürge nyergén lógó bőrtasakba süllyesztette a látcsövet, felkapaszkodott a pej hátára, és nyugat felé indult. A tulajdon kísérete a lejtő túloldalán várakozott, és szó nélkül a nyomába szegődtek. Csak a bőr halk nyikorgása hallatszott, de nem csendült fém a fémen. Minden a helyén volt. Kevesebben voltak, mint Bael emberei, de mind igen kemény harcosok. Bashere Tyr-béli birtokáról jöttek, és számtalanszor rajtaütött velük a Fertőn, mielőtt délre vezette volna őket. Mindenki kiválasztotta az út egy részét, és azt figyelte: ki előre nézett, ki hátra, jobbra, balra, mélyre, magasra, és a fejük folyamatosan forgott. Bashere remélte, hogy nem csak a szokott mozdulatokat gyakorolják, hanem valóban figyelnek is. Az erdő errefelé ritkás volt, és a tölgyön, a magyalon és a fenyőn kívül minden ág csupaszon fénylett a napsütésben, de az apróbb-nagyobb dombok között akár ötven lépésnyire is meg tudta volna őket közelíteni száz lovas anélkül, hogy észreveszik. Nem mintha Bashere bármi ilyesmire számított volna, de az embert általában az ölte meg, amit a legkevésbé várt. Öntudatlanul is meglazította a kardját a hüvelyben. Az embernek fel kellett készülnie a legváratlanabb fordulatokra is.

Tumad vezette a kíséretet, mint legtöbbször, ha Bashere nem talált a fiatal hadnagynak valami ennél is fontosabb megbízatást. A hadvezér különös figyelemmel képezte ki Tumadot. A fiú képes volt tisztán gondolkozni, és mögé látott a dolgoknak; magasabb rangra is méltó lesz majd egy nap, feltéve, hogy megéri. Magas volt, bár így is jó pár tenyérnyivel alacsonyabb, mint Bael, és ma úgy feszült az arcára az elégedetlenség, mint a bőre.

– Mi a baj, Tumad?

– Annak az aielnek igaza volt, uram! – Tumad mérgesen túrt bele páncélkesztyűs kezével fekete szakállába. – Ezek az andoriak leköpnek minket! Nem szeretem, hogy úgy kell átlovagolnom egy falun, hogy még a kölykök is szamárfület mutatnak nekem.

No igen, Tumad még fiatal volt.

– Talán unod már a helyzetünket? – nevetett fel Bashere. – Izgalomra vágysz? Ha hihetünk a híreknek, Tenobia alig ötven mérföldnyire északra van tőlünk, és magával hozta Kandori Ethenielle-t, Arafeli Paitart, sőt, még azt a shienarit, azt az Easart is. Az egész Határvidék hadereje kivonult, hogy megkergessen minket, Tumad! És azok az andoriak, akik most Murandyben múlatják az időt, szintén nem örülnek neki, hogy az országukban vagyunk. Ha az az aes sedai hadsereg, amelyikkel farkasszemet néznek, nem szaggatja őket ízekre, vagy nem tette meg máris, akkor lehet, hogy ők is ránk vetik magukat. Sőt, ami azt illeti, lehet, hogy az aes sedai seregtől sem ártana tartanunk. Előbb vagy utóbb ők is megtámadhatnak minket. Az Újjászületett Sárkányért harcoltunk, és nem hinném, hogy ezt bármelyik nővér elfelejtené. És aztán ott vannak a seanchanok is, Tumad! Ugye nem hitted azt, hogy többé nem is találkozunk velük? Előbb vagy utóbb ők is eljönnek értünk, vagy nekünk kell felkutatnunk őket. Ti, mai fiatalok akkor sem ismeritek fel az izgalmat, ha a bajszotok végére ül!

Halk nevetés hullámzott végig a mögötte lovagolókon. A legtöbben legalább olyan idősek voltak, mint Bashere maga. Még Tumad foga is kivillant fekete szakálla mögül, úgy vigyorgott. Mindannyian részt vettek már jó pár háborúban, bár egyik hadjárat sem volt olyan furcsa, mint ez itt. Bashere kihúzta magát, és elnézett a fák között, de csak félig figyelt a tájra.

Az igazság szerint Tenobia őt is aggasztotta. Csak a Fény tudta, hogy Easar és a többiek miért döntöttek úgy, hogy otthagyják a Fertő határát, és azt sem értette, hogy mi okból hozhattak el annyi embert a Fertő védelméről, mint amennyiről a hírek beszámoltak. Vagy akárcsak feleannyit, mint amiről beszéltek. Bashere egészen biztos volt benne, hogy jó okuk volt rá, valami olyasmi, amit kellően fontosnak tartottak egy ilyen drasztikus lépéshez, és abban is biztos volt, hogy Tenobia is osztotta az elképzeléseiket. De ismerte; ő maga tanította meg lovagolni, látta, ahogy felnő, és ő adta át neki a Törött Koronát, amikor trónra lépett. Tenobia jó uralkodó volt, se nem túl lágyszívű, se nem túl keménykezű, okos, még ha nem is mindig bölcs, bátor, de nem vakmerő; ám az, hogy hirtelen természetű lenne, messze nem írta le a vérmérsékletét. Néha még a forrófejű sem tűnt elég kifejező jelzőnek. És Bashere egészen biztos volt benne, hogy Tenobiának van még egy célja, amiben nem osztozik a másik három uralkodóval. Davram Bashere feje. Ha valóban így van, a nő nem éri be azzal, hogy még egyszer száműzze, különösen, hogy ilyen messze kellett jönnie, hogy ráleljen. Tenobia minél tovább rágódott valamin, annál nehezebb volt lebeszélni róla. Kényes ügy volt. Tenobiának Saldaeában kellene lennie, hogy a Fertő határait őrizze, de voltaképp Bashere-nak magának is ott lett volna a helye. Legalább kétszer elítélhetné árulásért, azért, amit azóta tett, hogy délre vonult a seregével, de Bashere ennek ellenére nem hitte, hogy bármi mást tehetett volna. A lázadás – Tenobia mindig úgy határozta meg az efféle dolgokat, ahogy neki a legkényelmesebb volt – puszta gondolata is borzalmas volt, de Bashere egy ideig még szerette volna, ha a feje a nyakán marad. Kényes és veszélyes ügy.

Az Illian bevétele és a seanchanok elleni hadjárat után maradt nyolcezer embert elszállásoló tábor nagyobb területet foglalt el, mint a Tar Valon-i út mentén felvont andori tábor, de ennek ellenére sokkal rendezettebb volt. A lovakat egyforma hosszúságú sorokba kötötték ki, ezeknek mindkét végén egy-egy patkolókovács tanyázott, és egyenletesen húzódtak a törtfehér és sirályszürke sátrak nyílegyenes sorai között, bár a sátrak sajnos már eléggé toldottak-foldottak voltak ekkora út után. Kürtjelre minden egyes katona nyeregben lett volna, harcra készen, mielőtt ötvenig elszámolnak, és az őrszemeket úgy helyezték el, hogy lett is volna rá annyi idejük, sőt, talán még több is. Még a tábori személyzet sátrai és szekerei is, amelyek vagy száz lépésre délebbre vertek tanyát, rendezettebbek voltak, mint a várost ostromló sereg katonái. Mintha csak követték volna a saldaeaiak mintáját. Legalábbis egyben s másban.

Ahogy egyre beljebb lovagolt a kíséretével, a katonák sietve, komoran mozogtak a lovak között, szinte mintha valaki megfújta volna a riadókürtöt. Többek kezében kivont kard csillant. Páran odakiáltottak Bashere-nak, de a férfi ekkor megpillantott egy nagyobb tömörülést a tábor közepén, és hirtelen mindene elzsibbadt. Megsarkantyúzta Fürgét, és a ló vágtába ugrott. Bashere nem tudta, hogy a többiek követik-e vagy sem. Nem hallott semmit, mert a vére hangosan dörömbölt a fülében, és nem is látott semmit – mindent betöltött a sátra előtt gyülekező tömeg látványa. A sátra és Deira sátra.

Nem lassított le, ahogy közelebb ért az emberekhez, csak leugrott a ló nyergéből, és máris szaladt tovább. Hallotta, hogy körülötte beszélnek az emberek, de nem fogta fel, mit mondanak. Szétnyílt előtte a tömeg, és hagyták, hogy a sátrához férjen – ha nem tették volna, átgázol rajtuk.

A sátorba érve aztán megtorpant. A sátor elég nagy volt ahhoz, hogy akár húsz katona is elaludjon benne, de most zsúfolásig megtelt nőkkel. A tisztek feleségei és a nemesasszonyok között is azonnal megtalálta a feleségét. Deira egy összecsukható széken ült a padlóként lerakott szőnyegek közepén. Bashere-ban oldódott a tompa zsibbadtság. Tudta, hogy a felesége egyszer meg fog halni – mind a ketten meg fognak halni – de igazán csak attól tartott, hogy nélküle kellene élnie. Aztán észrevette, hogy a nők egy része épp derékig lemezteleníti Deirát. Egy másik részük épp egy összehajtogatott kendőt nyomott az asszony bal karjához, és az anyag pillanatok alatt átvörösödött. A nő karján patakokban csurgott a vér, és az ujjairól egy tálba folyt a szőnyegen. A tálban már így is rengeteg vér volt.

Deira ugyanabban a pillanatban látta meg a férjét, mint az őt, és a szeme nagyot villant túlságosan is sápadt arcában.

– Ez a vége, ha mindig külföldi szolgákat veszünk fel, férjemuram! – mondta vadul, és jobb kezében egy hosszú tőrt rázott Bashere felé. Majdnem olyan magas volt, mint egy férfi, és jóval magasabb a férjénél. Gyönyörű volt, bár az arcát keretező hollófekete fürtökbe már itt-ott fehér is vegyült, és királynői fellépése kifejezetten zsarnoki lett, ha épp felmérgesítették. Még akkor is, ha közben alig bírt ülni a vérveszteségtől. A legtöbb nő zavarban lett volna, ha félmeztelenül kell ülnie egy ekkora tömeg kellős közepén, ráadásul úgy, hogy a férje is látja. – Ha nem ragaszkodnál ahhoz, hogy mindig ilyen villámgyorsan utazzunk, hozathatnánk megbízható embereket a birtokainkról, hogy ők végezzék el a munkát!

– Csak nem a szolgákkal vitatkoztál, Deira? – kérdezte Bashere, és felvonta a szemöldökét. – Nem hittem volna, hogy kést emelsz rájuk.

A nők egy része hűvösen, elítélően mérte végig. Nem minden férj és feleség viselkedett úgy, mint ő és Deira. Sokan bolondnak tartották őket, mert ritkán veszekedtek.

Deira mérgesen nézett rá, aztán kurtán, önkéntelenül felnevetett.

– Az elején kezdem, Davram! És lassan folytatom, hogy még te is megértsd! – tette hozzá kurta ki mosollyal, majd halkan megköszönte a segítségét annak a nőnek, aki egy fehér lepedőt terített mezítelen vállára. – Kilovagoltam, és arra értem vissza, hogy két idegen épp kirabolja a sátrunkat. Tőrt rántottak, úgyhogy én természetesen leütöttem az egyiket egy székkel, a másikat pedig leszúrtam – fintorogva végignézett a karján. – Nem voltam elég ügyes, mert hozzám ért. Aztán Zavion és még néhányan bejöttek, a két rabló pedig elmenekült egy nyíláson, amit a sátor hátuljába vágtak.

A nők egy része komoran bólintott, és az övükön lógó tőrre feszült a kezük. Míg csak Deira sötéten végig nem mérte őket.

– Mondtam nekik, hogy inkább a rablókat üldözzék, de ragaszkodtak hozzá, hogy bekössék ezt a kis karcolást!

A nők keze lehanyatlott a tőrökről, a komor arcok elvörösödtek, bár láthatóan egyikük sem érezte magát bűnösnek, hogy Deira parancsa ellen szegült. Nehéz helyzetben voltak. Deira volt a hűbérúrnőjük, minthogy Bashere volt a hűbéruruk, de annak ellenére, hogy Deira csak karcolásnak nevezte a sebet, könnyen elvérezhetett volna, ha a többi nő tényleg a tolvajok után ered.

– Mindenesetre – folytatta a nő – elrendeltem, hogy kutassák át a tábort. Nem lesz nehéz megtalálni őket. Az egyiknek van egy hatalmas daganat a fején, a másikból pedig folyik a vér.

Kurtán, elégedetten biccentett.

Zavion, Gahaur vörös hajú, szikár úrnője a magasba tartotta a varrótűt.

– Amennyiben nem kezdett el mostanában érdeklődni a hímzés iránt, uram – mondta hűvösen –, megkérhetném, hogy fáradjon ki?

Bashere kurtán bólintott, és kiment. Deira nem szerette, ha az ő szeme láttára varrják össze. Ő sem szerette, ha Deira szeme láttára varrják össze.

A sátorból kiérve megállt, és fennhangon bejelentette, hogy a felesége jól van, és ellátják a sebét, tehát mindenki térjen vissza a dolgára. A férfiak minél gyorsabb gyógyulást kívántak Deirának, és eloldalogtak, de a nők egy tapodtat sem mozdultak. Bashere nem is erőltette a dolgot. Addig itt fognak maradni, amíg csak Deira maga ki nem jön, hogy elküldje őket. Mondhat bármit is, ez így lesz – és a bölcs ember nem megy bele olyan harcba, amit már az elején elveszített. Különösen akkor nem, ha ráadásul nevetségesen is nézett ki közben.

Tumad a csoportosulás szélén várta, és felvette Bashere tempóját. A vezér a háta mögött összefont karral sétált. Már jó ideje várta ezt a támadást vagy valami hasonlót, de mostanában kezdte azt hinni, hogy mégsem következik be. És sosem hitte volna, hogy Deira kis híján bele fog halni, ha mégis megtámadják őket.

– Megtaláltuk a két tolvajt, uram – mondta Tumad. – Legalábbis illett rájuk az a leírás, amit Deira úrnő adott. – Bashere felkapta a fejét, és a szemében gyilkos tűz villant. A fiatal tiszt sietve hozzátette: – Halottak voltak, uram, mind a ketten. A tábor szélén találtuk meg őket. Mind a kettőt egy keskeny pengével intézték el. – Ujjával a koponyája aljára bökött, kicsivel a füle mögé. – Többen voltak. Egy ember csak akkor intézhette volna el mindkettőjüket, ha gyorsabb még a viperánál is.

Bashere bólintott. A kudarcért általában halál járt. Két embert küldtek, hogy kutassák át a sátrát, és hányat még, hogy elhallgattassák őket? Hányan maradtak még, és mikor fogják megpróbálni legközelebb? És ami a legrosszabb: ki állhat mögötte? A Fehér Torony? A Kitaszítottak? Úgy tűnt, hogy ezt a döntést helyette hozták meg.

Csak Tumad volt olyan közel, hogy hallja, hogy mit mond, de ennek ellenére halkan beszélt, és megválogatta a szavait. Néha a meggondolatlanságért is halál járt.

– Tudod, hol találod azt az embert, aki tegnap járt nálam? Keresd meg, és mondd meg neki, hogy beleegyezem, de kicsit többen leszünk, mint először javasolta!

A Cairhienre szállingózó ritkás, puha hó alig tompította a szikrázó reggeli napsütést – épp csak annyira, hogy ne legyen túl vakító a fény. A Nappalota magas, keskeny ablakába vastag, jó minőségű üvegtáblát raktak a hideg ellen, de Samitsu így is kiválóan látta a palota lerombolt része köré emelt faállványzatokat. Még mindig sötét, törött kőkockák és szemét hevert mindenfelé, és a zömök tornyok hirtelen félbetörtek, mielőtt elérték volna a Palota többi tornyának magasságát. Az egyik, a Felkelt Nap Tornya egészen egyszerűen megszűnt létezni. A város híres, tetőtlen tornyai az égbe magaslottak a lustán szállingózó, könnyű hópihék között is. Erős, szögletes alapjukat boltívek támogatták, és bár a palota a város legmagasabb dombján feküdt, némelyik torony így is messze fölé magaslott. Mindegyiket állványzat burkolta, akárcsak a palotát – hiába, hogy már húsz éve égették fel a várost az aielek, még mindig nem sikerült újraépíteni őket. Talán újabb húsz év múlva ezt is befejezik. Most persze egyik állványon sem kúsztak a munkások: ebben az időben nem dolgoztak. Samitsu azt kívánta, bárcsak neki se kellene dolgoznia a hóesésben.

Amikor Cadsuane egy héttel azelőtt elhagyta a várost, és Samitsura bízta a dolgokat, minden olyan egyszerűnek tűnt. Csak azt kellett volna megakadályoznia, hogy Cairhien újra forrongani kezdjen, mint egy tűzön hagyott ebéd. Ez akkor még pofonegyszerűnek tűnt, bár Samitsu eleddig nem nagyon avatkozott bele az efféle politikai játszmákba. Csak egy nemesnek volt említésre méltó fegyveres ereje, és Dobraine általában hajlandó volt együttműködni az aes sedai-okkal. Ő is mindent a lehető legbékésebben akart elintézni. Persze elfogadta azt az ostoba kinevezést, hogy ő legyen az „Újjászületett Sárkány cairhieni helytartója”. A kölyök „helytartót” nevezett ki Tear élére is, méghozzá egy olyan embert, aki még nem is olyan régen az ellene lázadókat vezette. És ha Illianban is erre vetemedett volna... Sajnos ez túlságosan is valószínűnek tűnt. Ezek a kinevezések még rengeteg fáradságot és munkát okoznak a nővéreknek, ha ki akarják bogozni az egészet, mielőtt teljesen kicsúszik az irányításuk alól a dolog. A kölyök eddig még csak és kizárólag gondot okozott! De egyelőre úgy tűnt, hogy Dobraine csak arra használja újonnan nyert rangját, hogy a várost vezesse. És hogy szép csendben támogatást szerezzen Elayne Trakandnak, feltéve, hogy a lány egy szép nap valóban bejelenti az igényét Cairhien Naptrónjára. Samitsu ezt voltaképp nem is bánta: sosem érdekelte, hogy ki a fene ül a Naptrónon. Cairhien sem érdekelte. Egyáltalán nem.

Az ablaküveg túloldalán szállingózó hó megkavarodott a hirtelen szélrohamban, mint valami hófehér kaleidoszkóp. Olyan... békés volt minden. Vajon eddig is értékelte a békét és a nyugalmat? Igazság szerint nem úgy emlékezett rá.

De sem az a lehetőség, hogy Elayne Trakand ülhet Cairhien trónjára, sem pedig Dobraine ostoba, új címe nem okozott annyi fejfájást, mint az a nevetséges, és nevetségesen makacs híresztelés, hogy az al'Thor kölyök Tar Valonba ment, hogy Elaida szolgálatába álljon, bár semmit sem tett, hogy elfojtsa ezeket a pletykákat. Ez a mese már magában is félig elakasztotta a városi nemesek szavát, éppúgy, mint az istállószolgákét, és ez igencsak kívánatos volt a béke érdekében. A Házak Játéka csikorogva, de megállt; vagy legalábbis ahhoz képest, hogy Cairhienben általában milyen volt a helyzet, állni tűnt. Az aielek, akik be-belátogattak a városba a falaktól pár mérföldnyire keletre felhúzott hatalmas sátortáborból, szintén a kezükre játszottak ebben, bármennyire gyűlölték is őket a legtöbben. Mindenki tudta, hogy az aielek az Újjászületett Sárkányt követik, és senki sem akarta több ezer aiel lándzsa boldogtalanabbik végén találni magát. Az ifjú al'Thor sokkal hasznosabb volt, ha a városon kívül tartózkodott, mint ha nagy ritkán odalátogatott. A nyugatról érkező hírek szerint mindenütt aielek raboltak, fosztogattak és gyújtogattak, és ennek örömére a cairhieniek még óvatosabban bántak a szomszédjukba települt vadakkal.

Voltaképp úgy tűnt, hogy semmi sem fenyegeti Cairhien csendes békéjét, kivéve a szokásos verekedéseket a Kapun túliak és a városlakók között. A városlakók éppolyan idegennek tartották a Kapun túl lakó, színes ruhás, hangos népeket, mint az aieleket, de velük harcba is mertek ereszkedni. A város kéményig megtelt, az emberek bárhová behúzódtak a hideg elől, de az élelmiszerkészlet egyáltalán nem volt szűkös, sőt, kifejezetten bőségesnek volt mondható, és a kereskedelem is sokkal élénkebb lett, mint így, télidőn várni lehetett volna. Összességében Samitsunak semmi oka nem volt arra, hogy ne érezze úgy, éppolyan tökéletesen követi Cadsuane utasításait, amennyire azt egy Zöld nővér megkövetelheti. Kivéve azt az egyet, hogy Cadsuane ennél is többet akar. Mindig is többet akart.

– Figyelsz rám egyáltalán, Samitsu?

Samitsu nagyot sóhajtott, és elfordult az ablakon át csillogó békés képtől. Nehezére esett nem lesimítania sárga hasításos szoknyáját. A Jakandában készült kis csengettyűk halkan felcsilingeltek a hajában, de ma ez a hang sem nyugtatta meg. Még a legjobb esetben sem érezte magát teljesen kényelmesen a palotabéli lakosztályában, bár a széles márványkandallóban lobogó tűz kellemesen átmelegítette a szobát, és a szomszéd szobában pompázó ágyon a legkiválóbb tollmatrac feküdt, és a legpuhább pihével töltött dunyhák. Mindhárom szobáját fojtogató, túlzóan komor cairhieni díszítés éktelenítette. A fehér gipszmennyezetet egymásba fonódó négyzetek törték meg, az oszlopfőket dús aranyozás bontotta, és bár a fa falburkolatot addig fényesítették, amíg nem ragyogott, így is nyomasztóan sötét maradt. A bútorok még ennél is sötétebbek voltak, zömökek, és váltakozva vékony arany levelek és ék alakú elefántcsont berakások fonták körbe őket. A virágmintás teari szőnyeg hivalkodóan rendezetlennek tűnt a szoba többi részéhez képest, és csak tovább hangsúlyozta a cairhieni berendezés merevségét. Mostanában egyre inkább egy kalitkára emlékeztette Samitsut.

De nem is ez zavarta a legjobban, hanem az a nő, aki válláig érő, gyűrűs hajjal, csípőre tett kézzel, harciasan felszegett állal és összeszűkült kék szemmel állt a szőnyeg kellős közepén. Sashalle természetesen a jobb kezén viselte a nagykígyós gyűrűt, de a nyakában és a karján ott csillogott egy aiel nyaklánc és karperec is, és a hatalmas ezüst és dúsan faragott elefántcsont gyöngyök meglehetősen furcsán néztek ki jó szabású, finom anyagból készült, de egyszerű, magas nyakú, barna gyapjúruháján. Persze nem voltak durvák vagy ízléstelenek, egészen egyszerűen csak... nem az a fajta holmi, amit egy nővér hordana. Samitsu úgy érezte, hogy az ékszer különleges mivolta rejtheti a megoldást jó pár kérdésére, csak rá kellene jönnie, hogy miért is hordja Sashalle. A Tudós Asszonyok, különösen Sorilea, úgy néztek rá, mintha bolond lenne, hogy nem tudja magától is, és nem válaszoltak, ha megkérdezte. Sajnos ez túlságosan is sokszor megtörtént már. Különösen Sorilea nem válaszolt neki, ha megkérdezte. Samitsu nem volt hozzászokva, hogy bolondnak nézzék, és egyáltalán nem tetszett neki a dolog.

Most sem állhatta sokáig a másik nővér tekintetét. Leginkább Sashalle tehetett róla, hogy mostanában nem volt elégedett a helyzetével, bármilyen jól mentek a dolgok. Az volt a legdöbbenetesebb, hogy Sashalle Piros volt, de az ajahja dacára is hűséget esküdött az al'Thor kölyöknek. Hogyan lehet képes egy aes sedai hűséget esküdni bárkinek vagy bárminek a Fehér Tornyon kívül? És hogyan a Fénybe esküdhetett hűséget egy Piros nővér egy fókuszálni képes férfinak? Talán mégiscsak Verinnek volt igaza, és al'Thor, aki ta'veren is volt, így húzta maga köré a Minta szálait. Samitsu el sem tudta képzelni, hogy mi más állhatna amögött, hogy harmincegy nővér, köztük öt Piros, letett egy ilyen esküt.

– Ailil úrnőt megkeresték azok az urak és hölgyek, akik a Riatin Ház fő erejét képviselik – válaszolta sokkal türelmesebben, mint amilyen valójában volt. – Azt akarják, hogy legyen ő a Riatin Ház feje, de ő a Fehér Torony beleegyezését is akarja. Vagy legalábbis egy aes sedai beleegyezését.

Hogy tegyen valamit a szempárbajon kívül is – amit valószínűleg amúgy is elveszített volna – Samitsu könnyedén a fekete faasztal mellé lépett, ahol az ezüsttálcán trónoló, arannyal díszített ezüst kancsóból még mindig gőzölgött a fűszerek édes illata. Az, hogy töltött magának egy pohár forralt bort, végre okot adott arra is, hogy minden szégyenkezés nélkül levegye a tekintetét Sashalle arcáról. Dühös volt, hogy külön okot kellett rá keresnie, és hangos csattanással tette vissza a kancsót a tálcára. Rájött, hogy mostanában mintha kerülné Sashalle tekintetét. Észrevette, hogy még most is egy kicsit oldalvást méregeti a Piros nővért. Legnagyobb elkeseredésére nem tudta rávenni magát, hogy egyenesen a másik nő szemébe nézzen.

– Mondd meg neki, hogy nem támogatjuk, Sashalle! A bátyja még élt, amikor utoljára látták, és az Újjászületett Sárkány elleni lázadás amúgy sem a Fehér Torony dolga, különösen nem most, hogy már véget ért. – Hirtelen felszínre tört benne, hogy mikor is látták utoljára Toram Riatint; a férfi épp belerohant abba a szilárd, különös ködbe, ami alakot öltött és gyilkolt, és amire nem hatott az Egyetlen Hatalom. Az Árnyék aznap egészen Cairhien falai alatt járt. Samitsu hangja megfeszült; másképpen remegett volna. Nem félelmében, hanem dühében. Aznap nem tudta meggyógyítani az ifjú al'Thort. Utálta, ha valami nem sikerült neki, utálta még az emlékét is. – A Riatin Ház fő ereje nem a teljes erejét jelenti. Azok, akik még mindig Toramhoz húznak, könnyen Ailil ellen fordulhatnak, talán fegyveresen is, és az, hogy a Házak közti viszályt erősítjük, egyáltalán nem használ a békének. Cairhienben törékeny most az egyensúly, de akkor is nyugalom van, Sashalle, és nem szabad megzavarnunk a dolgokat.

Idejében megállt, mielőtt azt mondta volna, hogy Cadsuane nem örülne neki. Sashalle-t aligha érdekelte volna az ősöreg Zöld véleménye.

– Az egyensúly így is, úgy is megborul, akármit teszünk – válaszolta a másik nővér határozottan. A homloka kisimult, amint látta, hogy Samitsu végig figyelt rá, de az állát továbbra is harciasan előre szegte. Talán makacsságról volt inkább szó, és nem harciasságról, de ez most mit sem számított. Sashalle nem azért magyarázta el, mit gondol, mert meg akarta győzni Samitsut, hanem inkább csak azért, hogy megértesse vele a terveit. És a legrosszabb az volt az egészben, hogy ezt is csak puszta udvariasságból tette. – Az Újjászületett Sárkány az egyensúly megbomlásának és a változásnak a hírnöke, Samitsu! A hírnök, kinek jöttét megjövendölték. És ha mégsem így lenne, ez akkor is Cairhien! Komolyan azt hiszed, hogy abbahagyták a Daes Dae'mart akár egy pillanatig is? A víz felszíne nyugodt lehet, de a halak attól még ugyanúgy úszni fognak.

Egy Piros, aki az Újjászületett Sárkányt dicsőíti, mint valami útszéli prédikátor! A Fényre!

– És mi van, ha tévedsz? – Samitsu önkéntelenül is elharapta a szavakat. Sashalle, hogy a Fény égette volna meg, tökéletesen nyugodt maradt.

– Ailil megesküdött, hogy nem él semmiféle igénnyel a Naptrón iránt, és hogy Elayne Trakandot támogatja. Az Újjászületett Sárkány ezt akarta. Ailil kész hűséget is esküdni neki, ha megkérem rá. Toram még hadsereggel kelt Rand al'Thor ellen. Azt hiszem, hogy ez a változás az előnyünkre lenne, és hogy érdemes érte vállalni a kockázatot. Meg is mondom neki.

Samitsu hajában halkan megcsendültek a csengettyűk, ahogy a nő elégedetlenül megrázta a fejét, és a Sárga nővér kis híján fel is sóhajtott elkeseredésében. Tizennyolc Sárkány-követő nővér maradt Cairhienben – néhányat elvitt magával Cadsuane, aki később visszaküldte Alannát, hogy vigyen magával még párat – és a tizennyolc nővér közül nem csak Sashalle állt magasabban nála, de a többieket kellően lefoglalták az aiel Tudós Asszonyok. Samitsu elméletben rettenetesen fel volt háborodva azon, hogy hogyan bántak velük – egy aes sedai nem volt senkinek sem a tanítványa. Már a puszta elképzelés is döbbenetes! –, de ez gyakorlatilag megkönnyítette a dolgát. Nem nagyon avatkozhattak az ügyeibe, és meg sem próbálhatták átvenni tőle a vezetést, miközben a Tudós Asszonyok minden percben a nyomukban voltak. Sajnos, valamiért, amit képtelen volt megérteni, a Tudós Asszonyok egészen máshogy bántak Sashalle-el és a másik két nővérrel, akiket elcsendesítettek a Dumai Kutaknál. Elcsendesítettek. Samitsu még mindig összeborzongott a gondolatra, de már csak alig, és még kevésbé fogja magát kényelmetlenül érezni, ha egyszer rájön, hogy Damer Flinn hogyan Gyógyította meg a Gyógyíthatatlant. De legalább valaki meg tudta Gyógyítani az elcsendesítést, még ha egy férfi volt is az! Egy fókuszálni képes férfi. A Fényre, hogy lehet, hogy ami nemrég még megfagyasztotta az ereiben a vért, ma már csak egyszerűen kényelmetlen, úgy hozzászokott?

Egészen biztos volt benne, hogy Cadsuane elrendezte volna a dolgot a Tudós Asszonyokkal, ha tudja, hogy Sashalle, Irgain és Ronaille más elbánásban részesülnek, mint a többiek. Samitsu legalábbis úgy vélte, hogy az öreg Zöld nem hagyta volna itt ilyen helyzetben. Persze nem most először keveredett bele a legendás nővér ügyeibe. Cadsuane veszedelmesebb cselszövő volt egy Kéknél is, és a terveiben újabb számítások fedték a mélyen lapuló szándékokat. Néhány tervnek kudarcot kellett vallania ahhoz, hogy mások sikerülhessenek, és csak Cadsuane maga tudta, hogy melyiknek milyen sorsot szán. Nem valami megnyugtató gondolat. Mindenesetre ez a három nővér szabad volt: azt tették, azt mondták, amit csak akartak. És láthatóan eszük ágában sem volt követni Cadsuane utasításait, vagy elfogadni a Cadsuane által kinevezett vezetőt. Csak az az őrült eskü, amelyet al'Thornak tettek, csak az kötötte meg és befolyásolta őket valamennyire.

Samitsu sosem érezte magát gyengének vagy tehetetlennek, kivéve, amikor a Tehetsége cserben hagyta, de most nagyon örült volna neki, ha Cadsuane visszatér, és kiveszi a dolgokat a kezéből. Egy-két gondosan megválogatott szó, amit Ailil fülébe súgnak, egy szemvillanás alatt elfeledtetné a nővel, hogy valaha a Háza feje akart lenni, de persze az egésznek semmi értelme nem lenne, hacsak nem találna arra is valamiféle módot, hogy Sashalle-t eltántorítsa a szándékától. Bármennyire is rettegett Ailil attól, hogy megszellőztetik az ostoba kis titkait, ha azt látja, hogy az aes sedai-ok következetlenül viselkednek, lehet, hogy az eszébe jut, hogy talán mégiscsak jobb lenne megpróbálni eltűnni a városból, és visszatérni vidéki birtokaira, mint hogy véletlenül megsértse valamelyik nővért. Cadsuane egyáltalán nem örülne neki, ha elveszítenék Aililt. Samitsu maga sem örült volna neki, ha így esik a dolog. Ailil révén beleláttak a nemesek szerveződéseinek jó részébe, és azt is biztosíthatták, hogy ezek a kis összeesküvések, tervek és mozgolódások továbbra is jelentéktelenek és veszélytelenek maradjanak. És ezt az az átkozott Piros is tudta. És ha egyszer Sashalle a beleegyezését adja Aililnek, hogy foglalja el a Riatin Ház vezetését, akkor attól kezdve Ailil Sashalle-hez fog szaladni a hírekkel, nem pedig Samitsu Tamagowához.

Miközben Samitsu ezen tépelődött, a folyosóra nyíló ajtó feltárult, és egy sápadt, komor arcú cairhieni nő lépett be rajta. Mindkét aes sedai-nál legalább egy tenyérnyivel alacsonyabb volt. Ősz haját vaskos, szoros kontyba tekerte a tarkóján, és dísztelen, szürke ruhája olyan sötét volt, hogy szinte feketének tűnt – jelenleg ezt az egyenruhát hordták a Palotában szolgálók. A szolgák persze sosem jelentették be magukat, és sosem kértek engedélyt, hogy beléphessenek, de hát Corgaide Marendevin nem csak egy egyszerű szolga volt. A derekán lógó, ezüstösen csillogó hatalmas kulcscsomó egyszersmind a rangját is jelölte. Bárki uralta is Cairhient, a Nappalotában a Kulcsár volt az uralkodó, és ezt mindenki tudta. Corgaide modorában ennek megfelelően szikrája sem volt a megalázkodásnak. Könnyedén meghajolt, ügyelve arra, hogy pontosan félúton Sashalle és Samitsu felé tegye.

– Arra kértek, hogy szóljak, ha valami szokatlant tapasztalok – mondta a levegőbe, mintha nem is Samitsu kérte volna meg. Alighanem Corgaide tudta, hogy kettejük között ádáz küzdelem folyik a vezetésért; sőt, cairhieni lévén alighanem már azelőtt tudta, hogy ők maguk ráébredtek volna. Mindent tudott a palotában folyó eseményekről. – Azt mondják, hogy egy ogier van odalenn a konyhában. Egy fiatalemberrel érkezett, állítólag munkát keresnek, mint kőművesek, de sosem hallottam arról, hogy egy ogier és egy ember kőműves együtt dolgozna. És Stedding Tsofuból azt üzenték, hogy egyetlen steddingből sem tudnak nekünk kőművest küldeni belátható időn belül, mikor a... baleset után... megkérdeztük tőlük.

A szünet alig volt hallható, és a nő arckifejezése meg sem rezzent, de a folyosói pletykák egy része al'Thornak tulajdonította az épület felét romba döntő támadást, a másik része pedig az aes sedai-okat hibáztatta. Egyesek a Kitaszítottakat is emlegették, de csak úgy, mint akik al'Thor vagy az aes sedai-ok oldalán tűntek fel.

Samitsu elgondolkozva biggyesztette le a száját, és félretette azt a kusza hálót, amit azok az átkozott cairhieniek a legegyszerűbb esetekből is fontak. Semmi értelme nem lenne tagadniuk, hogy az aes sedai-oknak valamilyen köze volt a támadáshoz. A Három Eskü mit sem ért egy olyan városban, ahol egy egyértelmű „igen” vagy „nem” mellé rögtön hat, az állítást cáfoló pletykát is közreadtak. De az ogierek... A palota konyhái ritkán fogadtak be mindenféle jöttmentet, de a szakácsok biztos szívesen adtak volna enni egy ogiernek, csak hogy láthassák. Az ogierek az elmúlt pár évben még ritkábbak voltak, mint valaha. Néha még mindig feltűnt egy-egy, de általában olyan gyorsan gyalogoltak, amilyen gyorsan csak egy ogier tud, és ritkán álltak meg egy helyen hosszabb időre, az is csak arra kellett, hogy egy kicsit kialudják magukat. Szinte sosem utaztak együtt emberekkel – és még kevésbé dolgoztak volna velük! De a párosításról mintha eszébe jutott volna valami. Remélte, hogy beszélgetés közben majd eszébe jut, mi is az, és kinyitotta a száját, hogy feltegyen néhány kérdést.

– Köszönöm, Corgaide – mondta Sashalle egy kedves mosollyal. – Nagyon sokat segített. De ha most magunkra hagyna...

Sosem volt jó ötlet kurtán bánni a kulcsárral, hacsak nem akart az ember koszos ágyneművel, elfűszerezett étellel, ürítetlen éjjeliedénnyel és félreirányított üzenetekkel meg azzal a még ezer apró kellemetlenséggel vesződni, ami az egész életét megkeseríthette, és minden dolgát megnehezíthette, de úgy tűnt, mintha a Piros nővér egyetlen apró mosolya minden bántó élt kivett volna a mondatból. Az ősz hajú kulcsárnő könnyedén meghajtotta a fejét, és árnyalatnyit meghajolt. Ezúttal egyértelműen csak Sashalle felé.

Alighogy becsukódott az ajtó az ősz hajú nő mögött, Samitsu lecsapta a kezében lévő ezüst kupát a tálcára, de olyan erővel, hogy a csuklójára fröcskölt a meleg bor, aztán szembefordult a Piros nővérrel. Bele kellett törődnie, hogy alighanem elveszíti az irányítást Ailil fölött, és most még a Nappalota is kicsúszik a keze közül. Corgaide előbb fog szárnyat növeszteni, és körberepülni a palotát, mint hogy elhallgassa, mit látott idebenn, és bármit mond, az egy szempillantás alatt körbejárja az egész palotát, és nemsokára már az istállót takarító szolgák is tudni fognak róla, hogy hogyan áll a két aes sedai viszonya. Az az utolsó kis meghajlás pedig a napnál is világosabbá tette, hogy mit gondol a dologról. A Fényre, hogy Samitsu mennyire utálta Cairhient! A többi nővér iránti barátságos, jó viszony a vérébe ivódott, de Sashalle nem áll felette annyival, hogy udvariasan hallgatnia kellene, miközben ekkora veszélybe sodor mindent! Épp nekikészült, hogy elmondja neki a magáét.

Összevonta a szemöldökét, alaposan végigmérte a másik nővért, és meglátta Sashalle arcát – mintha csak most először látta volna igazán –, és hirtelen rájött, hogy mi zavarta benne mostanában, hogy miért nem mert mostanában egyenesen ránézni a Piros nővérre. Sashalle arca már nem egy aes sedai arca volt, nem az a kortalan, időtlen arc. A legtöbb ember nem tudta volna megfogalmazni, mi a különleges az aes sedai-ok megjelenésében, amíg valaki fel nem hívta rá a figyelmét, de egy másik nővér számára eltéveszthetetlen volt ez a jel. Talán apróbb kis nyomai még most is megmaradtak Sashalle arcán, és talán a nő azért tűnt annyival szebbnek, mint valaha – de bárki meg tudta volna mondani, milyen idősnek tűnik. Egy fiatal nő arca nézett vissza rá, akit pár évig még senki sem nevezne középkorúnak. Samitsu nyelve megdermedt döbbenetében. Keveset tudtak a kiégett és elcsendesített nőkről, és az is leginkább csak pletyka volt. Általában elmenekültek és elrejtőztek a többi nővér elől, és végül mind meghaltak. Méghozzá legtöbbször igen hamar. A saidar elvesztését egyetlen nő sem bírta sokáig elviselni. De ez persze csak pletyka volt, és amennyire Samitsu tudta, már hosszú, hosszú ideje nem mert senki sem behatóbban foglalkozni ezzel a problémával. Az a ritkán tudatosított félelem, hogy egy nap vele is megtörténhet mindez egy apró kis hiba miatt, ott lapult minden nővér legsötétebb gondolataiban, és senki sem mert komolyabban foglalkozni ezzel a rémítő lehetőséggel. Még egy aes sedai is meg tudta győzni magát arról, hogy amit nem akar tudomásul venni, az nem is létezik. Persze mindig ott voltak azok a pletykák, bár szinte senki sem beszélt róluk, és akkor is csak olyan általánosságban, hogy az ember nem is tudta, kitől hallotta először – de ott voltak, mindig ott köröztek a fejük fölött. Az egyik most mintha Samitsu eszébe villant volna: állítólag, ha egy nőt elcsendesítettek, de valahogy mégis túlélte a sokkot, akkor újra megfiatalodott. Ez egészen eddig olyan hihetetlennek tűnt. De az, hogy Sashalle újra képes volt fókuszálni, láthatóan nem adott neki mindent vissza. Újra évekig kell dolgoznia az Egyetlen Hatalommal, mielőtt újra elnyerné az aes sedai-ok kortalanságát, ami minden ékszernél és címnél biztosabban mutatta, hogy ki is ő. Vagy... Alighanem vissza fogja nyerni. Ez elkerülhetetlennek tűnt, de persze soha senki sem kutatta. És ha az arca megváltozhatott, mi más változott még benne? Samitsu megborzongott, még fázósabban, mint amikor az elcsendesítés jutott eszébe. Talán jobb is, hogy egyelőre csak lassan próbálta meg kitapogatni, hogy Damer hogyan Gyógyíthatta meg a három nővért.

Sashalle az aiel nyaklánccal játszadozott, és láthatóan észre sem vette, hogy Samitsu esetleg neheztel rá a viselkedése miatt. Az sem tűnt fel neki, hogy a másik nővér merően nézi.

– Lehet, hogy mindez csak egy apró kis semmiség, de az is lehet, hogy érdemes lenne megnézni – mondta –, viszont Corgaide csak azt mondta el, amit ő maga is hallott. Ha meg akarjuk tudni, hogy valójában mi történik, oda kell mennünk, hogy a tulajdon szemünkkel láthassuk!

Felkapta a szoknyáját, és kivonult a szobából. Samitsunak nem volt más választása, mint hogy kövesse, vagy itt maradjon. Ez elviselhetetlen volt! De az elképzelhetetlennek tűnt, hogy hátramaradjon.

Sashalle nem volt nála magasabb, vagy legalábbis nem sokkal, de Samitsunak mégis sietnie kellett, hogy tartsa a lépést, ahogy a Piros nővér elegánsan végigsiklott a széles, szögletes folyosón. Esélye sem volt a menet élére állni, hacsak nem akart futásnak eredni, hogy megelőzhesse a társát. Samitsu a fogát csikorgatta, és magában füstölgött. Nagyon illetlen dolognak számított nyilvánosság előtt veszekedni egy másik nővérrel. És ami még ennél is rosszabb, hogy aligha ért volna el vele bármit is. Viszont még mélyebbre ásná magát a Palota szolgái előtt. A legszívesebben felrúgott volna valamit!

A szabályos közökben felállított, aranyozott lámpák ragyogó fénybe vonták a folyosó legsötétebb szakaszait is, de egy-két faliszőnyegtől eltekintve sem szín, sem pedig díszítés nem törte meg a fal egyhangúságát. A szőnyegek ugyanolyan zavaróan szabályosak voltak, akár erdei vadakat, akár madarakat, akár pedig csatajeleneteket ábrázoltak. Egyik-másik falfülkében arany díszek voltak, vagy a Tengeri Nép egy szép porcelánedénye, és némelyik folyosón az oszlopfőket szépen kifaragták, bár itt sem festették ki őket. Ennyi, semmi több. A cairhieniek a gazdagságukat is elrejtették a többiek elől, akárcsak minden mást. A folyosókon hangyákként áramló szolgák és szolgálólányok valóban bogarakra emlékeztettek sötét egyenruhájukban. Itt-ott feltűnt a Palotában lakó nemesek egyik-másik szolgája is: szinte kiríttak a fekete tömegből, pedig nekik is csak a ruhájuk mellrészére volt ráhímezve uruk címere, és esetleg a gallérjukon vagy a ruhaujjukon látszott még a Házuk színe. Némelyiküket teljességgel a Ház színébe öltöztették – ezek a szolgák úgy néztek ki színes ruháikban, mint valami idegen követek. De mindannyian lesütötték a szemüket, és épphogy csak megálltak köszönteni a két aes sedai-t. A Nappalotának több száz szolgára volt szüksége ahhoz, hogy urai és vendégei minden igényét kielégíthessék, és úgy tűnt, hogy aznap reggel minden egyes szolga a folyosókon sürgölődött.

Nemesek is sétáltak a folyosókon. Ők is meghajoltak nagy óvatosan a két aes sedai előtt, amikor összetalálkoztak. A köszöntésükön látszott, hogy igyekeznek megtalálni a lehető legelfogadhatóbb egyensúlyt az egyenrangúság álcája és a valódi helyzet között. Halkan beszéltek, hogy ne nagyon lehessen kihallgatni őket. A kisebb csoportok jól igazolták az ősi mondás bölcsességét, mely szerint különös időkben különös útitársak verődnek össze. A régi ellenségeskedéseket félretették az új veszélyek miatt. Legalábbis egyelőre. Az egyik folyosón két-három sápadt cairhieni nagyúr, sötét selyemkabátjuk elején Házuk színeit felvillantó élénk csíkokkal, némelyikük a helyi katonák szokása szerint felborotvált és bepúderezett homlokkal sétálgatott, két-három sötétbőrű teari mellett. A déliek föléjük magasodtak, színes, buggyos ujjú kabátjuk csak úgy világított a színtelen palotafalak között. Kicsit arrébb egy teari nemes hölggyel találkoztak. Szűk, gyöngyös kis sapkája csábosan tapadt fürtjeire, színesen hímzett brokátruhája a földig omlott, és halvány csipkezuhatag fedte a kezét. Kart karba öltve sétált egy alacsonyabb, sápadt cairhieni nővel, akinek azonban olyan magasra volt tornyozva a haja, hogy jóval társnője feje fölé ért. Füstszínű, komor csipke szegélyezte a torkát, és bő szoknyájú, sötét selyemruháját csak a Háza színes csíkjai vidították fel elöl. Úgy sétáltak, mint akik régóta kebelbarátnők, és bizalmas jóbarátok.

Némelyik pár a többinél is furcsább volt. Az elmúlt időben több helyi nő is rákapott a külországi viseletekre, és úgy tettek, mintha észre sem vennék, hogy öltözetük hogyan vonzza a férfitekinteteket, vagy hogy a szolgáknak minden önuralmukra szükségük van, hogy ne álljanak meg, és ne kezdjék tátott szájjal bámulni őket. A szűk nadrágocskák már magukban is elég merészek voltak, de az új divat hívei olyan rövid kabátkát vettek csak fölé, amely alig rejtette el a csípőjüket. Ez a fajta viselet egyáltalán nem volt nőhöz illő, bármilyen díszesen kihímezték, vagy bármennyi fényes ékkövet varrtak is a kabátra. Sőt, a díszes nyakékek, karkötők vagy a gallérokra varrt élénk színű tollacskák csak még jobban kiemelték a ruha különcségét. És azok az élénk színűre festett, magas sarkú csizmácskák, melyek olykor egy tenyérnyivel is megemelték a viselőjüket, és közben úgy nézett ki mindegyikük, mintha a következő ringó lépésnél kitörné a bokáját.

– Botrányos! – mormogta Sashalle, ahogy ellejtett előttük egy újfajta módi szerint öltözött párocska, és mérgesen megrántotta a szoknyáját.

– Botrányos! – morogta Samitsu is, mielőtt eszébe jutott volna, hogy mit tesz, aztán úgy csukta be a száját, hogy a fogai is összekoccantak. Jobban oda kellett volna figyelnie magára. Nem mutathatja ki az egyetértését csak azért, mert történetesen egyet is ért Sashalle-el. Épp vele szemben nem engedheti meg magának, hogy ismételgesse a szavait.

Ennek ellenére nem tudta megállni, hogy ne nézzen hátra megvetően a két nőre. És egy kicsit csodálkozva is. Egy éve még Alaine Chuliliandred és Fionnda Annariz egymás torkának estek volna. Vagy jobban mondva egymásra küldték volna a fegyvereseiket. De ki hitte volna, hogy Bertome Saighan és Weiramon Saniago békésen sétálnának egymás mellett, és egyik sem kapna azonnal a tőre után? Különös idők és szerfelett különös útitársak. Kétségtelenül épp a Házak Játékában merültek el ennyire, és mindenki a maga előnyére törekedett, ahogy mindig is tette, de láthatóan azok a választóvonalak, melyek nemrég még mintha kőbe lettek volna vésve, most már olyan könnyen változtak, mintha csak a víz színére festették volna őket. Szerfelett különös idők.

A konyhák a Nappalota legalján voltak, a legalsó föld feletti emeleten, az épület hátuljában. A vaskos kőfalú, széles mennyezetű szobák egyetlen nagy, ablaktalan terem köré csoportosultak. A vas sütőrácsok alatt, a vályogkemencékben, téglából rakott tűzhelyekben csak úgy ropogtak a lángok, és a hőségben senkinek sem jutott volna eszébe, hogy odakinn most is szakad a hó, vagy hogy egyáltalán tél van. Normális esetben a verejtékes arcú szakácsok és kukták, akik fehér kötényük alatt éppúgy feketébe öltöztek, mint a Palota többi szolgája, fel-alá szaladgáltak volna, hogy időben elkészüljenek az ebéddel. Kenyeret gyúrnának a hosszú, lisztes márványasztalokon, vagy a tűzhelyen sülő illatos madárpecsenyével foglalatoskodnának. Most csak a konyhai kutyák szaladgáltak az asztalok alatt, várva, hogy lehulljon nekik is valami potyadék, és jóllakhassanak. A répa és retek hámozatlanul hevert a kosarakban, és a felügyelet nélkül hagyott lábosokból édes, fűszeres illat szállt fel. Még a legfiatalabb kukták és konyhalányok is az arcukat törölgetve álltak az egyik asztal körül kialakult csoportosulás szélén. Samitsu már az ajtóból is látta az ogier hátát: bár a lény ült, így is jócskán kimagasodott a körülötte ácsorgó nők közül. Ülve is magasabb volt, mint a legtöbb férfi felállva, és szélesebb, mint három ember. Persze ezek itt mind alacsonyka cairhieniek voltak, és az is csak tovább növelte az ogiert. Samitsu Sashalle vállára tette a kezét, és legnagyobb meglepetésére a másik nő szó nélkül megállt. Az ajtóból figyelték az eseményeket.

– Eltűnt, és nem is mondta meg, hová ment? – kérdezte az ogier mélyen robajló, földomlásra emlékeztető hangján. Hosszú, szőrös füle kiállt vállára omló, sötét hajából, és idegesen remegett.

– Ó, ne beszéljen már annyit róla, Ledar mester! – válaszolta egy nő. Hallhatóan hozzá volt szokva ahhoz, hogy utasítgasson. – Gonosz volt, úgy bizony! Széttépte a fele Palotát az Egyetlen Hatalommal, bizony ám! Megfagyasztotta az emberekben a vért a puszta pillantásával is, és annyi volt neki megölni valakit, mint másnak, hogy ránézzen. Több ezer embert ölt meg a tulajdon kezével. Ó, sosem szerettem róla beszélni!

– Ahhoz képest, hogy sosem szerettél róla beszélni, Eldrid Methin – mondta egy másik nő –, egyfolytában erről fecsegsz.

Testes volt, és cairhieni létére meglepően magas: majdnem akkora, mint Samitsu maga. Fehér szakácssapkája alól kiszabadult pár őszes tincs, és alighanem ő volt a jelenleg itt tolongó szakácsok főnöke. Az legalábbis, hogy minden nő sietve bólintott egyet, és kurtán felnevetett, erre utalt.

– Igen, Beldair asszony – mondták gyanúsan nagy egyetértésben. A szolgáknak ugyanúgy megvolt a maga rangsora, mint a Fehér Torony gazdáinak.

– De valóban nem a mi dolgunk, hogy ilyesmiről pletykáljunk, Ledar mester – folytatta a nő. – Ez az aes sedai-ok ügye, és az ilyesmi nem tartozik sem a magamfajtákra, sem a magafajtákra. Inkább a Határvidékről meséljen nekünk! Tényleg láttak trallokokat is?

– Aes sedai-ok – motyogta egy férfi. Az asztal köré gyűlt nők eltakarták, de alighanem ő lehetett Ledar útitársa. – Mondja csak, valóban megkötötték azokat a férfiakat, akikről mesélt, azokat az asha'maneket? Őrzőjükként? És mi történt azzal, amelyik meghalt? Azt még nem mondták el, mi történt vele.

– Miért, mi történt volna, hát az Újjászületett Sárkány ölte meg – csendült fel Eldrid hangja. – És mi mást tenne egy aes sedai egy férfival, mint hogy őrzőt csinál belőle? Ó, azok aztán szörnyűek voltak, azok az asha'manek. Egy szempillantásukkal kővé változtatták az embert, úgy bizony! Első látásra fel lehetett ismerni őket, úgy ám! Rémítően fénylett a szemük, tudja.

– Hallgass már el, Eldrid! – mondta Beldair asszony határozottan. – Talán asha'manek voltak, talán nem, Alagi mester! Talán meg voltak kötve, talán nem! Én is csak azt tudnám biztosra mondani, amit bárki más, mégpedig hogy vele voltak. – A hangsúlyozása egyértelművé tette, hogy kire gondol; lehet, hogy Eldrid félt Rand al'Thortól, de Beldair asszony a nevét sem mondta volna ki. – Nem sokkal azután, hogy eltűnt, már az aes sedai-ok mondták meg nekik, hogy mit csináljanak, ők meg engedelmeskedtek. Persze még a bolond is tudja, hogy ha egy aes sedai mond valamit, azt jobb ám komolyan venni. Különben is, most már mindannyian elmentek. De miért érdeklik ennyire, Alagi mester? Az Alagi egy andori név, ugye?

Ledar hátravetette a fejét, és hangosan, búgva felnevetett. A füle vadul rángatózott.

– Ugyan, Beldair asszony, mi mindent tudni akarunk azokról a helyekről, ahol megfordulunk. A Határvidékről meséljek, azt szeretné? Nos, maguk talán azt hiszik, hogy Cairhienben most hideg van, de mi láttuk, hogy odafenn északon úgy hasadnak szét a fák a fagytól, mint a mogyoró, ha a tűzre teszik. Itt hatalmas jégtömbök úsznak a folyón, de északon olyan széles folyókat láttunk befagyva, mint itt az Alguenya, és a kereskedők út helyett azt használják. Szekérkaravánokat hajtanak rajta, és a halászoknak ölnyi vastag jégen kell átvágniuk magukat, ha halat akarnak fogni. Éjszaka fénypászmák villognak az égen, olyan fényesen, hogy elhalványítják a csillagokat is, és...

Még Beldair asszony is odahajolt az ogier felé, de az egyik fiatal kukta, aki túl alacsony volt ahhoz, hogy átlásson a felnőttek fölött, hátrafordult, és riadtan elkerekedett a szeme, amint észrevette az ajtóban álldogáló Samitsut és Sashalle-t. Képtelen volt levenni róluk a tekintetét, de addig ügyetlenkedett, míg fél kézzel meg nem tudta rángatni Beldair asszony ruhaujját. A nő először lerázta a kezét, másodjára viszont megfordult, és összevonta a szemöldökét, hogy jól leszidja. A mérges fintor azonnal elillant az arcáról, amikor észrevette a két aes sedai-t.

– A Fény áldja meg önöket, aes sedai-ok – mondta, és sietve visszagyűrte elszabadult tincseit a sapkája alá, aztán mélyen meghajolt. – Miben segíthetünk?

Ledar a mondat közepén elhallgatott, és a füle hirtelen megmerevedett. Nem nézett az ajtó felé.

– Beszélni szeretnénk a látogatóival – mondta Sashalle, és belépett a konyhába. – Nem tartjuk fel sokáig a konyhai munkát.

– Természetesen, aes sedai!

Ha a nagydarab nő meg is lepődött azon, hogy két aes sedai csak úgy lesétált ide a konyhába látogatókkal beszélgetni, nem mutatta ki. Körbefordult, hogy mindenkit jól szemügyre vehessen, aztán tapsolt egyet kövérkés kezével, és csak úgy záporozta az utasításokat.

– Eldrid, azok a répák nem hámozzák ám meg magukat! Ki figyelt a fügeszószra? Tudjátok, milyen nehéz mostanában szárított fügét kapni? Hol a merőkanalad, Kasi? Andil, szaladj, hozz egy kis...

A szakácsok és kukták szétszóródtak a konyhában, és a lábasok meg kanalak csörgése hamarosan betöltötte a hatalmas termet. Hallhatóan mindenki igyekezett minél kisebb zajt csapni, hogy ne zavarják meg a két aes sedai-t a beszélgetés közben. Alighanem igyekeztek úgy intézni, hogy rájuk se kelljen nézniük, bár ez némelyiküket akadályozta a munkában.

Az ogier könnyedén felállt, a feje kis híján a sötét tartógerendát súrolta. Úgy öltözött, ahogy Samitsu emlékei szerint az ogierek szoktak: sötét kabátja bőven omlott lehajtott szárú csizmájára. A kabát foltos volt, úgyhogy nyilván sokat utazhatott; az ogierek nagy teherbírású népek voltak. Csak félig fordult Samitsu és Sashalle felé, még meghajoltában is, és úgy vakargatta széles orrát, mintha viszketne. Részint sikerült elrejtenie széles arcát, de így is nagyon fiatalnak tűnt ogier mércével mérve.

– Bocsássanak meg nekünk, aes sedai-ok – mormolta –, de most már tényleg mennünk kell.

Lehajolt, és felemelte hatalmas bőr hátizsákját, amelynek a tetejére egy jókora, feltekert takarót kötözött. A zsákban láthatóan számos, szögletes holmi volt a beljebb rejlő dolgok körül. Az ogier a vállára vetette az egyik viharvert szíjat. Bő kabátzsebeiben is nagy, szögletes tárgyak lapultak.

– Nagy utat kell megtennünk még napnyugta előtt!

A társa ennek ellenére ülve maradt, keze az asztallapon nyugodott. A fiatal, halványszőke fiú arcát egyhetes borosta borította, és láthatóan már többször is gyűrött, barna kabátjában aludt. Gyanakodva méregette a két aes sedai-t, sötét szeme leginkább egy sarokba szorított rókáéhoz hasonlított.

– Hová mennek, ahova még napnyugta előtt oda akarnak érni? – Sashalle nem állt meg, csak mikor már közvetlenül a fiatal ogier előtt állt. Olyan közel volt hozzá, hogy egészen hátra kellett vetnie a fejét, ha Ledar szemébe akart nézni, bár valahogy ezt is sikerült inkább kecsesen, semmint esetlenül tennie. – Vajon arra a gyűlésre sietnek, amiről már mi is hallottunk, Stedding Shangtaiba, kedves... Ledar mester, ugye így hívják?

Az ogier hosszú füle zavartan megrándult, és teáscsészényi szeme ugyanolyan gyanakodva szűkült össze, mint útitársáé, míg bozontos szemöldöke az arcára konyult.

– Ledar, Koimal fia, Shandin fia, aes sedai – mondta vonakodva –, de nem a Nagy Tönkhöz megyek. Ugyan, az Öregek még csak nem is engednének oda, hogy meghallhassam, miről van szó. – Mélyen, erőltetetten felnevetett. – Nem érünk oda ma este, ahova tartunk, de a mondás szerint minden ma megtett mérföld a holnapi utat rövidíti. Indulnunk kellene!

A borostás fiatalember is felállt, és idegesen végigsimított az oldalára tűzött kard hosszú markolatán, de nem hajolt le, hogy felvegye a lába előtt heverő zsákot vagy a rá kötözött takarót. Az ogier már el is indult az utcára vezető ajtó felé, de a fiatal férfi akkor sem mozdult, amikor hátraszólt neki.

– Karldin, mennünk kell!

Sashalle könnyedén az ogier útjába libbent, bár neki hármat kellett lépnie, míg Ledar egyet lépett.

– Kőművesnek való munkát keresett, Ledar mester – mondta, és hallatszott a hangján, hogy nem tűri a további bolondozást –, de a keze egyáltalán nem olyan kérges, mint a kőműveseké. Azt hiszem, mindkettőnknek jobb lenne, ha válaszolna a kérdéseimre!

Samitsu nehezen fojtott el egy diadalmas mosolyt, és a Piros nővér mellé lépett. Szóval Sashalle azt hitte, hogy egyszerűen csak félrelökheti, és nélküle fürkészheti ki a két jövevényt? Nos, nagyon is meg fog lepődni.

– Attól tartok, hogy kénytelenek lesznek még maradni egy kicsit – mondta halkan az ogiernek; a konyhában uralkodó zűrzavarban aligha hallhatta bárki is, hogy miről beszélnek, de nem akart felesleges kockázatot vállalni. – Miután a Nappalotába érkeztem, már hallottam egy fiatal ogierről, Rand al'Thor egy barátjáról. Pár hónapja hagyta el Cairhient, egy Karldin nevű fiatalember társaságában. Nem így volt, Loial?

Az ogier füle megrebbent. A fiatalember épphogy elharapott egy durva szitkot; lehetett volna annyi esze, hogy nem mond ilyesmit két nővér előtt.

– Akkor megyek el innen, amikor csak akarok, aes sedai – mondta érdesen, de halkan. Bár leginkább Sashalle-t és Samitsut méregette, figyelt a konyha személyzetére is, nehogy valaki túlságosan közel merészkedhessen hozzájuk. Ő sem akarta, hogy kihallgassák őket. – De mielőtt elmegyek, tudni akarok pár dolgot. Mi történt a... barátaimmal? És vele? Megőrült?

Loial nagyot sóhajtott, és csitítóan intett egyik hatalmas kezével.

– Nyugodj meg, Karldin! – mormolta. – Rand nem örülne, ha bajba keverednél az aes sedai-okkal. Nyugodj meg!

Karldin csak még mérgesebben nézett a két nőre.

Samitsu hirtelen úgy érezte, hogy akár jobban is csinálhatta volna. A fiatal Karldin nem úgy nézett rá, mint egy sarokba szorított róka, hanem mint egy farkas. Túlságosan közel került Damerhez, Jaharhoz és Ebenhez, akiket megkötöttek és megszelídítettek. Bár persze lehet, hogy ez utóbbi túlzás lett volna; Merise mindenesetre próbálkozott Jaharral – Merise már csak ilyen volt –, de úgy tűnt, hogy a tegnap legrémítőbb szörnyeihez is hozzá lehetett szokni, ha az ember sokáig nézte őket. És Karldin Manfor is asha'man volt – épp csak nem volt sem megkötve, sem pedig megszelídítve. Vajon most is magához ölelte már a Hatalom férfi felét? Samitsu kis híján felnevetett. Vajon a madarak repülnek?

Sashalle összevont szemöldökkel tanulmányozta a fiatalembert, és a keze túl nyugodtan pihent a szoknyáján, de Samitsu örült, hogy nem fénylett fel körülötte a saidar ragyogás. Az asha'manek érezték, ha egy nőt eltöltött a Forrás, és lehet, hogy a kölyök... meggondolatlanul reagálna az ilyesmire. Persze Samitsu és Sashalle közösen el tudnák intézni – vajon akkor is, ha már megragadta az Egyetlen Hatalmat? Természetesen akkor is – még szép! –, de sokkal jobb lenne, ha nem kellene kipróbálniuk.

Sashalle most persze nem is próbálta meg átvenni az irányítást, így hát Samitsu gyengéden a férfi bal karjára tette a kezét. A kabáton át is érezte, ahogy Karldin izmai megfeszülnek. Ezek szerint ő is éppolyan nyugtalan volt, mint Samitsu maga. Mint Samitsu maga? A Fényre, Damer és az a két másik teljesen letompították az ösztöneit!

– Éppolyan épelméjűnek tűnt, mint az összes többi férfi, mikor utoljára láttam – mondta lágyan, és épphogy csak egy kicsit hangsúlyozta a szavakat. Egy szakács vagy kukta sem volt a közelükben, de egyik-másik már kíváncsian nézegetett az asztal felé. Loial hangosan felsóhajtott megkönnyebbülésében: mintha hirtelen szélroham tört volna elő egy barlangból. Samitsu azonban csak Karldinra figyelt. – Nem tudom, hol van, de pár napja még életben volt. – Alanna olyan szorosan csukva tartotta a száját, mint egy kagyló, és nekik is csak ennyit árult el: Cadsuane üzenetével a kezében elsöpörte mindegyiküket. – Fedwin Morrt megmérgezték, attól tartok, de senki sem tudja, hogy ki tehette.

Legnagyobb megdöbbenésére Karldin csak megrázta a fejét, és motyogott valami érthetetlent a borról.

– Ami pedig a többieket illeti, ők maguk választották azt, hogy őrzők legyenek – legalábbis semmivel sem befolyásolták jobban a döntésüket, mint bármelyik másik férfiét. Samitsu Roshanjának esze ágában sem volt őrzőnek lennie, amíg a nővér ki nem választotta. Nem kellett ahhoz aes sedai-nak lenni, hogy egy nő elérje: a férfi azt higgye, a tulajdon akaratából döntött így vagy úgy. – Azt hiszem, úgy érezték, hogy ez a legokosabb, amit tehetnek, és hogy nagyobb biztonságban vannak, mint ha visszatérnének... A többi hozzád hasonló közé. Tudod, az itteni pusztítást saidin okozta. Te is sejted, hogy ki lehet mögötte. Meg akarták ölni azt, akinek az épelméjűségéért aggódsz.

Láthatóan ez sem lepte meg a férfit. Miféle emberek ezek az asha'manek? Vajon az az úgynevezett Fekete Torony egyetlen nagy orgyilkosképző volna? A férfi karja hirtelen elernyedt, és most már csak egy hétköznapi, az út fáradalmaiban eltörődött fiatal fiúnak tűnt.

– A Fényre! – lehelte. – Most mihez kezdjünk, Loial? Hova menjünk?

– Nem... Nem tudom – válaszolta Loial. A válla fáradtan megereszkedett, és hosszú füle is lekonyult. – Szerintem... Meg kell találnunk, Karldin! Valahogy meg kell találnunk! Nem adhatjuk fel épp most! Szólnunk kell neki, hogy megtettük, amit kért! Legalábbis, amit lehetett.

És mit kérhetett al'Thor, kérdezte magában Samitsu. Kis szerencsével még sok mindent megtudhat ettől a két mákvirágtól. Egy fáradt férfi és egy ogier – elveszetten, magányosan –, ennél jobb alanyokat nem is találhatna a kérdéseihez. Karldin összerezzent, és a keze a kardmarkolatra feszült, Samitsu pedig úgy fojtott el egy káromkodást, amikor hirtelen egy palotabéli szolgáló jelent meg az ajtóban. Szaladtában egész a térdéig kapta a szoknyáját.

– Dobraine nagyurat megölték! – visította a szolgáló. – Mindnyájunkat megölnek, a saját ágyunkban fekve! A tulajdon szememmel láttam a holtakat, amint a sírból kikelve közöttünk járnak, és az anyukám szerint a meggyilkoltak kísértetei mindenkit megölnek. Mind...

Tátott szájjal, megdermedve nézett, mert észrevette a két aes sedai-t, és még mindig a szoknyáját markolászva állt meg. A konyhai személyzet is döbbenten bámult: mindenki a nővéreket nézte, mintha tőlük várnának valamiféle utasítást, hogy mit tegyenek.

– Nem, Dobraine-t nem! – nyögte Loial, és a füle a hajára simult. – Őt nem ölhették meg!

Legalább olyan mérgesnek tűnt, mint szomorúnak, és az arca hirtelen megkeményedett. Samitsu még sosem látott dühösnek egy ogiert.

– Hogy hívnak? – kérdezte Sashalle keményen a szolgálólánytól, mielőtt Samitsu egyáltalán kinyithatta volna a száját. – Honnan tudod, hogy megölték? Honnan tudod, hogy meghalt?

A nő nyelt egy nagyot, de a tekintetét fogva tartotta Sashalle hűvös szeme.

– Cera, aes sedai? – mondta zavartan, és sietve pukedlizett egyet. Rájött, hogy a szoknyáját még mindig felhúzva tartja, és gyorsan lesimította, de ettől csak még inkább megzavarodott. – Cera Dofnal? Azt mondják... Mindenki azt mondja, hogy Dobraine nagyurat... Mármint úgy értem, hogy... Szóval... – ismét csak nagyot nyelt. – Azt mondják, hogy a szobája csak úgy úszik a vérben. Őt magát is egy vértócsában lelték. És azt mondják, hogy levágták a fejét.

– Sok mindent mondanak – vetette közbe Sashalle komoran –, és általában a fele sem igaz. Samitsu, te velem jössz! Ha Dobraine nagyúr megsérült, talán tudsz rajta segíteni. Loial, Karldin, ti is velem jöttök: nem akarlak szem elől téveszteni titeket, mielőtt megválaszolhatnátok a kérdéseimet.

– A Fény égesse meg a kérdéseit! – mordult fel a fiatal asha'man, és a vállára vetette a holmiját. – Én elmegyek.

– Nem, Karldin – mondta Loial gyengéden, és hatalmas kezét útitársa vállára tette. – Nem mehetünk el, amíg nem tudjuk, mi történt Dobraine-nel. Jóbarátunk. Rand barátja, és az én barátom is! Nem mehetünk el! És különben is, hova sietnénk?

Karldin félrenézett. Ő maga sem tudta a választ.

Samitsu behunyta a szemét, mély levegőt vett, de semmi sem segített. Azon kapta magát, hogy Sashalle után lohol ki a konyhából, és ismét sietnie kellett, ha lépést akart tartani a Piros nővér hosszú, kecses siklásával. Voltaképp félig futott: Sashalle még sietősebb iramot diktált, mint idefelé jövet.

A hátuk mögött azonnal felcsapott a hangzavar, amint kiléptek az ajtón. A konyha személyzete alighanem a részletekről faggatta az újonnan érkezett nőt, aki valószínűleg a képzelőerejére hagyatkozik, ha az értesülései cserben hagynák. Vagy tíz különböző mese száll majd szét a konyhából, bár lehet, hogy még ennél is több: annyi, ahány ember csak a konyhában van. És ami még ennél is rosszabb, a konyhában történtekről is vagy tíz különféle történet kel majd szárnyra, és mindegyik csak tovább erősíti majd Corgaide meséit. Samitsu nem emlékezett rá, hogy valaha is ennél rosszabbul alakult volna egy napja. Úgy érezte magát, mint aki megcsúszott egy jégdarabon, csak hogy a másik lábával is jégre lépjen, aztán újra csak jeget találjon, és újra... Cadsuane elevenen fogja megnyúzni, hogy kesztyűt csináltathasson a bőréből. De legalább Karldin és Loial is Sashalle nyomában maradtak. Bármit tud meg majd tőlük, talán a hasznára lehet. Talán még visszanyerhet valamit. Sashalle mellett lépkedve kurtán hátra-hátrapislogott, hogy jobban szemügyre vehesse őket. Az ogier aprókat lépett, nehogy megelőzze a két aes sedai-t, és aggodalmasan összevonta a szemöldökét. Alighanem Dobraine miatt aggódott, de lehet, hogy az is eszébe jutott, hogyan áll azzal a feladattal, amit „olyan jól oldott meg, amilyen jól csak tudott”. Samitsu ezt a rejtélyt mindenáron meg akarta fejteni. A fiatal asha'mannek sem okozott nehézséget lépést tartani velük, bár az arcán makacs, vonakodó kifejezés ült, és a kezét egy pillanatra sem vette le a kardmarkolatról. De nem a penge volt a legveszélyesebb fegyvere. Gyanakodva meredt az előtte siető aes sedai-okra, és egyszer elkapta Samitsu pillantását. Komor tekintettel viszonozta, de volt annyi esze, hogy befogja a száját. Később a nő majd úgyis rábírja, hogy kinyissa, és másra is használja, mint morgásra.

Sashalle egyszer sem nézett hátra meggyőződni, hogy a különös páros követi-e, de persze anélkül is hallhatta az ogier csizmájának tompa dobbanását a padlózaton. Elgondolkozva nézett maga elé, és Samitsu sokért nem adta volna, ha tudja, mi járhat a másik nővér fejében. Lehet, hogy Sashalle hűséget esküdött Rand al'Thornak, de ez vajon megvédte-e tőle a többi asha'mant? Végtére is Piros volt! És ez nem változott meg az arcával együtt. A Fényre, lehet, hogy épp ez lesz a legveszedelmesebb jégdarab, ami a talpa alá került!

Hosszú, fárasztó volt a felfelé tartó út a konyhából Dobraine nagyúr lakosztályáig a Telihold Tornyában, ahol általában a Palotába látogató magas rangú nemesek szálltak meg, és útközben Samitsu mindenütt azt látta, hogy nem Cera volt az egyetlen, akinek az a névtelen valaki elújságolta a lesújtó híreket. A folyosókon szorgoskodó végeérhetetlen szolgaáradat megállt, és az emberek kis csoportokban, izgatottan fecsegtek mindenütt. Az aes sedai-ok láttán a legtöbben idegesen összerezzentek, és elszaladtak. Néhányan tátott szájjal nézték a palotán végigvonuló ogiert, de a legtöbben erre sem vesztegették az időt, hanem csak szaladtak. A nemesek, akik nem sokkal előbb még szintén a folyosón parádéztak, mind eltűntek – alighanem visszavonultak a saját lakosztályukba, és most azon gondolkoztak, hogy Dobraine halála miféle veszedelmekkel és miféle lehetőségekkel járhat rájuk nézve. Bármit hitt Sashalle, Samitsu már nem kételkedett benne, hogy a nagyúr valóban meghalt. Ha Dobraine még életben lenne, a tulajdon szolgái már régen megcáfolták volna a rémhírt. Ehelyett azonban a Dobraine lakosztálya előtti folyosón mindenütt elszürkült arcú szolgák ácsorogtak tétlenül; a ruhájuk ujján könyékig ért a Taborwin ház kék-fehér csíkozása. Néhányan sírtak, mások csak elveszetten, céltalanul néztek, mint akik alól hirtelen kiszaladt a föld. Sashalle egy kurta szavára arrébb léptek, hogy átengedjék az aes sedai-okat. Egy részük úgy mozgott, mint aki nagyon sokat ivott, más részük pedig gépiesen, mintha mit sem tudna magáról. Zavart tekintetük úgy siklott át az ogieren, hogy észre sem vették, mit látnak. A lakosztály előszobája szintén tele volt Dobraine embereivel, és a legtöbben úgy meredtek maguk elé, mint akit felnyársaltak.

Dobraine mozdulatlanul hevert egy hordágyon – a feje még a nyakán volt, de a szeme le volt hunyva, és a fején tátongó hosszú vágásból az arcára ömlött, és rászáradt a vér. Egészen elmosta a vonásait. Ernyedt szája szélén sötét vérpatak csurgott. Két szolga épp Dobraine arcát takarta volna le egy fehér kendővel. Csak úgy patakzott a szemükből a könny. Dobraine láthatóan nem lélegzett, és térdéig érő, a Taborwin Ház színeivel csíkozott kabátja mellrészén is vérfoltos hasadások éktelenkedtek. A hordszék mellett egy embernagyságú vérfolt mocskolta be a szőnyeg zöld-sárga, teari labirintusmintáját. Senki nem élhette túl, ha ennyi vért veszített. Két férfi hevert mellette a földön: az egyik megüvegesedett tekintettel meredt a mennyezetre, a másik az oldalán feküdt, de egy tőr elefántcsont markolata állt ki a melléből – a szúrás egészen biztosan a szívét érte. Alacsonyak voltak, fakó bőrűek, akárcsak a többi cairhieni, és a Palota egyenruháját hordták, de egyetlen szolga sem használt olyasféle hosszú, fanyelű tőröket, mint amilyen kettejük mellett hevert. Egy Taborwin szolgálatban álló férfi épp felhúzta a lábát, hogy jól belerúghasson az egyik hullába, de a két nővér láttán habozni kezdett. Végül aztán mégis beleágyazta a csizmáját az egyik merénylő bordáiba. A mindenkit megillető végtisztesség gondolata láthatóan távol állt a jelenlévőktől.

– Vegyék le azt a rongyot! – szólt rá Sashalle a hordágy mellett tétlenkedőkre. – Samitsu, menj, nézd meg, hogy vajon tudsz-e még segíteni Dobraine nagyúron!

Bármit gondolt a Piros nővér, Samitsu ösztönösen is Dobraine felé indult volna, de ez a parancs – mert egyértelműen parancs volt! – egy pillanatra megakasztotta a léptét. Fogcsikorgatva sietett tovább, és óvatosan letérdelt a hordágy mellé. Nem a még mindig nedves vérfolt felőli oldalon – sosem bánta, ha véres lett a keze, de a vérfoltokat szinte lehetetlen volt fókuszálás nélkül kivenni a selyemből, és a Sárga nővért még ennyi év után is bűntudat fogta el, ha ilyen alantas célokra használta az Egyetlen Hatalmat. Dobraine arcára tette a kezét. A szükséges fonatokat már álmában is meg tudta volna szőni, és valóban szinte gondolkozás nélkül ölelte magához a forrást, és vizsgálta meg Dobraine nagyurat. És akkor döbbenten pislogni kezdett. Ösztönösen a hordágy mellé térdelt, pedig egészen biztos volt benne, hogy három halott van a szobában – ám Dobraine-ben még mindig pislákolt az élet. De ezt a halovány kis lángot a Gyógyítás sokkja könnyen kiolthatta volna. Az a fajta Gyógyítás, amit ő ismert, legalábbis efféle kockázattal járt. A tekintetével a fakószőke asha'mant kereste. Az egyik halott szolga mellett guggolt, és nyugodtan átkutatta a fickó zsebeit – az életben maradt szolgák döbbenten nézték. Ekkor az egyik nő hirtelen észrevette Loialt is, és úgy bámult rá tátott szájjal, mintha az ogier most pottyant volna az égből. Loial keresztbe font karral, komor arckifejezéssel állt fölöttük, mint egy kíméletlen, szigorú őr.

– Karldin, ismered azt a fajta Gyógyítást, amit Damer Flinn használ? – kérdezte Samitsu. – Azt, amelyik mind az öt Hatalmat használja?

A férfi egy pillanatra felemelte a fejét, és összeráncolta a homlokát.

– Flinn! Azt sem tudom, miről beszél! Különben sincs sok érzékem a Gyógyításhoz. – Dobraine-re nézett, és hozzátette: – Én úgy látom, meghalt, de remélem, azért meg tudja menteni. Ott volt a Kutaknál!

Majd visszafordult a hullához, és tovább kutatott a zsebeiben.

Samitsu megnyalta a szája szélét. A benne forrongó saidar öröme szinte elhalványodott az ilyen helyzetekben. Az ilyen helyzetekben, amikor minden megoldás rossznak tűnt. Óvatosan összefogta a Levegő, a Szellem és a Víz fonatait a Gyógyítás legegyszerűbb szövetébe, melyet minden egyes nővér ismert. Emberemlékezet óta egyetlen nővér sem tudott úgy Gyógyítani, mint ő, és a legtöbb nővérnek amúgy is elég korlátozottak voltak a képességei a Gyógyítással kapcsolatban – sokan nem is tudtak mit kezdeni az egyszerű zúzódásnál veszedelmesebb dolgokkal. Samitsu egymaga olyan jól tudott Gyógyítani, mint egy teljes kör. A legtöbb nővér egyáltalán nem tudta fokozatosan használni ezt a képességét – bár való igaz, a többség meg sem próbálta megtanulni, hogyan kell. De Samitsu már a kezdet kezdetétől tudta. Ó, persze ő sem tudott meggyógyítani egy adott dolgot, a többit pedig úgy hagyni, ahogy volt – erre csak Damer képes –, és bármit tesz is, az éppúgy befolyásolni fogja a Dobraine mellkasába kapott szúrásokat, mint azt, hogy a férfinak be volt dugulva az orra. A vizsgálódás közben ez is kiderült. De Samitsu a legveszedelmesebb sérüléseket is úgy el tudta tüntetni, mintha soha nem léteztek volna – ám ha azt akarta, a Gyógyítása csak annyi eredménnyel járt, hogy a beteg úgy tűnt, mint aki pár napot ágyban hevert. És persze a két véglet között bármit meg tudott szőni az Egyetlen Hatalomból. Minél kevésbé változtatta meg a testet, annál kevesebb erőt vett ki a betegből. A baj csak az volt, hogy a férfi fejsebén kívül Dobraine összes sérülése igen komolynak látszott: négy mély szúrt seb a tüdőben, és ezek közül kettő a szívét is megsértette. A legerősebb Gyógyítás megölné, még mielőtt behegednek a sebei, a leggyengébb pedig felélesztené, de épp csak annyira, hogy a tulajdon vérébe fulladjon bele. A kettő között kell választania valamit, és csak reménykedhet benne, hogy jól dönt.

Én vagyok a legjobb, aki valaha élt, gondolta komoran. Cadsuane is ezt mondta neki. Én vagyok a legjobb! Egy kicsit módosított a szálakon, és hagyta, hogy a szövet a mozdulatlanul heverő férfiba csússzon. A szolgák egy része riadtan felkiáltott, mert Dobraine teste összerándult. A nagyúr félig felemelkedett, mélyen ülő szeme nagyra tágult, és a szájából mintha halálhörgés tört volna elő. Aztán a szeme kifordult, és a férfi úgy csuklott hátra, mint egy rongybaba. Kisiklott Samitsu keze közül, és tompa puffanással dőlt el a hordágyon. A nővér sietve újra átformálta a szövetet, és ismét megvizsgálta a férfit. Visszafojtott lélegzettel nézte. Dobraine élt. Épp csak hajszálon múlott, és olyan gyenge volt, hogy még mindig bármikor meghalhatott volna, de élt, és nem azok a sebek fogják megölni, vagy legalábbis nem egyértelműen. Már a haját összecsomózó, száradt véren át is látszott a koponyáján áthúzódó, rózsaszínes, friss heg. A kabátja alatt is hasonló látvány fogadta volna, és ha Dobraine túléli ezt az egészet, lehet, hogy később néha légszomjban szenved majd, különösen, ha megerőlteti magát. De egyelőre élt, és csak ez számított. Egyelőre.

Azt még mindig nem tudták, hogy ki akarhatta megölni, és miért. Samitsu elengedte az Egyetlen Hatalmat, és remegve felállt. Mindig ólmosan fáradtnak érezte magát, amikor elengedte a saidart.

Az egyik szolga eltátotta a száját, és habozva Samitsu kezébe nyomta a fehér kendőt, amivel az előbb a nagyúr arcát próbálta letakarni. A nő beletörölte a kezét.

– Vigyék ágyba – mondta. – Itassanak vele annyi mézes vizet, amennyit csak tudnak. Gyorsan erőre kell kapnia! És kerítsenek egy javasasszonyt, egy... egy Látót! Igen, egy Látót. Rá is szüksége lehet.

Most már kikerült a kezéből a férfi sorsa, és a gyógynövények több hasznára lehetnek, mint a saidar. Ha olyasvalaki adja neki, aki ért hozzá, ártani legalább biztos nem fognak – a Látó pedig legrosszabb esetben is tud legalább annyit segíteni, hogy megakadályozza, ha Dobraine-t halálra akarnák itatni.

Négy szolga végeérhetetlen köszöngetések és hajlongások közepette felemelte a hordágyat, és bevitték Dobraine-t a lakosztály belsejébe. A személyzet nagyobbik része habozás nélkül követte őket: láthatóan rettenetesen megkönnyebbültek. A többiek örvendező arccal rohantak ki a folyosóra. Egy pillanattal később odakinn hatalmas üdvrivalgás és örömujjongás tört ki, és Samitsu legalább annyit hallotta a saját nevét, mint Dobraine-ét. Milyen megható! Persze, az egész sokkal jobban tetszett volna neki, ha Sashalle nem mosolyog rá, és nem biccent egyet dicsérően felé. Dicsérően! Miért nem veregeti meg a buksiját, ha már ilyen ügyes volt?

Karldint egyáltalán nem érdekelte a Gyógyítás, Samitsu legalábbis nem vette észre, hogy odafigyelt volna. Végre átkutatta a második holttest ruháit is. Felkelt, odasietett Loialhoz, és a teste takarásában igyekezett megmutatni valamit az ogiernek. Vigyázott rá, hogy az aes sedai-ok ne láthassák, mi az. Loial elvette tőle a talált tárgyat – egy krémszínű papírlap volt az, kicsit megtört, ahogy összehajtogatták –, szétnyitotta, és az arca elé tartotta. Úgy tett, mintha észre sem venné az asha'man elégedetlen fintorát.

– De ennek semmi értelme sincsen! – motyogta az ogier összevont szemöldökkel olvasás közben. – Egyáltalán nincs semmi értelme! Hacsak...

Zavartan elhallgatott. Hosszú füle össze-vissza csapkodott, a tekintete feszülten meredt a fakó szőke fickóra, aki kurtán csak bólintott egyet.

– Ó, jaj, az rettenetes lenne! – mondta Loial. – Ha kettőnél többen voltak, Karldin, ha megtalálták...

A férfi hevesen megrázta a fejét, és az ogier riadtan nyelte el a mondat végét.

– Megnézném, ha lesz szíves! – mondta Sashalle, és kinyújtotta a kezét. Az udvarias megfogalmazás dacára ez nem kérés volt, hanem parancs. Karldin megpróbálta kikapni a papírt az ogier kezéből, de Loial nyugodt arccal Sashalle kezébe nyomta. A Piros nővér rezzenéstelen arccal olvasta végig, aztán Samitsu kezébe nyomta. Vastag papír volt, sima, drága és láthatóan új. Samitsunak nehezére esett nem felvonnia a szemöldökét olvasás közben.

Jelen írás felmutatói parancsom értelmében járnak el. A feladatuk néhány tárgyat elvinni a lakosztályomból, és a Nappalotán kívülre szállítani. Ők tudják, melyek a kívánt tárgyak. Engedjék be őket a szobámba, lássák el őket a szükséges segítséggel, és hallgassanak a dologról.

Az Újjászületett Sárkány nevében, és rendeletére

Dobraine Taborwin

Samitsu épp elég gyakran látta már Dobraine írását ahhoz, hogy felismerje kerek, szabályos betűit.

– Valaki alighanem egy egészen kiváló hamisítót talált – mondta. Sashalle kurtán, megvetően pillantott rá.

– Valóban nem tűnt túl valószínűnek, hogy ő írta volna a parancsot, és aztán a tulajdon emberei véletlenül leszúrták – mondta a Piros nővér jeges hangon, aztán Loialra és az asha'manre nézett.

– Mit találhattak volna meg? – kérdezte parancsolóan. – Mitől ijedtetek meg annyira, hogy esetleg elvitték?

Karldin üres tekintettel nézett vissza rá.

– Hát csak arra gondoltam, hogy bármit kerestek is, azt baj lett volna, ha elviszik – válaszolta Loial. – Nyilván azért jöttek, hogy ellopjanak valamit!

Semmitmondó válasza ellenére szőrös füle olyan vadul remegett, mintha alig tudna uralkodni magán. A legtöbb ogier nagyon rosszul hazudott, legalábbis fiatal korában.

Sashalle gyűrűs, fekete haja meglendült, ahogy a nő hevesen megrázta a fejét.

– Fontos lehet, amit tudtok. Egyikőtök sem megy el, amíg nem mondtátok el nekem is!

– És hogyan akar megállítani minket? – Karldin szavait csak még veszedelmesebbé tette halk, érzelemmentes hangja. Rezzenéstelenül állta Sashalle tekintetét, mintha semmitől sem félne. Ó, igen, farkas volt – farkas, és nem pedig róka.

– Azt hittem, már sosem talállak meg titeket! – jelentette ki Rosara Medrano, aki épp a veszélyesen hosszúra nyúló csend kellős közepén lépett be. Még mindig rajta volt vörös lovaglókesztyűje és prémszegélyes köpenye: épp csak a csuklyáját vetette hátra, és jól látszottak fekete hajában az elefántcsont fésűk. A köpeny vállán nedves hófoltok sötétlettek. Magas volt, és olyan barna bőrű, mint egy napcserzett aiel – kora reggel ment el a palotából, hogy felkutasson pár ritka fűszert egy otthoni, teari halászlé elkészítéséhez. Épp csak végigmérte Karldint és Loialt, és nem is vesztegette arra az idejét, hogy Dobraine hogyléte felől érdeklődjön.

– Nővérek egy csapata érkezett a városba, Samitsu. Úgy vágtattam, mint egy őrült, hogy megelőzzem őket, de ők is bármelyik pillanatban befuthatnak. Asha'manek vannak velük, és az egyik asha'man maga Logain!

Karldin kurtán felnevetett, és Samitsunak hirtelen az jutott az eszébe, hogy vajon megéri-e, hogy Cadsuane megnyúzza a hibáiért.

Első fejezet

Ideje menni

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből eredt, visszatérne. Az egyik korban, melyet egyesek a Harmadik Kornak is neveznek, egy korszakban, amelyik még nem jött el, amelyik rég elmúlt már, feltámadt a szél a Rhiannon dombok felett. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, a szél egyfajta kezdetet jelentett.

A meredek, durva dombokat fedő gyümölcsösök és szőlők között született a szél, az olajfák örökzöld ágai között, a szépen rendezett, de tavaszig oly kopár szőlőtőkéken, és hidegen, keserűen száguldott észak és nyugat felé a dombok közt lapuló dúsgazdag tanyák és Ebou Dar dicsőséges kikötővárosa fölött. A föld terméketlen, téli álmát aludta, de a férfiak és nők ennek ellenére már olajozták az ekéket, és javítgatták a szerszámokat. Készültek az eljövendő vetésre. Nem is törődtek a dugig rakott társzekerekkel, melyek keletre döcögtek a sárba fúlt utakon, tele idegen ruhás, idegen beszédű emberekkel. A legtöbb idegen éppúgy földművesnek tűnt, mint ők maguk: hasonló eszközökkel nógatták különös jószágaikat, bár a szekerükön szállított ládákban ismeretlen növénycsemeték zöldelltek. Szerencsére máshova mentek, messzebb akartak letelepedni. Nem zavarták a jelenleg itt élőket. A seanchanok kesztyűs kézzel bántak azokkal, akik nem vitatták az uralmukat, és a Rhiannon dombok gazdáinak fel sem tűnt, hogy valami megváltozott volna az életükben. Számukra mindig az eső hiánya volt az egyetlen igaz uralkodó.

Északra és nyugatra száguldott a hideg szél, átsüvített a kikötő hatalmas, zöldeskék nyílt tere felett, ahol több száz hatalmas gálya himbálódzott hosszú horgonyán. Némelyiknek zömök orra volt, és erős, bordás vitorlája, mások hosszúak, karcsúak. Az utóbbiakon most is munkások hemzsegtek, hogy mielőbb lecseréljék a köteleket és a vitorlákat a szélesebb hajókéhoz hasonlóra. Közel sem volt már annyi hajó a vízen, mint pár nappal azelőtt. Számos hajó hevert most a sekélyesben: elszenesedett roncsuk felborult, és a megégett árbocok úgy süppedtek bele a szürkés iszapba, mint megannyi fekete óriáscsontváz. Kisebb hajók siklottak szélsebesen a kikötőben, félrebillentett háromszög alakú vitorlával; mások úgy másztak evezőseik ütemes csapásaira, mint egy-egy soklábú, furcsa vízibogár. Más kisebb hajók és csónakok mintha a kékeszöld vízből kiemelkedő, águktól megfosztott fatörzsekhez lettek volna kikötve. Emberek ugráltak be róluk a vízbe, kővel a kezükben, hogy gyorsabban merüljenek. Kötelek futottak mellettük a vízbe, hogy felhúzhassanak bármit, amit az elsüllyedt hajókon találtak. Hat éjszakával azelőtt a Halál járt az öböl vizén: az Egyetlen Hatalom úgy ölte a férfiakat és a nőket, mintha csak füvet kaszálna, és az ezüstszín villámok és lángvörös tűzlabdák a sötétben learatták a hajókat is. Most a vadul hullámzó öböl és az elszánt nyüzsgés is nyugalmasnak tűnt ahhoz az éjszakához képest. A szél tajtékot kavart a hullámok taraján, és továbbrohant északra és nyugatra, át az Elbar folyó torkolata fölött, el a kikötőből, a szárazföld felé.

Mat egy mohos, barna kőtömbön ült törökülésben, egy folyóparti nádas fölött. Fázósan kuporodott össze, és magában átkozódott. Itt nem volt sem arany, sem nők, sem tánc, se bármiféle más mulatság. De legalább nagyon kényelmetlen volt. Összességében véve ez a kőtömb pontosan olyasféle hely volt, ahova Mat normális esetben egyáltalán nem ment volna. A nap még alig emelkedett a látóhatár fölé, az ég halvány palaszürke volt, és a tenger felől vaskos, lila fellegek gyülekeztek esőt ígérve. A tél nem is tűnt igazán télnek hó nélkül – Mat még egy árva hópihét sem látott Ebou Darban –, de a tenger felől fújó hideg, nedves reggeli szél legalább úgy meg tudta dermeszteni az embert, mint a hó és a fagy. Hat éjszakával azelőtt egy vihar kellős közepén lovagolt ki a városból, de a csípője úgy lüktetett, mintha még mindig bőrig ázva, remegve ülne a nyeregben. Ilyen időjárásban, ilyen kora reggel egyetlen épelméjű ember sem jönne ki önszántából a szabadba. Azt kívánta, bárcsak eszébe jutott volna magával hozni a köpenyét. Azt kívánta, bárcsak még ágyban lehetne.

A dombok elrejtették előle Ebou Dart, bár a város alig egy mérföldnyire délre volt, és őt is elrejtették a város elől, de sehol nem látott egy fát sem, egyetlen csenevész cserjénél nagyobb növényt sem a vidéken. Az, hogy ilyen nyílt vidéken kellett lennie, olyan érzés volt, mintha vöröshangyák mászkálnának a bőre alatt. Bár persze biztonságban volt. Egyszerű, barna gyapjúkabátja és sapkája egyáltalán nem emlékeztetett azokra a ruhákra, melyeket a városban hordott. A fekete selyemkendő helyett egy ronda gyapjúdarab takarta a torkát, és arra is ráhajtotta a kabátja gallérját, nehogy véletlenül elárulja. Egyetlen árva hímzés, egyetlen kis csipkefoszlány sem volt rajta. Ez a ruha még egy tehénfejő parasztnak is túl köznapi lett volna. Senki sem ismerhette fel azok közül, akiket el akart kerülni. Legfeljebb, ha egészen közel kerültek volna hozzá; de ennek ellenére jól a szemébe húzta a sapkáját.

– Sokáig akarsz még maradni, Mat? – Noal szakadtas, sötétkék kabátja egykor jobb napokat is látott. Akárcsak a gazdája. A görnyedt, ősz hajú, törött orrú férfi a kőtömb tövében ült, és a partról horgászott egy hosszú bambuszbottal. A legtöbb foga hiányzott, de néha még most is úgy simított végig az ínyén a nyelvével, mintha meglepné, hogy nincs ott a foga. – Hideg van idekinn, ha nem tűnt volna fel. Mindenki azt hiszi, hogy Ebou Darban meleg van, de a tél mindenütt hideg, ott is, ahol olyan meleg van, hogy Ebou Dar olyan jegesnek tűnik hozzá képest, mint Shienar. A csontjaim tűzre áhítoznak! Vagy legalább egy jó takaróra. Az embert egy takaró is jól átmelegíti, ha szélvédett helyre bújhat vele. Csinálsz is valamit, vagy csak a folyó torkolata felé nézel?

Mat csak ránézett az öregemberre. Noal megvonta a vállát, és újra a ritkás nádak közt libegő, széndarabból faragott úszóra meredt. Időről időre úgy dörzsölgette göcsörtös ujjait, mintha azok különösen éreznék a hideget, de ha így is volt, csak magát okolhatta érte. Az a vén bolond begázolt a sekély parti vízbe, hogy egy kosárba apró halat fogjon, csalinak. Aztán a kosarat félig a vízbe tette, maga mellé, és egy nagy, lapos kővel súlyozta le, hogy a víz el ne sodorja. Bárhogy panaszkodott is az időjárás miatt Noal, kérés és hívás nélkül tartott most is Mattel. Azok alapján, amiket mesélt, már mindenki rég meghalt, akit csak szeretett, és igazság szerint láthatóan éhezett a társaságra. Igencsak éhezett rá, ha épp Mat társaságát választotta, hiszen mostanra már ötnapi járóföldnyire lehetne Ebou Dartól. Az ember egy jó lóval és jó okkal egész nagy távot megjárhatott öt nap alatt. Mat is sokat gondolkozott már ezen a megoldáson.

Az Elbar túloldalán, a folyót tarkító mocsaras szigetecskék takarásában egy széles orrú evezős csónak horgonyzott, és a legénység egyik tagja állva halászott a nád között egy jókora horoggal. A társa segített berángatni a zsákmányt a csónakba. Ebből a távolságból leginkább egy zsákra emlékeztetett. Mat elfintorodott, és elkapta a tekintetét. Még mindig fogtak ki holttesteket a vízből, és ő tehetett róla. Az ártatlanok éppúgy meghaltak, mint a bűnösök. És ha az ember nem tett semmit, akkor csak az ártatlanok haltak meg. Vagy éppolyan rossz sorsra jutottak. Vagy annál is rosszabbra – ez már nézőpont kérdése volt.

Ingerülten összevonta a szemöldökét. Vér és hamu, ha ez így megy tovább, olyan lesz, mint egy átkozott lelkipásztor. A felelősség elfojtotta az élet összes örömét, és úgy kiszárította az embert, mint a nyári nap. Jelenleg nem is akart semmi mást, csak egy nagy korsó forralt bort egy kellemes ivóban, jó zenével, és egy csinos, gömbölyded szolgálólánnyal a térdén, valahol jó messzire Ebou Dartól. Valahol átkozottul jó messze. De sajnos kötelezettségei voltak, és nem mehetett el, amikor a kedve tartotta. Nem menekülhetett a sorsa elől, még ha nem is tetszett neki, ami várt rá. Láthatóan az sem egyengette az útját, hogy történetesen ta'veren; legalábbis, ha a Minta így formálta magát az ember köré, akkor nem. De azért még így is szerencsés volt. Legalább élt, és nem volt láncra verve egy kis cellácskában. Az adott körülmények között ez már nagy szerencsének számított.

A kőtömb tetejéről könnyedén átlátott a lapos, mocsaras szigetek fölött. A szél felkapta a kikötőben hullámzó habot, és könnyű, hideg páraként terelte fel a folyón, de a fehéres fátyol sem volt elég vaskos ahhoz, hogy elrejtse, amit Mat nem akart látni sem. A fejében egyre csak számolt: igyekezett felmérni, hány roncs lehet a víz alatt. Rendszeresen elveszítette a fonalat, azt hitte, hogy egyik-másik hajót többször is megszámolta, aztán újrakezdte az egészet. A Tengeri Nép újra elfogott tagjai mindig megzavarták a gondolatait. Hallott már a Rahadban, a kikötő túloldalán felállított bitófákról, tudta, hogy több mint száz holttest lóg rajtuk, és az alájuk szegezett táblák a „gyilkosságot” és a „lázadást” sorolják fel a kivégzettek bűnéül. A seanchanok általában a pallost és a karót részesítették előnyben, míg a Vér selyemzsinórt kapott, de a tulajdonnak be kellett érnie az akasztófával.

A Fény égessen meg, megtettem, amit tudtam, gondolta keserűen. Nem volt rá oka, hogy ilyen maró bűntudatot érezzen; semmi oka nem volt rá! Semmi, az ég adta világon semmi! Azokra kellene gondolnia, akik megmenekültek. Azokra az Atha'an Miere-ekre, akiknek sikerült elhajózniuk a kikötőben menekülés közben elfoglalt hajókon. Persze beérhették volna a kisebb hajókkal is, de amilyen elszántak voltak, minden hajót el akartak foglalni, hogy minél több emberüket magukkal vihessék. Minthogy több ezren dolgoztak a Rahadban, ehhez nagy hajókat kellett szerezniük – nagy, seanchan gályákat. A Tengeri Nép jó néhány hajója is elég nagy lett volna, de addigra mindegyikről leszedték már a vitorlákat és a kötélzetet, hogy később seanchan módra húzzák újra. Ha ki tudná számolni, hogy hány gálya maradt, talán azt is meg tudná becsülni, hogy voltaképp hány Atha'an Miere szabadulhatott ki. Helyes volt kiszabadítania a Tengeri Nép szélkeresőit. Nem is tehetett volna mást. De a felakasztottakon kívül is több száz holttestet emeltek ki a kikötő vizéből az elmúlt öt napban, és csak a Fény tudja, hogy hány hullát sodorhatott ki a tengerre a dagály. A sírásók látástól vakulásig dolgoztak, és a sírokat zokogó asszonyok és gyermekek vették körül. A halottak jó része Atha'an Miere volt. Őket senki sem siratta meg, miközben a tömegsírba hányták a testüket. Mat tudni akarta, hogy nagyjából hány embert mentett meg azzal, hogy ennyi mindenkit megölt.

Persze nehéz volt megítélni, hogy hány hajó juthatott ki a Viharok Tengerére, attól eltekintve is, hogy mindig elrontotta a számolást. Az aes sedai-okkal ellentétben a Tengeri Nép szélkeresőinek senki és semmi nem tiltotta, hogy fegyverként használják az Egyetlen Hatalmat, különösen akkor nem, ha a tulajdon népük volt veszélyben, és alighanem meg akarták állítani az őket hajszolókat, még mielőtt elindulhatnának. A seanchanok a damaneikkel még kevésbé bánták, ha a saidarral kellett harcolniuk. Az éjszakába tépő ezüst-kék villámok úgy záporoztak alá, mint az eső, és tűzlabdák robajlottak át a levegőn. Volt köztük ló nagyságú is. Úgy nézett ki, mintha az egész kikötő lángban állna, és a robajló vihar dacára a lángok lefőzték bármelyik illuminátor legszebb tűzijátékát is. Matnek el sem kellett fordítania a fejét ahhoz, hogy vagy egy tucat elszenesedett gálya roncsait számolhassa meg a sekély, partközeli vízből kilógva vagy oldalra dőlve, a szilaj szél kavarta hullámokon hánykolódva. Vagy kétszer ennyi kisebb, karcsúbb hajóroncs sodródott a vízen: a Tengeri Nép hajóinak maradványai. Az Atha'an Miere láthatóan nem szívesen hagyta a hajóit azokra, akik láncba verték őket. Három tucat roncs csak ott, ahova épp nézett, és akkor még nem is számolta hozzá azokat az elsüllyedt roncsokat, amelyek felett a csónakok kutattak épp. Talán egy tengerész meg tudná különböztetni a Tengeri Nép hajóit a seanchan gályáktól az árboc csúcsa alapján is, de Mat erre nem volt képes.

Hirtelen eszébe villant egy réges-régi emlék, amikor hajóra szállva készültek a tenger felől támadni, és felderengett benne, hogy mennyi embert lehet bezsúfolni mennyi helyre, milyen hosszú időre. Persze ez voltaképp nem az ő saját emléke volt, hanem a Ferganvíz és a Moreina közti háború egyik csatája, de a sajátjának tűnt. Mindig meglepte, ahányszor rájött, hogy ő maga tulajdonképpen nem élte át az agyában bujkáló ősi emlékszilánkokat, úgyhogy lehet, hogy most már tényleg az övéi voltak, valami megmagyarázhatatlan, furcsa módon. Mindenesetre élesebbnek tűntek, mint a tulajdon élete néhány részlete. Azok a hajók, melyeket akkoriban használtak, kisebbek voltak a kikötőben horgonyzó gályák többségénél, de az elv hasonló lehetett.

– Nincs elég hajójuk – motyogta. A seanchanoknak még több gályájuk volt Tanchicóban, mint amennyivel ide hajóztak, de a harcokban elpusztult hajók száma talán megmagyarázott pár érdekességet.

– Mihez nincs elég hajójuk? – kérdezte Noal. – Még sosem láttam ennyi hajót egy helyen!

Ez meglepő állítás volt Noal szájából. Noal történeteit hallva az ember azt hitte, hogy a vén csavargó már mindet látott az ég adta világon, és bármi volt is az, amiről épp mesélt, az egészen biztos nagyobb, szebb, több és veszedelmesebb volt, mint amit épp átéltek. Odahaza úgy mondták volna, hogy meglehetősen szűkmarkúan bánt az igazsággal.

Mat megrázta a fejét.

– Nem maradt elég hajójuk ahhoz, hogy mind hazamenjenek.

– Nem kell hazamennünk – mordult fel mögötte egy nő. – Most jöttünk haza!

Mat nem ugrott fel a seanchan hang hallatára, de csak kicsin múlott, hogy nem. Aztán rájött, hogy ki beszél.

Egeanin mérgesen nézett rá, kék szeme éles volt, mint a tőr, de nem rá haragudott. Mat legalábbis úgy vélte, hogy nem. A nő magas volt, karcsú, de kemény vonású arca a tengeren töltött idő dacára is sápadt maradt. Zöld ruhája még egy kolompár szemét is megfájdította volna, vagy a szívét legalábbis biztosan, és magas, zárt nyakán és hosszú ujján csak úgy hemzsegtek az apró, hímzett sárga és fehér virágok. Az állára bogozott virágmintás kendő a fejére rögzítette a hosszú, fekete parókát is. A hamis fürtök végigomlottak a nő hátán, és átbuktak a válla felett. Egeanin utálta a ruhát és a kendőt, mert egyik sem volt igazán az ő mérete, de a kezét szinte el sem vette a parókától, egyre csak azt igazgatta, hogy minél jobban üljön a fején. Ez még a ruhánál és a kendőnél is jobban izgatta, bár talán nem is az volt rá a helyes szó, hogy „izgatta” a dolog. Bánatosan sóhajtott, amikor le kellett vágnia hosszú körmeit, de mikor Mat közölte vele, hogy a fejét is le kell borotválnia, egészen belelilult, és hisztérikus rohamot kapott. A régebbi hajviselete, ahogy biliszerűen körbe volt borotválva a feje, és a maradék haját pedig a válláig megnövesztette, azonnal elárulta, hogy a seanchan Vér tagja. Azonnal elárulta, hogy alacsonyabb rangú seanchan nemes. Még az is megjegyezné ezt a különös frizurát, aki soha életében nem találkozott előtte seanchanokkal. Egeanin végül is nagy vonakodva beleegyezett, hogy lekopasszák, de utána egészen addig hisztérikus volt, amíg nem kapott egy parókát, hogy elfedje tar fejét. Persze nem azért volt ennyire magából kikelve, amiért minden más nő elképedt volna ezen az ötleten. Nem: a seanchanok között csak a császári család tagjai borotválhatták kopaszra a fejüket. Azok a férfiak, akik kopaszodtak, parókát kezdtek hordani, amint a hajuk láthatóan megritkult. Egeanin inkább meghalt volna, semmint hogy valaki azt higgye róla, úgy tesz, mintha a császári családhoz tartozna; még azok előtt sem volt hajlandó kopasz fejjel mutatkozni, akiknek az eszébe sem jutott volna ilyesmi. Persze az efféle színlelést halállal büntették a seanchan törvények, de Mat sosem hitte volna, hogy Egeanin ennyire kivetkőzik magából emiatt. Kit érdekelt, hogy még egyszer halálra ítélhetik, ha már úgyis élezi neki a bakó a fejszét? Bár Egeaninnek a selyemzsinór járna. Neki magának pedig az akasztófa.

Mat visszacsúsztatta a félig kivont tőrt a bal kabátujjába, és lecsusszant a kőtömbről. Rosszul érkezett, és kis híján fel is bukott. Alig tudott elrejteni egy fájdalmas kis fintort, ahogy a csípőjébe belehasított a fájdalom. De azért csak sikerült elrejtenie. Egeanin nemesasszony volt, ezenkívül hajóskapitány is, és már így is épp elégszer próbálta meg átvenni az irányítást ahhoz, hogy Mat ne akarjon gyengébbnek tűnni előtte, mint amennyire az feltétlenül szükséges. Egeanin jött hozzá, hogy segítségért könyörögjön, nem fordítva, de ez láthatóan nem hatotta meg a nőt. Mat a kőtömbnek támaszkodott, összefonta a karját, és úgy tett, mint aki csak lustálkodik egy kicsit, és unatkozva rugdalta a száraz füvet, hogy egy kicsit kidolgozza a csípőjéből a fájdalmat. Úgy hasogatott a lába, hogy a jeges szél dacára is verejtékezni kezdett a homloka. Az a vad menekülés a viharban jócskán visszavetette a gyógyulását, és még mindig nem volt olyan jó a lába, mint indulás előtt.

– Biztos a Tengeri Nép dolgában? – kérdezte. Semmi értelme nem lett volna ismét felvetnie, hogy kevés a hajó. Ebou Darból már így is túl sok seanchan telepes rajzott szét, és Tanchicóból állítólag még többen indultak új hazát keresni. Bármennyi hajójuk maradt is, most már semmiféle hatalom nem irthatja ki gyökeresen a seanchanokat.

Egeanin ismét a parókája felé nyúlt, aztán mintha habozott volna. Összevont szemöldökkel méregette rövid körmét, és ahelyett, hogy megigazította volna a hamis fürtöket, a hóna alá dugta a kezét.

– Mi van velük? – tudta, hogy ki állt a szélkeresők szökése mögött, bár egyikük sem beszélt nyíltan a dologról. Egeanin kerülte, hogy az Atha'an Miere-ről kelljen beszélnie. Az elsüllyedt hajók és a halottak mellett ott volt még az is, hogy a damanek kiszabadítását is halállal büntették a seanchan törvények, és ráadásul az efféle cselekedetet a legtöbb seanchan éppolyan undorítónak találta, mintha valaki kisgyerekeket erőszakolt volna meg. Persze természetesen Egeanin maga is segített megszöktetni pár damanet, bár láthatóan a nő ezt tartotta a legkisebb bűnének. De ennek ellenére erről sem beszélt szívesen. Jó néhány olyan téma volt, amiről inkább hallgatott.

– Biztos abban, amit azokról az Atha'an Miere-ekről mondott, akiket elfogtak? Olyasmit is hallottam, hogy levágják a kezüket vagy a lábukat – Mat nyelt egy savanykásat. Látott már meghalni embereket, a tulajdon kezével is ölt. A Fény irgalmazzon a lelkének, egyszer még egy nővel is végzett! Azokkal az emberekkel kapcsolatos legsötétebb emlékei sem égették ennyire, márpedig azok között is volt jó néhány, aminek a puszta gondolatára is a legszívesebben borba fojtotta volna magát. De az a gondolat, hogy valaki szántszándékkal levágja egy másik ember kezét, felkavarta a gyomrát.

Egeanin feje megrándult, és Mat egy pillanatra azt hitte, hogy a nő ismét úgy tesz majd, mint aki meg sem hallotta a kérdését.

– Fogadni mernék, hogy Renna mondta! – legyintett lekicsinylően. – Néhány sul'dam mond ilyeneket, hogy megijessze az engedetlen damaneket, akik frissen lettek pórázra fogva, de senki sem tett ilyet úgy hat vagy hétszáz éve. Vagy legalábbis nem sokan, és különben is, azok az emberek, akik képtelenek... csonkítás... nélkül kordában tartani a tulajdonukat, már eleve sei'mosievek!

Undorodva megvonaglott a szája, bár Mat nem tudta eldönteni, hogy a csonkítás gondolatától vagy attól, hogy valaki vállalja a sei'mosiev elnevezést.

– Akár szégyenletes, akár nem, néhányan megteszik! – csattant fel. A sei'mosiev több, mint szégyenletes volt a seanchanok szerint, de Mat nem hitte volna, hogy aki képes szántszándékkal levágni egy másik ember kezét, az bármitől úgy elszégyellné magát, hogy öngyilkos lesz. – Vajon Suroth is a közé a „nem sok” közé tartozik?

A seanchan nő legalább olyan mérgesen nézett vissza rá, mint ahogy ő méregette. Csípőre tette a kezét, szétvetett lábbal állt, és egy kicsit feléje dőlt: teljesen úgy nézett ki, mintha egy hajó fedélzetén állna, és épp egy ügyetlen hajósinast akarna ledorongolni.

– Ezek a damanek nem Suroth nagyúrnő tulajdonában vannak, te gyengeelméjű parasztgyerek. Ők a császárnőéi, bárcsak örökké élne! Suroth akár egyenesen fel is vághatná a tulajdon ereit, ha eszébe jutna, hogy ilyet rendeljen el a császári damanekkel szemben. Feltéve, hogy egyáltalán felmerülne benne, hogy így bánjon egy damanevel, sosem hallottam róla, hogy rosszul bánna akár a sajátjaival is! De ha akarod, akkor elmagyarázom egy olyan hasonlattal, amit talán te is felfogsz. Ha a kutyád megszökik, nem csonkítod meg. Megvered, hogy legközelebb ne szökjön el, és aztán visszateszed az ólba. És a tetejébe a damanek...

– Túlságosan is értékesek – fejezte be helyette Mat szárazon. Annyiszor hallotta, hogy már a puszta gondolattól is felfordult a gyomra. Egeanin úgy tett, mint aki nem hallja a hangjában csengő leplezetlen gúnyt, de az is lehet, hogy valóban nem tűnt föl neki. Mat úgy tapasztalta, hogy ha egy nő nem akart meghallani valamit, akkor azt úgy semmibe tudta venni, hogy a végén már az ember maga is kételkedni kezdett benne, hogy valóban mondta volna.

– Végre kezded felfogni – morogta a nő, és bólintott egyet. – Azok a damanek, akik miatt annyit aggódsz, mostanra már lehet, hogy a verésre sem emlékeznek.

A nő tekintete a kikötőben horgonyzó hajókra siklott, és az arcát elöntötte a veszteség és a gyász kifejezése; talán még a keménységnél is jobban eluralta a vonásait. A hüvelykujjával végigsimított a többi ujja hegyén.

– El nem hinnéd, hogy mennyibe került nekem a tulajdon damanem – mondta halkan –, meg persze az, hogy felbéreljek mellé egy sul'damot is. De persze minden egyes trónust megért, amit kiadtam érte. Serrisának hívják. Ha hagytam, betegre ette magát mézes dióval, de sosem volt tengeribeteg, és nem volt mogorva sem, mint némelyikük. Kár, hogy Cantorinban kellett hagynom! Attól tartok, hogy soha többé nem látom már.

Szomorúan felsóhajtott.

– Biztos vagyok benne, hogy neki is úgy hiányzik asszonyom, mint ő magának – mondta Noal. Foghíjas mosolyt villantott Egeanin felé, és megdöbbentően őszintének hangzott. Talán valóban az is volt. Azt mondta, hogy látott már rosszabbat a damaneknél és a da'covaleknél, bármit ért is a szava.

Egeanin dereka megfeszült, és úgy meredt az öregemberre, mint aki gúnynak véli a szavait. De talán csak most tűnt fel neki, hogy a kikötőt bámulja; mindenesetre túlságosan fesztelenül fordított hátat a víznek.

– Azt mondtam, hogy senki sem hagyhatja el a kocsikat – jelentette ki határozottan. A hajóján szolgáló legénység alighanem ugrott erre a hangra. Egeanin úgy rántotta fel a fejét, mintha azt várná, hogy Mat és Noal is ugranak a parancsára.

– Valóban ezt mondta volna? – vigyorodott el Mat, és kivillantotta a fogait. Olyan szemtelenül tudott mosolyogni, hogy attól a legtöbb felfuvalkodott okostojás azonnal idegrohamot kapott. Egeanin általában nem viselkedett úgy, mint egy okostojás, de néha elviselhetetlenül felfuvalkodott volt. És kapitány. És nemesasszony. Mat nem is tudta, melyik rosszabb. De fittyet hányt mind a kettőre! – Mindenesetre épp indultunk volna vissza. Feltéve persze, hogy Noal is kihorgászta magát. Ha még maradnál, Noal, szívesen megvárunk.

De az öregember máris a folyóba öntötte a kosárból a megmaradt ezüstös apró halat. A keze össze-vissza volt törve, és göcsörtös formája alapján valószínűleg többször is, de mégis hihetetlenül fürgén feltekerte a zsineget a hajlékony bambuszbotra. Az alatt a rövid idő alatt, amíg horgászott, majdnem egy tucat halat fogott, és a legnagyobb majdnem egy láb hosszú volt. Egy karikába hajlított nádra fűzte a zsákmányt a kopoltyújuknál fogva, és sietve a kosárba hajította, aztán felvette a kosarat. Azt mondta, hogy ha talál megfelelő borsot, olyan halászlét csinál – a tetejébe sharai recept alapján! Jó, hogy nem azt mondta, hogy a holdbéli ember tanította neki, hogyan kell –, hogy Mat még a fájó csípőjét is elfelejti. Noal olyan lelkesen magyarázott a borsokról, hogy Mat azt gyanította, azért nem fog fájó csípőjével törődni, mert nem talál elég sört, ami lehűtené a fűszerektől égő torkát.

Egeanin türelmetlenül várt, és észre sem vette Mat szemtelen vigyorát, úgyhogy a férfi sietve átkarolta. Ha visszamennek, akár el is indulhatnának. A nő határozottan lelökte a kezét a válláról. Egeaninhez képest a legtöbb aggszűz különösen ledér utcalánynak tűnt.

– Állítólag mi ketten szeretők vagyunk – emlékeztette a férfi.

– Itt senki sem lát minket! – hördült fel a nő.

– Hányszor mondjam még el, Leilwin? – A nő most ezt a nevet használta. Azt állította, hogy taraboni név. Mat ezt nem tudhatta, de mindenesetre nem hangzott seanchannak. – Ha csak akkor andalgunk kéz a kézben, amikor tudjuk, hogy látnak, nagyon gyanúsak leszünk azoknak, akik olyankor is szemmel tartanak, ha mi nem vesszük észre őket!

A nő mérgesen morgott, de hagyta, hadd karolja át, és ő is a férfi dereka köré fonta a karját. Ám ugyanakkor fenyegetően nézett a szemébe.

Mat megrázta a fejét. Egeanin teljesen megbolondult, ha azt hiszi, hogy neki ez kellemes. A legtöbb nő ki volt párnázva egy kicsit az izomzata felett, legalábbis azok a nők, akik Matnek tetszettek, elég bőven, de Egeanint körülbelül olyan érzés volt átölelni, mintha az ember egy kőoszlopot karolgatna. Majdnem olyan kemény volt, és még annál is merevebb. Mat el nem tudta képzelni, hogy Domon mit eszik rajta. Bár az is lehet, hogy a nő nem hagyott sok beleszólást az illianinak. Elvégre megvette a férfit, éppúgy, mint ahogy más megvesz egy lovat! A Fény égessen meg, sosem fogom megérteni ezeket az átokverte seanchanokat, gondolta Mat. Nem mintha meg akarta volna őket érteni. Csak hát sajnos nem volt más választása.

Ahogy megfordultak, hogy menjenek, Mat még egyszer utoljára visszanézett a kikötőre, de meg is bánta szinte azonnal. Két kisebb csónak tört át a kikötő felé hömpölygő széles párafalon. A széllel szemben hömpölygő párafalon. Ideje volt elindulniuk. Rég ideje lett volna.

Kicsit több mint két mérföldet kellett megtenniük a folyótól az Északi Útig a fagytól barnává aszalódott, indákkal, bokrokkal megszórt füves, gyomnőtte dombokon. A cserjéseken még most, kopáron is lehetetlen volt áttörni, úgy átszőtték az ágakat a kúszónövények szívós indái. Az emelkedők nem érdemelték volna ki a domb nevet, legalábbis senki nem nevezte volna őket annak, aki gyerekkorában a Homokdombokon és a Ködhegységben kirándulgatott – Matnek jókora lyukak tátongtak a tulajdon emlékezetében, de ezt azért még nem felejtette el teljesen –, de nem tehettek meg túl nagy távot, amikor már kifejezetten örült annak, hogy van kire támaszkodnia. Túl sokáig ült egy helyben azon az átkozott kövön. A csípőjében a hasogató fájdalom tompa zsibbadássá enyhült, de így is sántikált, és ha nem lett volna kire támaszkodnia, alighanem csak tántorogva tud lemenni a lejtőkön. Nem mintha rátámaszkodott volna Egeaninre, nem, erről szó sem volt – egészen egyszerűen csak könnyebb volt megőrizni az egyensúlyát, ha volt kibe kapaszkodnia. A nő úgy meredt rá, mint aki egészen biztos benne, hogy Mat most visszaél a helyzettel.

– Ha azt tennéd, amit mondanak neked – hörögte –, nem kellene a hónom alatt cipelnem téged.

Mat ismét rávillantotta a fogait, de ezúttal meg sem próbálta mosolynak álcázni a vicsorgását. Rettenetesen zavarta, ahogy Noal könnyedén lépdel mellettük, és minden különösebb gond nélkül egyensúlyozza a csípőjének támasztott kosarat, amit csak fél kézzel fog, míg a másik kezében a horgászbotot hozza. Bármilyen megviseltnek tűnt az öregember, igencsak fürge volt. Néha túlságosan is az.

Az út északról kerülte meg a Mennyei Gyűrűt, ahol hosszú, nyílt sorokban vártak a fényesre kopott kő padsorok. Melegebb időben a tehetősebbek innen nézték a lóversenyt, kis párnácskákkal az ülepük alatt, színes vászontetővel a fejük felett. Most eltették a vásznakat és a rudakat is, a lovak – már persze csak azok, amelyeket a seanchanok nem koboztak el – vidéki istállóikban teleltek, és a padok üresen tátongtak. Csak pár kisfiú fogócskázott a sorok között. Mat szerette a lovakat, imádta a versenyt, de a szeme most átsiklott a Gyűrű felett, és Ebou Dart kereste. Ahányszor felértek egy újabb emelkedő tetejére, láthatóvá váltak a város hatalmas, zömök, hófehér falai, melyek elég szélesek voltak ahhoz, hogy a tetejükön kényelmes út kanyarogjon. A nézelődés arra is jó ürügy volt, hogy megpihenjen egy pillanatra. Az az ostoba nőszemély! Az, hogy sántít, még nem jelenti azt, hogy vele cipeltetné magát. Igyekezett jókedvű maradni, éppolyan kedélyesen venni a rosszat, mint a jót – ő miért nem képes erre?

A városfalon belül fehér tetők és falak, vékony, színes csíkokkal díszített hószín kupolák és tornyok csillogtak a halvány reggeli fényben. A béke és a nyugalom képe. Mat innen nem látta azokat a lyukakat, ahol egy-egy porig égett épület állt még nem is olyan régen. Földművesek nagy kerekű ökrösszekerei sorjáztak be az Északi Útra nyíló széles, ívelt kapun: férfiak, nők, családok indultak a város piacaira, hogy eladják azt a keveset, ami így késő télre megmaradt még nekik. A parasztok között ott araszoltak egy tehetős kereskedő hatalmas, pányvás kocsijai, az egyik hat, a másik nyolc lóval. Csak a Fény tudja, miféle holmit hoztak és honnan jöhettek. Hét-nyolc másik szekérkaraván vesztegelt az út szélén; némelyik tíz kocsiból állt, más csak négyből. Várták, hogy a seanchan tisztek végre átvizsgálják őket, és behajthassanak a városba. A kifelé áramló emberek többsége seanchan volt. Rendezett sorokban vonuló, rovarsisakos, csíkosra lakkozott páncélú katonák, ki gyalog, ki lovon. A nemesek mindegyike nyeregben ült, díszes köpönyegük lobogott a szélben, fonott lovaglószoknyájuk, csipkefátyluk vagy bő nadrágjuk és hosszú kabátjuk elárulta, kifélék, mifélék. A seanchan telepesek is még mindig özönlöttek ki a városból, kocsi kocsi után gördült ki, megrakva földművesekkel, kézművesekkel, szerszámokkal, magvakkal, állatokkal. A telepesek általában azonnal továbbindultak, amint leszálltak a hajóról, de még hetekig eltarthatott, mire mindannyian kijutottak Ebou Darból. Békés látvány volt, szinte hétköznapi, ha az ember el tudta felejteni, hogy mi lapult mögötte, de ahányszor csak felértek valahova, ahonnan látni lehetett a kapukat, Mat agyán átvillant, hogy hogyan is hagyták el a várost hat éjszakával korábban, és ismét ott volt, a kapuk túloldalán.

A vihar egyre hevesebb lett, ahogy maguk mögött hagyták a Tarasin palotát, átvágtak a városon. Vödörszámra zúdult rájuk az eső, kopogva verte a földbe az elsötétült várost, megnyálkásította az utat a lovak patája alatt. A Viharok Tengeréről érkező szél üvöltve száguldott az utcákon, és úgy verte, hajtotta az esőcseppeket, mintha parittyalövedék és korbács hasított volna végig rajtuk. Felcsapta, megszaggatta a köpenyüket – semmi értelme nem lett volna megpróbálni szárazon megúszni azt az estét. A felhők elrejtették a holdat, és az özönvíz mintha a Blaeric és Fen póznáján lógó lámpások fényét is felitta volna. A két őrző gyalog ment a lovasok előtt. Aztán beértek a hosszú, alagútszerű átjáróba a városfal alatt, és egy kis időre menedékre leltek. Az esőtől legalábbis. A szél úgy sivított a magas folyosón, mint valami tébolyult furulya. A kapuőrök az alagút szájában vártak, a külső oldalon. Négyüknél szintén póznás lámpás volt. Talán még egy tucat őr volt ott, több mint a felük seanchan, mindegyiküknél alabárd. Könnyen kiüthettek volna vele a nyeregből egy embert, vagy akár le is ránthatták volna. Két seanchan, sisakkal a hóna alatt, a fehérre meszelt fal oldalába épített őrház fényárban úszó ajtajában állt és a mögöttük táncoló árnyak elárulták, hogy odabenn még többen lehetnek. Túl sokan voltak ahhoz, hogy feltűnés nélkül átvághassák magukat rajtuk, talán ahhoz is túl sokan, hogy egyáltalán átvágják magukat. Anélkül, hogy az egész az arcukba robbanna, mint egy illuminátor tűzijátéka. De nem az őrök jelentették a veszélyt – legalábbis nem ők jelentették a legnagyobb veszélyt.

Egy magas, telt arcú nő lépett ki az őrházból, el a férfiak mellett. Sötétkék ruhát viselt, bokáig érő szoknyáján ezüst villám futott végig, a mellrészén vörös volt. Egy hosszú, ezüstös fémlánc lógott a bal csuklójáról; a másik vége egy őszülő hajú, sötétszürke ruhás nő nyakára fonódott, aki mohó vigyorral az arcán sietett mögötte. Mat tudta, hogy itt lesznek. A seanchanoknak most már minden kapunál voltak sul'damjaik és damaneik. Lehet, hogy odabenn még egy ilyen pár ücsörög, vagy akár kettő is. Nem akarták, hogy akár csak egyetlen fókuszálni képes nő is kicsússzon a kezük közül. Mat érezte, hogy az inge alatt lapuló rókafejes ezüstmedál hidegen tapad a bőrére: nem olyan hidegen, mintha valaki a közelében magához ölelte volna a Forrást, csak úgy, mint ahogy a fémtárgyak a hidegben ráhűltek a fázó ember didergő bőrére, de Mat mégis egyre csak azt a másik hideget várta. A Fényre, tűzijátékokkal zsonglőrködött, ráadásul égő gyújtózsinórral!

Valószínűleg az őröket meglepte, hogy egy nemesasszony épp az éjszaka kellős közepén, méghozzá ilyen cudar időben vág neki az útnak, ráadásul vagy egy tucatnyi szolgával, és akkora málhás karavánnal, mint aki messzire megy – de Egeanin a Vér tagja volt, a köpenyén egy fekete-fehér, széttárt szárnyú sas díszelgett, és vörös lovaglókesztyűjének hosszúak voltak az ujjai, hogy megnövesztett körme is kényelmesen beleférjen. Az egyszerű katonák sosem kérdőjelezték meg a Vér cselekedeteit, még a kisebb Vérét sem. Ami persze nem jelentette azt, hogy nem tartották be a formaságokat. Bárki elhagyhatta a várost, amikor csak akarta, de a seanchanok feljegyezték a damanek minden léptét, és Egeanin kíséretében hárman is lovagoltak közülük. Mindegyiket egy ezüstös a'dam kötötte össze egy lóháton ülő sul'dammal, és mindegyik lesütött szemmel, a fejébe húzott csuklyával kuporgott a lován. A telt arcú sul'dam szinte rájuk sem nézett, miközben végigsétált mellettük, de a damane minden nőt alaposan végigmért, aki mellett elment, és azt próbálgatta, vajon az illető tud-e fókuszálni, vagy sem. Mat egy pillanatra visszafojtotta a lélegzetét, mert a nő zavartan megtorpant az utolsó damane mellett. Még az ő híres szerencséjével sem merte volna lefogadni, hogy a seanchanok nem ismerik fel az aes sedai-ok kortalan arcát, ha benéznek a csuklya alá. Persze voltak aes sedai-ok a damanek között, de mekkora esélye lenne annak, hogy a köztük lovagoló három damane mindegyike aes sedai legyen? A Fényre, mekkora esélye lenne annak, hogy egy kisebb nemes egyszerre három aes sedai damanet is birtokoljon? A telt arcú nő hirtelen csettintett egyet a nyelvével, mintha a kutyáját hívná, megrántotta az a'damet, és a damane máris utána eredt. A póráz elől szökni próbáló marath'damaneket kerestek, nem pedig damaneket. Mat még mindig úgy érezte, hogy beletörhet a foga a dologba. A fejében ismét feldübörögtek a kockák, és a hangjuk olykor még a mennydörgés robaját is elnyomta. Valami el fog romlani. Tudta.

Az őröket vezető tiszt, egy zömök seanchan, akinek majdnem olyan ferde szeme volt, mint egy saldaeainak, de a haja halvány mézszínű, udvariasan meghajolt, és behívta Egeanint az őrházba, hogy igyon vele egy pohár forralt bort, miközben az írnok feljegyzi a damanek adatait. Mat még sosem látott barátságos őrházat, de az íjászoknak vágott nyílásokon át kiözönlő fény szinte hívogatóvá tette ezt a helyet. Persze ennyi erővel akár a pók is hívogathatná a legyet. Örült, hogy a csuklyája átázott, és az eső már a homlokán csorgott. Legalább eltakarta az arcán gyöngyöző verejtéket. Az egyik dobótőrét a nyerge előtt heverő, hosszúkás csomagon tartotta. Amilyen lapos az a csomag volt, egyik őrnek sem fog feltűnni. Érezte, ahogy a csomagban ütemesen lélegzik egy nő, és a válla megfeszült, úgy várta már, hogy mikor kiált segítségért. Selucia egy pillanatra sem léptetett el mellőle, és egyfolytában őt nézte a csuklyája rejtekéből, amely alá betömködte vaskos aranyszőke fonatát. Akkor sem vette le róla a tekintetét, amikor a sul'dam és a damane elment mellettük. Ha Selucia kiált segítségért, az éppúgy rájuk szabadítja a poklot, mint ha Tuon sikít. Úgy vélte, hogy mindkét nőt kellően megijesztette a késsel való fenyegetőzés – azt kellett hinniük, hogy elég elkeseredett, vagy elég őrült használni is –, de még így sem bízott bennük. Emlékezett rá, amint visszatartotta a lélegzetét, és várta, hogy mikor veszi észre valaki az előtte heverő csomag díszes hímzését, és mikor kérdezi meg, hogy miért hagyja ronggyá ázni. Ezen merengett, és átkozta magát, amiért épp egy faliszőnyegbe csavarta be Tuont, csak azért, mert épp az volt kéznél. Az emlékezetében minden lelassult. Egeanin leszállt a lóról, odavetette a kantárt Domonnak, aki meghajolt a nyeregben, és elvette tőle. Domon csuklyája annyira csúszott csak hátra, hogy mindenki lássa féloldalt leborotvált fejét, és hogy a maradék haja vállig érő copfba van fogva. A zömök illiani rövid szakállából csak úgy csurgott a víz, de ennek ellenére sikeresen megvillantotta a so'jhineknek, a Vér örökletes szolgáinak, akik ezért kis híján a Vérrel egyenrangúak voltak, a szokásos, merev fensőbbségét. Mindenképp többet ért, mint egy egyszerű szolga. Egeanin hátrapillantott Matre és a csomagra, az arca merev volt, mint valami álarc – a kifejezését könnyen szigornak vehette az ember, de Mat tudta, hogy halálosan retteg attól, amit épp tesznek. A magas sul'dam és a damane sietve visszafordult a sor végén. Befejezték a vizsgálódást. Vanin, aki közvetlenül Mat mögött állt, és az egyik sor málhás lovat vezette, szokás szerint úgy lógott a nyeregben, mint egy liszteszsák. Kihajolt a nyeregből és köpött egy nagyot. Mat nem tudta, ez miért ragadt meg ilyen élesen az emlékezetében, de ott volt, kitörölhetetlenül. Vanin köpött egy nagyot, és vékonyan, élesen, messze mögöttük megszólaltak a kürtök. A város déli részén harsantak fel, ahol a tervek szerint páran az öbölbe vezető út mentén sorakozó raktárakat gyújtották volna fel.

Az őrház ajtajában álló tiszt egy pillanatra habozni tűnt a kürtszó hallatán, de ekkor hirtelen egy harang zúgott fel hangosan a városban, aztán még egy és még egy, míg úgy nem tűnt, mintha több száz harangot vertek volna félre a vészben, és az éjszaka mélységes feketeségét villámok szaggatták meg, de annyi, annyi villám, amennyit egyetlen vad vihar sem szülhetett, és mindegyik ezüstöskék lándzsa a városon belül csapott le. A fényük vakítva szikrázott be az alagútba is. És ekkor kezdődött az ordibálás a városban, ekkor harsantak az első sikolyok.

Mat egy pillanatra átkozni kezdte magában a szélkeresőket, amiért hamarabb indultak neki a szökésnek, mint ígérték. De aztán rájött, hogy a kockák megálltak a fejében. Miért? Ettől a legszívesebben újra átkozódni kezdett volna, de akkor arra sem volt ideje. A következő szemvillanásban a tiszt már sürgetően segítette vissza Egeanint a nyeregbe, intett neki, hogy menjen az útjára, és máris az őrházból kiözönlő embereivel törődött. Sietős parancsszavakat vakkantott feléjük, az egyiket a városba szalasztotta, hogy nézze meg, mi történik, míg a többieket rendbe szedte, hogy akár a külső, akár a belső támadásnak ellenszegülhessenek. A telt arcú nő rohanva állt be a damanejével a katonák közé, és egy másik a'dammel összekötött páros is előszaladt az őrházból. És Mat meg a többiek kivágtattak a viharba, miközben magukkal vittek három aes sedai-t – ketten közülük szökött damanek voltak – és a seanchan Kristálytrón elrabolt örökösét is, miközben a hátuk mögött egy még vadabb vihar tombolt Ebou Dar felett. A villámok olyan sűrűn csapkodtak, mint a fűszál a réten...

Mat remegve rántotta vissza magát a jelenbe. Egeanin mogorván végigmérte, és jelentőségteljesen rántott rajta egyet.

– A szeretők kéz a kézben nem rohannak... – motyogta Mat. – Nem rohannak, hanem andalognak.

A nő rávicsorgott. Domon eszét elvette a szerelem. Vagy teljesen belegárgyult, hogy mindig a fejét ütik.

A legrosszabbon most már mindenesetre túl voltak. Mat remélte, hogy a legrosszabb a városból való kijutás volt. A kockákat azóta nem érezte, pedig azok mindig rosszat jelentettek. A nyomokat úgy megkeverte, amennyire csak lehetett, és egészen biztos volt benne, hogy még az ő szerencséjével is csak nehezen válogatná ki a tények búzáját a pletyka ocsúja közül. A Keresők persze már az előtt az este előtt is Egeanin nyomában voltak, és most alighanem a damanek megszöktetése miatt is a nőt körözik, de a hatóság valószínűleg azt várja, hogy a keresett személy lóhalálában menekül Ebou Dar környékéről, és nem hinnék, hogy a városfalon kívül táborozik. Csak az kötheti Tuon eltűnéséhez, hogy ugyanaznap távoztak. Akárcsak Mat, és ez fontos volt. Tylin egészen biztos, hogy felhozná a maga vádjait ellene – egyetlen nő sem bocsátja meg egy férfinak, ha az megkötözi, és bedugja az ágy alá, akkor sem, ha a nő maga javasolta –, de kis szerencsével semmi mást nem foghatnak rá, ami aznap éjszaka történt. Kis szerencsével másnak, mint Tylinnek, az eszébe sem jut majd, hogy létezett. Persze, általában azért már kivégezték az embert, ha gúzsba kötött egy királynőt, mint a piacra szánt malacot, de amellett, hogy a Kilenc Hold Leánya eltűnt, ez az egész ügy annyit sem ér majd, mint egy marék penészes hagyma, és ahhoz meg mi köze lehetne Tylin Játékának? Még mindig zavarta, hogy az emberek többsége kitartottnak – sőt, mi több, háziállatnak! – tartotta, de ennek is megvoltak a maga előnyei.

Úgy vélte, hogy biztonságban van, legalábbis a seanchanoktól, de egy dolog mégis zavarta, mintha csak tüske ment volna a lábába. Jó, nem csak egy ilyen volt, és a legtöbb tüskét Tuon jelentette, de ez különösen szúrós darabnak bizonyult. Tuon eltűnése meg kellett volna, hogy rázza a seanchanokat, legalább annyira, mintha a Nap eltűnt volna fényes délben, de nem hirdettek vészt. Nem jelentették be, hogy jutalmat ígérnek a nyomravezetőnek, nem kínáltak váltságdíjat, nem kutatták át tüzes tekintetű katonák az összes szekeret a város környékén, nem lovagoltak körbe a vidéken, hogy megvizsgáljanak minden egyes vakondtúrást és faodút, ahova beférne egy felnőtt nő. Azok a régi emlékek azt is elárulták, hogy micsoda hajtóvadászatokat rendeztek egykor az elrabolt királyi fenségek után, de az akasztásokon és az elszenesedett hajóroncsokon kívül Ebou Dar éppolyan nyugodtnak tűnt, mint egy hete volt. Egeanin azt mondta, hogy a kutatás teljesen titokban fog lezajlani, és hogy a seanchanok nagyobbik része nem is sejtheti, hogy Tuon eltűnt. Azzal magyarázta a dolgot, hogy ez megrázná az egész Birodalmat, és hogy rossz előjelnek tartanák a Hazatérés szempontjából is, valamint hogy senki sem lehetne sei'taer. Úgy tűnt, hogy komolyan is gondolja minden egyes érvét, de Mat nem hitt ebben a zagyvaságban. A seanchanok igencsak furcsák voltak, de ennyire senki sem lehet különös. Az Ebou Daron uralkodó csendtől felállt a hátán a szőr. Úgy érezte, hogy ez a csend csak csapda lehet. Mikor elérték az Északi Utat, örült, hogy a várost eltakarják előle az alacsony dombocskák.

Az út széles volt, és az évszázadok szakadatlan forgalma olyan keményre döngölte rajta a port, hogy szinte vetekedett az itt-ott előtűnő ősi kövezettel is. Mat és Egeanin átsiettek a túloldalra. Noal követte őket. Egy, a város felé tartó kereskedő kocsija mellett mentek el. Egy sebhelyes arcú nő és tíz kemény tekintetű, fémkorongokkal kivert bőrmellénybe öltözött férfi őrizte a szállítmányt. A másik oldalon egy adag seanchan telepes különös alakú, hátul csúcsosodó kocsiját kellett kikerülniük. Északra tartottak; volt, akinek szamár húzta a szekerét, volt akinek ló, másnak pedig ökör. A kocsik előtt mezítlábas fiúk hajtották csípős fűzfavesszővel a hosszú, fekete szőrű, négyszarvú kecskéket és a harmatos, fehér teheneket. A kocsik vége felé az egyik férfi buggyos kék nadrágban és kerek vörös sapkában egy jókora púpos bikát vezetett az orrába húzott karikánál fogva. A ruháitól eltekintve akár folyóközi is lehetett volna. Végigmérte Matet és a többieket, hiszen egy irányba mentek; úgy tűnt, mintha meg akarta volna szólítani őket, de aztán továbbment anélkül, hogy még egyszer rájuk nézett volna. Mat sántikált, így hát nem haladtak valami gyorsan, míg a telepesek lassan, de megállíthatatlanul zúdultak előre.

Egeanin meggörnyedve lépdelt, szabad kezével kendőt szorította az állára, és megkönnyebbülten lélegzett fel, miután a paraszt elhaladt mellettük. A szorítása is megenyhült egy kissé: Mat karja már éppen fájni kezdett. Egy pillanattal később a nő kihúzta magát, és úgy meredt a földműves után, mint aki a legszívesebben utána szaladna, és letépné neki is meg a bikájának is a fülét. És ha ez még nem lett volna elég, amint a paraszt vagy húsz lépésre távolodott tőlük, elfordult tőle, és inkább egy csapat seanchan katonára bámult dühösen. A katonák az út közepén vonultak, egyenletes, gyors léptekkel, és látszott, hogy nemsokára maguk mögött hagyják a telepeseket. Talán kétszáz emberből állhatott a menetoszlop, és szépen elrendezett, feszes ponyvájú öszvéres szekerek vontatták utánuk a muníciót. Az út közepét mindig szabadon hagyták a katonáknak. Vagy fél tucat tiszt léptetett az élükön, kiváló lovakon; a sisakjukra bukó vékony tollbokréta alól épphogy csak a szemük villant elő. Nem néztek se jobbra, se balra; vörös köpenyük szépen elrendezve takarta lovuk farát. A tisztek mögött lobogó zászlón mintha egy stilizált ezüst nyílhegy lett volna, vagy esetleg egy horgony, melyen egy hosszú nyílvessző és egy fogazott arany villám futott keresztben, és valami szám meg egy felirat, amit Mat nem tudott elolvasni, mert a lobogó folyamatosan csapkodott a szélben. A társzekereken utazó férfiak sötétkék nadrágot és kabátot viseltek szögletes vörös-kék sapkákkal, de a katonák még a többi seanchan katonánál is mutatósabbak voltak. Ízelt páncéljukon ezüsttel szegett kék és arannyal szegett vörös csíkok fénylettek, és a sisakjukat mind a négy színnel kifestették, míg csak úgy nem néztek ki, mint valami különösen ijesztő pók. Egy hatalmas, horgonyt ábrázoló jel – Mat legalábbis horgonynak nézte – volt mindegyik sisak elejére erősítve, és a tiszteket kivéve minden egyes embernek egy kettős ívű íj lógott az oldalán, és egy teli tegez az övén, a rövid karddal szemben.

– Hajóíjászok – morogta Egeanin, és sötéten méregette a katonákat. Elengedte a kendője csomóját, de a keze még mindig ökölbe szorult, és a testének feszült. – Kocsmai verekedők. Csak gond van velük, ha túl hosszú ideig parton vannak.

Matnek kifejezetten fegyelmezettnek tűntek. Különben is, sosem hallott még olyan katonákról, akik nem verekedtek, különösen, ha ittak vagy unatkoztak, márpedig az unatkozó katonák mindig ittak. Valahol mélyen azon gondolkozott, hogy milyen messzire vihetnek azok az íjak, bár ez nem volt egy tudatos gondolat. Nem akart seanchan katonákkal kezdeni. Ha rajta múlott volna, soha többé még csak a közelébe sem megy semmiféle katonának, de úgy tűnt, hogy a szerencséje erre nem terjed ki. A sors és a szerencse nem mindig egyezett. Legjobb esetben is csak kétszáz lépésre lőnek el, gondolta végül. Egy jó számszeríj bármikor messzebb visz, és egy folyóközi hosszú íj is.

– Most nem egy kocsmában vagyunk – szűrte a szót a foga között –, és ha jól látom, nem is verekednek. Úgyhogy ne is kezdjünk ökölharcba velük csak azért, mert megijedt, hogy egy parasztember szóba áll velünk!

Egeanin álla megfeszült, és olyan keményen nézett Matre, hogy a tekintete szinte betörte a férfi fejét. De Matnek akkor is igaza volt. Nem mert megszólalni mások előtt, mert félt, hogy felismerhetik a kiejtését. A férfi úgy vélte, hogy ez egy igen helyes és jogos ötlet, de a nőnek minden kis engedmény a nehezére esett.

– Ha így néz rájuk, még a végén idejön a zászlós, hogy megkérdezze, mi bajunk van velük. Az Ebou Dari nők híresek arról, hogy milyen szendék – hazudta. Honnan ismerné a nő a helyi szokásokat?

Egeanin oldalvást rá nézett és elfintorodott – esetleg azon gondolkozott, hogy a szende pontosan mit is takar –, de legalább már nem az íjászokra meredt mérgesen. Most úgy nézett ki, mint aki azon gondolkozik, hogy inkább megharapja, és nem megüti.

– Az a fickó olyan sötét, mint egy Atha'an Miere – motyogta Noal oda sem figyelve, és a mellettük elvonuló katonákat nézte. – Olyan sötét, mint egy sharai. De meg mernék rá esküdni, hogy kék a szeme. Láttam már ilyet, de hol?

Megpróbálta megdörzsölni a halántékát, kis híján fejbe verte magát a bambuszbottal, és előrelépett, mint aki utána akar eredni a titokzatos katonának, hogy megkérdezze, hol is született.

Mat megrándult, utána nyúlt, és elkapta az öregember kabátujját.

– Visszamegyünk a cirkuszba, Noal. Most azonnal! Nem is lett volna szabad eljönnünk!

– Én is ezt mondtam – nyugtázta Egeanin egy éles biccentéssel.

Mat felnyögött, de nem tehetett mást, ment tovább. Már rég el kellett volna menniük. Csak remélte, hogy nem odázta el túlságosan is az indulást.

Második fejezet

Két kapitány

Vagy két mérföldre északra a városfaltól két magas pózna között egy széles, kék szalag feszült a szélben. Hatalmas, vörös betűk hirdették ország-világ előtt, hogy ez itt Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkusza és a Csodák és Varázslatok Döbbenetes Bemutatója. Még az útról is el lehetett olvasni a feliratot, pedig az vagy száz lépésnyire volt tőlük keletre. Ez volt a Világ Legnagyobb Utazó Cirkusza, mint azt a zászló is vallotta. Luca persze sok mindent vallott és állított, de Mat ebben az egyben hitelt is adott a szavának. A cirkusz vászonfala tíz láb magas volt: szorosan leszögezték az alját, és majdnem akkora területet ölelt fel, mint egy nagyobbacska falu. Az úton sorjázó emberek kíváncsian méregették a zászlót, de a parasztokra és kereskedőkre várt a munka, a telepesekre pedig a jövő, és egyikük sem szakította meg az útját, hogy betérjen a cirkuszba. A rudakra kötözött vastag kötelek a várakozó tömeg terelését szolgálták volna a zászló mögött nyíló, ívelt bejáratig, de jelenleg senki sem álldogált odakinn. Korán volt még. Bár mostanában később sem jöttek sokkal többen.

Ebou Dar eleste után alig zuhant a nézőszám, különösen, minthogy az emberek hamar rájöttek, hogy senki sem fogja feldúlni a várost, és nem kell az életüket féltve menekülniük, de amint megkezdődött a Hazatérés, megváltoztak a dolgok. A hajó és telepes áradat meggyőzte arról az embereket, hogy bölcsebb lenne valami fontosabbra tartogatniuk a maradék pénzüket. Két zömök férfi állt a bejáratnál. Úgy néztek ki, mint akiket egy rongyoszsákból ruháztak fel, és a feladatuk lett volna megakadályozni, hogy bárki fizetés nélkül bekukucskáljon a cirkuszba, ám mostanában még leselkedni is alig akartak. A két fickó – az egyiküknek törött volt az orra, a másiknak hiányzott az egyik szeme – a porban kuporgott, és kockáztak.

Meglepő módon a cirkusz erőművésze, Petra Anhill is ott állt, és nézte, ahogy a két lovász kockázik. Vaskos karja egy felnőtt férfi combjánál is nagyobb volt, és keresztbe fonta izmos mellkasán. Alacsonyabb volt Matnél, de legalább kétszer olyan széles, mint ő, és a válla szinte szétfeszítette a nehéz, sötétkék kabátot, melyet a felesége varrt neki a hideg ellen. Petra láthatóan elmerült a játszma szemlélésében, de ő maga sosem játszott, még fityinges alapon sem. Ő és a felesége, Clarine, a kutyaidomár, minden garast félretettek, és nem kellett sokáig biztatni Petrát, hogy lelkesen elkezdje magyarázni: egészen pontosan milyen fogadót is akarnak majd venni. Ennél már csak az volt meglepőbb, hogy Clarine is ott állt a férje mellett sötét köpenyébe burkolódzva, és láthatóan éppúgy elmerült a játékban, mint Petra.

A férfi óvatosan hátrapillantott a cirkuszra a válla felett, amint észrevette a kart karba fonva közelgő Matet és Egeanint. Mat összeráncolta a homlokát: sosem jelentett jót, ha valaki így nézett a háta mögé. Clarine kövérkés arcán azonban meleg mosoly ömlött el láttukra. A cirkuszban lévő többi nőhöz hasonlóan ő is roppant romantikusnak tartotta őket. A törött orrú lovász, egy Col nevű, széles vállú teari csúnyán rájuk vigyorodott, miközben felkapta a földről pár garasnyi nyereményét. Legfeljebb csak Domon hihette Egeanint szépnek, de az emberek egy része elég ostoba volt ahhoz, hogy nemességet a szépséggel azonosítsa. Vagy a gazdagságot a szépséggel, és hát az már csak egyértelmű, hogy egy nemesasszony gazdag is. Volt, aki úgy hitte, hogy egy nemesasszony, akinek annyi esze van, hogy elhagyja a férjét egy Mat Cauthon jellegű széltolóért, alighanem az új szeretőjén is szívesen túlad, és pénzestül továbbáll, ha alkalma nyílik rá. Mat ezt a történetet eszelte ki arra, hogy miért is rejtőznek a seanchanok elől: Egeanin kegyetlen férje elől menekülnek, ők, az újdonsült szerelmesek. Mindenki hallott már effélét, és ha a valós életben nem is találkozott volna vele, a mutatványosok meséi tele voltak ilyesmivel. Col azonban továbbra is lehajtotta a fejét. Egeanin – Leilwin – egyszer már kirántotta a tőrét, hogy azzal utasítsa rendre az egyik szemtelenül jóképű kardnyelőt, aki felajánlotta neki, hogy igyanak meg kettesben egy kupácska bort a kocsijában, és senki sem kételkedett benne, hogy ha a férfi tovább erőltette volna az udvarlást, a nő belevágja a kést.

Amint Mat odaért az erőművészhez, Petra halkan megszólalt:

– Odabenn seanchan katonák vannak, Lucával beszélnek. Vagy húszan lehetnek. Persze csak a tiszt beszél Lucával.

Nem tűnt riadtnak, de aggodalmasan ráncolta a homlokát, és a kezét védelmezően a felesége vállára tette. Clarine mosolya elhalványult, és gyengéden a férje kezére tette a sajátját. A maguk módján megbíztak Luca döntéseiben, de tudták, hogy miféle kockázatot vállaltak. Vagy legalábbis azt hitték. Már annyi kockázat is túl sok volt nekik, amennyit valósnak hittek.

– Mit akarnak? – kérdezte Egeanin határozottan, és ellökte magától Matet, mielőtt a férfi megszólalhatott volna. Voltaképp senki sem várt arra, hogy ő is tegyen valamit.

– Fogd meg ezt nekem! – csattant fel Noal, és a döbbenten tátogó, félszemű fickó kezébe nyomta a kosarat és a horgászbotot. Kiegyenesedett, és göcsörtös kezét a kabátja alá csúsztatta, ahol két hosszú pengéjű kése lapult.

– Elérünk a lovakig? – kérdezte Petrától. Az erőművész kétkedve mérte végig. Mat nem volt egyedül azzal a meglátásával, hogy az öregnek hiányzik pár kereke.

– Nem akarják átkutatni a tábort – vetette közbe Clarine sietve, és ügyetlenül pukedlizett egyet Egeanin felé. Mindenkinek úgy kellett volna tennie, mintha Mat és ő a társulat tagjai lennének, de a legtöbben nem voltak képesek Egeanint is közéjük valóként kezelni. – A tiszt már több mint egy félórája benn van Luca kocsijában, de a többi katona egész eddig csak a lova mellett ácsorgott.

– Szerintem nem kegyed miatt jöttek – tette hozzá Petra tiszteletteljesen: ő is Egeaninhez beszélt. De miért bánik vele máshogy? Talán csak azt gyakorolja, hogy majd a fogadójában hogyan kell bánnia a nemesekkel. – Csak nem akartuk, hogy meglepődjenek vagy megijedjenek, ha meglátják a katonákat. Biztos vagyok benne, hogy Luca minden gond nélkül elküldi őket.

A hangja dacára a homlokán továbbra is ott ültek az aggodalmas redők. A legtöbb férfi igencsak morcos volt, ha a felesége elszökött tőle, és a nemes urak haragja általában az egyszerű népen csattant. Egy utazó cirkusz, egy csapat vándorló idegen pedig még könnyebb célpontot nyújtott bárkinek.

– Nem kell amiatt aggódnia, asszonyom, hogy közülünk bárki oda nem illőt mondhatott! – Petra a lovászokra nézett, és hozzátette: – Ugye, Col?

A törött orrú férfi megrázta a fejét, de a tekintetét nem vette le a tenyerében csörgő kockákról. Nagydarab fickó volt, de Petra még nála is nagyobb, és az erőművész puszta kézzel ki tudott egyenesíteni egy patkót.

– Néha mindenki szívesen ráköp egy nemesúr csizmájára – motyogta a félszemű fickó, és a kosárban heverő halakat nézte. Éppolyan magas és széles vállú volt, mint Col, de az arca csupa érdes ránc, és még Noalnél is kevesebb foggal rendelkezett. Egeaninre pislogott, sietve meghajtotta a fejét, és hozzátette: – Bocsásson meg, úrnőm! Különben is, így legalább csurran nekünk egy kis pénz, márpedig abból mostanában nem láttunk sokat. Ugye, Col? Meg aztán bárkinek is eljárna a szája, a nyakunkon lennének azok a seanchanok, és talán minket is fellógatnának, mint azokat a Tengeri Népeket. Vagy befognának minket, hogy tisztítsuk ki a csatornákat a kikötő túloldalán. – A lovászok minden piszkos munkát elvégeztek a cirkusz körül, ami csak adódott: ők takarították a lovakat, ők tisztították a vadállatok ketreceit, és ők emelték fel, ők szedték le a hatalmas vászonfalat, de arra a gondolatra, hogy esetleg a Rahad csatornáiból kellene kiásnia a rothadó iszapot, megremegett, mintha ez még a kivégzésnél is rosszabb sors lenne.

– Mondtam én, hogy bárki is beszélne? – Col széttárta a karját, úgy tiltakozott. – Csak azt kérdeztem, hogy meddig ücsörgünk még itt. Meg azt kérdeztem, hogy mikor kapjuk már meg azt a pénzt.

– Addig ücsörgünk itt, amíg azt nem mondom, hogy megyünk! – Döbbenetes volt, hogy Egeanin morgása milyen veszedelmesen jeges tudott lenni: mint a hüvelyből kiröppenő penge halk surranása. – Megkapjátok a pénzeteket, amint célba érünk. Azoknak, akik hűen szolgálnak, a végén még külön jutalmat is adok. Azokra viszont, akik el akarnak árulni, a sír hidege vár!

Col szorosan maga köré húzta toldott-foldott köpenyét, és elkerekedett szemmel nézte a nőt. Igyekezett minél sértettebbnek, minél ártatlanabbnak tűnni, de leginkább úgy nézett ki, mint aki azt reméli, hogy Egeanin közelebb megy hozzá, és akkor ellophatja végre az erszényét.

Mat a fogát csikorgatta. Először is, az az ő aranya volt, amit a nő ilyen lelkesen ígérgetett. Egeaninnek is volt pénze, de erre korántsem lett volna elég. És ami még ennél is fontosabb: a nő ismét magához akarta ragadni az irányítást. A Fényre, nélküle még mindig Ebou Darban ücsörögne, és azon törné a fejét, hogy hogyan játszhatná ki a Keresőket, de az is lehet, hogy már ki is vallatták volna. Nélküle eszébe sem jutott volna, hogy Ebou Dar mellett maradva vészelje át a hajtóvadászatot, vagy hogy éppen Luca cirkuszában bújjon meg. De mit kereshetnek itt a katonák? A seanchanok száz embert, ezret küldtek volna, ha sejtik, hogy Tuon itt lehet. És ha az aes sedai-okra gyanakodtak volna... Nem! Petra és Clarine nem tudták, hogy aes sedai-ok rejtegetésében segítenek, de megemlítették volna, ha sul'damok és damanek is jöttek volna, és a katonák nélkülük nem keresnék a nővéreket. Mat megérintette a kabátja alatt a rókafejes medált. Ébren és álmában is viselte, és lehet, hogy a medál időben figyelmeztetné erre is. Esze ágában sem volt megpróbálni áttörni a lovak felé, és nem csak azért, mert Col és még vagy egy tucat hozzá hasonló gazember azonnal a seanchanok után futna, amint szem elől veszítenék. Nem utálták sem őt, sem Egeanint – Mat legalábbis nem tudott róla, hogy valamivel megsértették volna őket: még Rumann, a kardnyelő is boldogan összebútorozott azóta egy Adria nevű kígyónővel –, de a legtöbb ember nehezen győzte le azt a kísértést, amit még egy kis arany jelentett. És a vászonfalon belül jó pár ember volt, akiket nem hagyhatott egyedül.

– Ha nem kutatják át a tábort, akkor aligha kell tőlük tartanunk – mondta magabiztosan. – De köszönöm, hogy szóltál, Petra. Nem szeretem a meglepetéseket.

Az erőművész intett egyet, mintha azt mondaná, hogy ugyan, nem tesz semmit, de Egeanin és Clarine úgy meredtek rá, mint akik eddig észre sem vették, hogy ő is ott van. Még Col és a félszemű fickó is zavartan pislogott. Mat nehezen állta meg, hogy ne csikorgassa a fogát.

– Elsétálok Luca sátráig, megnézem, mit lehet arra látni. Leilwin, te és Noal menjetek, keressétek meg Olvert, és maradjatok vele.

Szerették a kölyköt, mindenki szerette, és így legalább egy kicsit nem lesznek az útjában. És ha menekülniük kellene, Egeanin és Noal talán ki tudják szöktetni a fiút. A Fény adja, hogy erre ne kerüljön sor! Az csak tragédiához vezethetne.

– Nos, azt hiszem, senki sem élhet örökké. – Noal nagyot sóhajtott, és visszavette a bambuszbotot és a kosarat. A Fény égesse meg, ehhez képest még egy kólikás kecske is életvidámnak látszik. Petra homlokán tovább mélyültek a ráncok. A házasemberek valahogy sosem tűntek vidámnak: Mat már csak ezért sem siettette volna a nősülést. Ahogy Noal eltűnt a vászonfal mögött, a félszemű fickó vágyakozva nézett a hal után. Láthatóan neki sem volt ki az összes kereke. Alighanem még egy felesége is volt valahol.

Mat egészen a szemébe húzta a sapkáját. A kockák még mindig nem dübörögtek fel. Igyekezett nem gondolni arra, hogy már hányszor átvágták kis híján a torkát, hányszor ölték meg majdnem anélkül, hogy a kockák csörögtek volna. De akkor is hallotta volna őket, ha valóban veszélyben lennének! Biztos, hogy hallaná!

Alig három lépést tehetett meg a cirkusz felé, amikor Egeanin hirtelen mellette termett, és sietve átkarolta. Mat döbbenten megállt, és gyanakodva méregette. A nő úgy viaskodott az utasításaival, mint a ponty a horoggal, de ez egészen elképesztő volt.

– Mit képzel, mit csinál? És mi van, ha az a seanchan tiszt felismeri? – Ez persze éppolyan valószerűtlennek tűnt, mint hogy Tylin maga besétáljon a cirkuszba, de bármi, amivel távozásra bírhatja a nőt, kapóra jött.

– Mennyi esélye van annak, hogy ismerjem ezt a fickót? – morgott Egeanin. – Nincs sok... – Az arca egy pillanatra megvonaglott. – ...nem volt sok barátom az Aryth Óceán innenső oldalán. – A keze a keblére lógó, fekete tincsekkel játszott. – És különben is, ebben még a tulajdon édesanyám sem ismerne fel. – A hangja meglehetősen üresen csengett a mondat végén.

Mat úgy érezte, hogy ha ennyire megfeszíti az állát, előbb vagy utóbb el fog törni a foga. Semmi értelme nem lenne leállni veszekedni a nővel a cirkusz kellős közepén, de még mindig élénken élt az emlékezetében, hogy Egeanin hogyan nézett azokra a seanchan katonákra az út szélén.

– Ne nézzen csúnyán senkire sem! – figyelmeztette. – Sőt, ne is nézzen rájuk, ha lehet!

– Szende Ebou Dari nő vagyok. – Egeanin szájából ez úgy hangzott, mint egy párbajkihívás. – Beszélhetsz a nevemben is.

És ezt is úgy mondta, mint valami utolsó figyelmeztetést. A Fényre! Ha egy nő nem hagyta, hogy simán menjenek a dolgok, akkor minden igencsak göröngyös lett: márpedig Egeaninre nem volt jellemző, hogy bármit is megkönnyítsen. Mat egyre inkább tartott tőle, hogy kettéharapja a tulajdon fogát.

A bejárat mögött a cirkusz főutcája merészen kanyargott a kolompárok kocsijaira emlékeztető kis, kerekes házikók között. A szekérrudat mindenütt felhajtották a kocsisüléshez. A lakókocsik között színes sátrak emelkedtek, némelyik akkora volt, mint egy kisebbfajta ház. A legtöbb kocsit is ragyogó színűre mázolták: a kék, a zöld, a vörös, a sárga legkülönfélébb árnyalataiban pompázott mindegyik. A sátrak sem maradtak el mögöttük hivalkodásban, némelyik egyenesen csíkos volt.

Egyik másik helyen az előadók kis faemelvényei álltak az utca szélén; színes mázukat már megkoptatta a tél.

A nagyjából harminc lépés széles, több ezer láb által simára taposott földkígyó valóban utca volt, egyike a cirkuszt átszelő utaknak. A szél felkapta a kocsik kéményéből áradó, keskeny, szürke füstszalagokat. Némelyik sátorban is tüzeltek. A legtöbb mutatványos alighanem még mindig ágyban volt, vagy ha már felkelt, most reggelizett. A cirkuszosok általában későn keltek – Mat ezt nagyra becsülte bennük –, és senki sem akart ebben a hidegben a szabad ég alatt, egy nyílt tűzhely mellett enni. Csak Aludrát látta: a nő a könyökéig feltűrte sötétzöld ruhája ujját, és egy rézmozsárban vadul tört valamit egy jókora farúddal az élénk kék kocsi oldaláról lehajtható kis faasztalon, az egyik kisebb utcácska sarkánál. A karcsú taraboni úgy elmerült a munkájában, hogy észre sem vette Egeanint és Matet, de a férfi ennek ellenére nem tudta megállni, hogy ne mérje végig alaposan. A nő derékig érő sötét haja több száz aprócska, gyöngyös fonatban omlott a hátára, és alighanem Luca legegzotikusabb szerzeményének számított. A cirkuszigazgató illuminátorként hirdette meg, és a legtöbb helyi látványossággal és mutatvánnyal ellentétben, Aludra valóban az volt, akinek mondta magát, bár Mat kételkedett benne, hogy ezt akár Luca maga is elhiszi neki. Mat azon gondolkozott, hogy vajon mit tör porrá ilyen elszántan. És hogy vajon robban-e. Aludra megígérte neki, hogy elárulja a tűzijátékok titkát, ha megfejt egy rejtvényt, de Matnek ötlete sem volt, hogyan álljon neki. De akkor is meg fogja oldani! Egeanin erőteljesen a bordái közé bökött.

– Mindenki azt hiszi rólunk, hogy szeretők vagyunk, mint azt ma már elmondtad egy párszor – mordult fel. – De ki hisz nekünk, ha úgy nézel arra a nőre, mint akit halálra éheztettek?

– Mindig megnézem a csinos nőket, ha még nem tűnt volna fel – vigyorgott Mat szemtelenül.

Egeanin a szokásosnál is határozottabban rángatta meg a fejkendőjét, és megvetően morgott egyet. Mat teljesen elégedett volt. Néha jól jött, hogy a nő olyan végtelenül prűd. Egeanin az életét mentette, de akkor is seanchan volt, és már így is sokkal többet tudott Matről, mint a férfi szerette volna. Nem fogja elárulni neki az összes titkát. Azokat sem, amiket még maga sem tud.

Luca kocsija a cirkusz kellős közepén trónolt, az elképzelhető legjobb helyen: a lehető legmesszebb volt az állatok bűzös ketreceitől és a vászonfal mellé kipányvázott lovaktól. A kocsi még a többi lakóházhoz képest is döbbenetesen csicsás volt: az egészet a legfinomabb lakkfestékkel mázolták kékre és vörösre, és minden tenyérnyi felületen arany csillagok és üstökösök szikráztak. A hold fázisai ezüstfestékkel felkenve ragyogtak a kocsi falán, még az ónkéményen is vörös és kék gyűrűk fénylettek. Egy kolompár is elszégyellte volna magát a láttán. A kocsi egyik oldalán két sor seanchan katona állt mereven a lova mellett: mindegyikükön rajta volt a rovarszerű sisak, és zöld bojtos lándzsájukat egyforma szögben tartották el maguktól. Az egyikük két állat kantárját tartotta: a tiszt lova egy kifejezetten szép, erős marú, karcsú bokájú deres volt. A katonák kék és zöld páncélja kifejezetten póriasnak tűnt Luca kocsija mellett.

Matet nem lepte meg, hogy nem csak őt érdekelték a seanchanok. Bayle Domon frissen borotvált fejét erős, sötét sapka fedte. A férfi egy zöld kocsi kerekének támaszkodva guggolt, vagy harminc lépésnyire a seanchanoktól. Petra és Clarine laktak benne; a nő kutyái, egy csapat mindenféle aprócska állat, a kocsi alatt aludt összebújva. A zömök illiani úgy tett, mintha faragna, de egyelőre csak egy kupac alaktalan forgácsot sikerült lekapirgálnia a kezében tartott fadarabról. Mat örült volna, ha a fickó bajszot növeszt, vagy leborotválja a szakállát is: fedetlen felsőajka elárulta, hogy illiani, és valakinek még eszébe juthat, hogy Egeaninnek köze volt egy hasonló férfihoz. A magas, könnyed Blaeric Negina, aki úgy támaszkodott a kocsinak, mintha csak Domont szórakoztatná, nem habozott levágni shienari kontyát, hogy elkerülje a seanchanok figyelmét, bár legalább olyan gyakran és csodálkozva simogatta a fején a pár hetes borostát, mint amilyen gyakran Egeanin a parókáját igazgatta. Lehet, hogy jobb lenne, ha sapkát viselne. Kopott, kikönyökölt, sötét kabátjukban, megvásott csizmájukban könnyen a cirkusz körül dolgozó mindenesnek nézhette volna őket bárki. Legfeljebb csak egy másik cirkuszos fedezte volna fel a turpisságot. Mind a ketten a seanchanokat lesték, bár megpróbáltak úgy tenni, mintha nem is ezért jöttek volna. Blaericnek jobban ment a dolog, de hát ő őrző volt. Úgy tűnt, mintha teljesen lekötné Domon faragványa. Csak néha lopott egy kurta kis pillantást a katonák felé, és azt is hűvösen, érdektelen arccal. Domon összevont szemöldökkel méregette a seanchanokat, vagy olyan mérgesen meredt a kezében forgácsolódó fára, mintha a puszta akaratával próbálná megformázni. Teljesen az agyára ment, hogy so'jhin volt.

Mat éppen azon gondolkozott, hogyan kellene közelebb lopódznia Luca kocsijához, és miképp tudna úgy hallgatózni, hogy a katonáknak ne tűnjön fel, amikor a kocsi hátuljába vágott ajtó kitárult, és egy fakószőke seanchan masírozott le a lépcsőn. Amint a lába a földre ért, már a fejébe is nyomta kék tollas sisakját. Luca is megjelent mögötte, díszes, skarlát hímes, arany napkorongokkal kivert kabátjában, és körülményesen hajlongva követte a tisztet. Lucának legalább két tucat kabátja volt, és egyik csicsásabb a másiknál. Még szerencse, hogy az ő kocsija volt a legnagyobb az egész cirkuszban, mert különben nem fért volna el a tulajdon ruháitól.

A seanchan tiszt oda sem figyelt Lucára, hanem felpattant a lova nyergébe, megigazította a kardját, és vakkantott pár parancsot. Az emberei azonnal nyeregbe szálltak, és kettes oszlopba fejlődtek. Lassan léptettek el a kijárat felé. Luca arcára rámerevedett a kedélyes mosoly, és úgy nézett a távozók után, hogy bármikor újra meghajolhasson, ha hátranéznének.

Mat egészen az utca szélére húzódott, és eltátotta a száját. Úgy tett, mint aki döbbenten nézi a mellette ellovagoló díszes katonákat. Nem mintha bármelyikük ránézett volna – a tiszt egyenesen előre meredt, akárcsak a mögötte lovagoló katonák –, de senki sem törődött a vidéki fajankókkal. Senki még csak meg sem jegyezte őket. Legnagyobb meglepetésére Egeanin a lábát tanulmányozta nagy odaadással, és erősen szorította az álla alatt megcsomózott kendőt, míg csak az utolsó katona el nem ment mellettük. Akkor felemelte a fejét, és lebiggyesztett szájjal nézett utánuk.

– Úgy tűnt, mintha ismertem volna azt a kölyköt – morogta halkan. – Én hoztam Falmébe a Rettenthetetlenen. Az inasa meghalt útközben, és azt hitte, hogy használhatja helyette az egyik emberemet. Ki kellett ábrándítanom. Olyan jelenetet csapott, mintha a Vér tagja lett volna.

– Vér, vér és hamu! – lehelte Mat. Hány másik emberrel veszett még össze ez a nő, hány embernek volt rá jó oka, hogy megjegyezze az arcát? Ha csak abból indult ki, hogy vele hogyan viselkedett, hát több száznak. Ő pedig hagyta úgy mászkálni, hogy csak egy paróka és egy idegen szabású ruha álcázza! Több száznak? Nem, nem is, több ezernek! Ez a nő még egy téglát is kihozna a béketűrésből.

A tiszt mindenesetre most már elment. Mat lassan kiengedte a levegőt. A szerencséje még mindig nem hagyta el. Néha úgy érezte, hogy csak ezért nem veti a földre magát zokogva, mint egy kisgyerek. Megindult Luca felé, hogy kiderítse, mit kerestek itt a katonák.

Domon és Blaeric legalább olyan gyorsan odaértek a cirkuszigazgatóhoz, mint Egeanin és Mat, és az illiani arckifejezése csak még mérgesebb lett, amint észrevette, hogy Mat átkarolja a nőt. Az illiani megértette, hogy miért van szükségük erre a mesére, de úgy tűnt, mintha azt hinné, hogy ennek ellenére bárkit meggyőzhetnek a történet igazáról anélkül is, hogy a másikhoz érnek. Mat elengedte Egeanint – itt senkit sem kellett megtévesztenie: Luca mindenről tudta az igazat –, és Egeanin is ellépett volna mellőle. Aztán Domonra siklott a tekintete, és szorosan átkarolta Mat derekát. Mindeközben mit sem változott az arckifejezése. Domon továbbra is mérgesen nézett, de most már nem rájuk, hanem a földre. Mat úgy érezte, hogy még a seanchanokat is előbb meg fogja érteni, mint azt, hogy egy nő mit miért tesz. Vagy hogy egy illiani hogyan viselkedik.

– Lovak – mordult fel Luca, még mielőtt Mat megállhatott volna. Mindannyiukra csúnyán nézett, de Matre zúdította a haragját. Egy kicsit magasabb volt nála, de ki is húzta magát, hogy még jobban lenézhessen a fiatal férfira. – Lovakat akart! Megmutattam neki az igazolást, amit maga Suroth nagyúrnő írt alá, de számított az neki? Az sem érdekelte, hogy megmentettem egy magas rangú seanchant.

Az a nő ugyan nem volt magas rangú, és Luca nem megmentette, hanem befogadta a cirkuszba, mint mutatványost, és így elősegítette a bujkálását, de az igazgató szerette eltúlozni a saját cselekedeteit.

– Különben sem tudom, hogy meddig érvényes ez a felmentő irat. A seanchanok kétségbeesetten meg akarnak szerezni minden lovat. Bármelyik nap értük jöhetnek. – Az arca lassan már olyan vörös volt, mint a kabátja, és vádlón Matre szegezte az ujját. – Miattad fogják elvenni a lovaimat! És hogyan utaztatom a cirkuszt lovak nélkül? Na, ezt válaszold meg nekem, ha tudod! Azon nyomban el akartam indulni, mikor láttam azt az őrültekházát a kikötőben, de te kicsavartad a karomat. Le fogják vágni a fejemet, csak temiattad! Már több száz mérföldre lehetnék innen, ha nem veszel rá, hogy maradjak, ha nem lovagolsz ki ide éjnek évadján, ha nem vonsz bele mindenféle őrült cselszövésekbe. Egy árva fityinget sem kerestem már napok óta! Az elmúlt három napban annyian sem jöttek, ami az állatok egynapi takarmányát fedezi. A félnapi takarmányukat sem. Már egy hónapja el kellett volna mennem! Ha nem előbb! Úgy bizony!

Mat kis híján elnevette magát, ahogy a cirkuszigazgató szavai vad hörgésbe fulladtak. Lovak! Az egész csak a lovak miatt volt. És különben is, az az elképzelés, hogy ilyen nehéz szekerekkel öt nap alatt meg lehet tenni száz mérföldet, éppolyan nevetséges volt, mint Luca kocsija. A fickó persze valóban elmehetett volna egy hónapja is, két hónapja is, és csak azért maradt, hogy az utolsó garast is kicsikarja az Ebou Dari közönségből és az újonnan érkezett seanchanokból. Ami pedig azt illeti, hogy hat éjszakával korábban rávette arra, hogy még maradjon, hát az sem volt nehezebb, mint legurulni az ágyról alvás közben. Mat persze nem nevetett Luca szemébe, csak a vállára tette a kezét. Az igazgató hiú volt, mint egy páva, és a tetejébe mohó is, de ennek ellenére nem lett volna értelme még jobban feldühíteni.

– Ha épp aznap éjjel indultál volna útnak, Luca, nem lett volna egy kicsit gyanús? A seanchanok pozdorjává törték volna a kocsijaidat mielőtt két mérföldet megtehettél volna! Tulajdonképpen én mentettelek meg ettől a sorstól. – Luca mérgesen meredt rá: hiába, az emberek általában a saját orrukig sem látnak el. – Különben is, nem kell tovább aggódnod! Amint Thom visszaér a városból, elindulhatunk, és annyi mérföldet tehetünk Ebou Dar és Valan Luca cirkusza közé, amennyit csak akarunk.

Luca olyan hirtelen ugrott meg, hogy Mat ijedtében hátralépett, de a férfi csak kis körben ugrálva nevetgélt egyet. Domon kidülledt szemmel nézte, és még Blaeric is mintha kizökkent volna a nyugalmából. Luca néha egészen egyszerűen mintha megbolondult volna.

Luca alig kezdhetett bele az örömtáncba, amikor Egeanin máris ellökte magától Matet.

– Amint Merrilin visszatér? Parancsba adtam, hogy senki nem hagyhatja el a társulatot! – Jeges dühvel méregette hol Lucát, hol Matet: jeges, égően jeges dühvel. – Elvárom, hogy engedelmeskedjenek a parancsaimnak!

Luca hirtelen abbahagyta az örömködést, és oldalvást végigmérte a nőt, aztán váratlanul meghajolt, és olyan meggyőzően lengette képzeletbeli köpenyét, hogy az ember szinte látta. És szinte látta rajta az aranyhímzést is. Luca azt hitte, hogy ha valaki, hát ő tud bánni a nőkkel.

– Kegyed parancsol, édes úrnőm, én pedig örömmel engedelmeskedem! – Kiegyenesedett, és bocsánatkérően megvonta a vállát. – De Cauthon mesternél van az arany, és attól tartok, hogy mégiscsak a pénznek tartozom elsőképp engedelmességgel.

Mat arannyal teli ládája már a színesre mázolt igazgatói kocsiban lapult, és Luca karját legfeljebb azzal csavarta ki, hogy bevitte hozzá. Ennél nyomósabb érv nem is kellett. Talán az is a hasznukra volt, hogy Mat ta'veren, de elég aranyért cserébe Valan Luca a Sötét Urat is elrabolta volna. Egeanin mély levegőt vett, és láthatóan elszánta magát, hogy még jobban ledorongolja az igazgatót, de a férfi szinte azonnal hátrafordult, és vidáman kurjongatva, apró szökellésekkel felpattogott a kocsija lépcsőjén.

– Latelle, Latelle! Azonnal fel kell keltenünk mindenkit! Végre elindulunk, abban a szempillantásban, hogy Merrilin visszaért! A Fénynek hála! Végre!

Egy pillanattal később ismét visszatért, és leszökkent a lépcsőn, a feleségével a nyomában. Latelle csillogó orsókkal kihímzett fekete bársonyköpenyt terített a vállára. Komor arca volt, és ahogy Matre nézett, felhúzta az orrát, mintha valami roppant büdös dolog került volna elé. Egeaninre olyan pillantást vetett, amitől az idomított medvéi alighanem azonnal felmásztak volna a legközelebbi fára. Latelle-nek nem tetszett az az ötlet, hogy egy asszony elhagyja a férjét; akkor sem, ha ő is tudta, hogy ez csak álca. Szerencsére valamiért istenítette Lucát, és majdnem annyira imádta az aranyat is, mint a férjeura. Luca máris a szomszéd kocsi ajtaján dörömbölt, és Latelle odaszaladt egy másik csiricsáré szekérhez, hogy bekopogtasson.

Mat nem maradt, hogy megnézze, sikerrel járnak-e, hanem sietve elindult az egyik mellékutcácskán. A főutcához képest ez inkább csak sikátornak tűnt, de ugyanolyan színes kocsik és sátrak között kanyargott. Mindegyik gondosan be volt zárva, a spalettákat is becsukták, hogy kevésbé legyen odabenn hideg, és a fémkéményekből csak úgy dőlt a füst. Itt nem voltak az előadáshoz ácsolt faemelvények: a kocsik között szárítókötél lógott, rajta a mosott ruha, és itt-ott eldobált fajátékok hevertek a sárban. Ebben az utcácskában laktak, és azért is volt olyan szűkös a hely, hogy az idegeneknek ne legyen kedve betolakodni ide.

Egész gyorsan haladt a csípője dacára is – a fájdalom nagyobb részét sikerült kigyalogolnia –, de alig tett meg tíz lépést, amikor Egeanin és Domon beérte. Blaeric eltűnt: alighanem ment, hogy szóljon a nővéreknek, hogy minden rendben, biztonságban vannak, és végre el fognak indulni. Az aes sedai-ok szolgálóként lapultak a táborban, akik csak attól rettegnek, hogy úrnőjük kegyetlen férje rájuk ne akadjon. Már nagyon elegük volt abból, hogy a kocsijukban kell maradniuk, és annak sem örültek, hogy együtt kellett lakniuk a három sul'dammal. Ehhez Mat ragaszkodott, egyrészt azért, hogy az aes sedai-ok megfigyelhessék a sul'damokat, másrészt pedig azért, mert remélte, hogy a sul'damok elterelik róla a nővérek figyelmét. Ennek ellenére Mat kifejezetten örült, hogy Blaeric elment, és neki már nem kell meglátogatnia azt a kocsit is. Egyik vagy másik nővér mindig magához hívatta – úgy naponta ötször – és általában nem tudta kikerülni, hogy meglátogassa őket, de sosem volt kellemes élmény.

Egeanin ezúttal nem karolta át, hanem előre bámulva masírozott mellette, és még a parókáját sem tapogatta. Domon mögöttük imbolygott, mint valami hatalmas medve, és vaskos illiani tájszólásában motyogott maga elé. A sapka alól kilátszott a fél feje, és látszott az is, hogy a szakálla hirtelen véget ért a füle magasságában, és onnantól felfelé csak pár napos borosta fedte a fejét. Ettől egészen... befejezetlennek tűnt.

– Két kapitány egy hajón, biztos tragédiához vezet – morogta Egeanin túljátszott türelemmel. Megértően mosolygott Matre, de úgy, mint akinek fáj a tulajdon arckifejezése.

– Nem egy hajón vagyunk – válaszolta Mat.

– Az elv ugyanaz, Cauthon! Te csak egy paraszt vagy. Tudom, hogy a bajban is jól megállod a helyed, de... – Egeanin sötéten nézett hátra a mögöttük kullogó Domonra. Ő hozta össze Mattel, és a nő akkor még azt hitte, hogy egy egyszerű bérenccel van dolga. – De ebben a helyzetben jó ítélőképességre és tapasztalatra van szükség. Veszélyes vizeken hajózunk, és te semmit sem tudsz a vezetésről.

– Többet is, mint gondolná – válaszolta Mat szárazon. Napestig sorolhatta volna azoknak a csatáknak a nevét, ahol seregeket vezetett, de legfeljebb csak egy történész emlékezett már rájuk, vagy az is lehet, hogy ő sem. És különben sem hinne neki senki. Ő sem hinné el, ha más állna elő ilyesmivel. – Különben is, nem kellene önnek és Domonnak is összecsomagolnia? Gondolom, nem akarnak semmit sem itt felejteni.

Egeanin összes holmija fenn volt már a kis lakókocsin, amit Mattel és Domonnal osztott meg – ritka kényelmetlen lakótársak, de elkerülhetetlen volt, hogy így legyen –, ám Mat meggyorsította a lépteit, hátha a nő észreveszi magát, és megérti a célzást. Különben is, most már látszott az úti célja. Egy betegesen sárga és egy smaragdzöld lakókocsi között aprócska, rikító kék sátor lapult: épp csak akkora, hogy elférjen benne három keskeny ágyacska, de hát nem nagyon válogathatta meg, hogy kit hol szállásol el azok közül, akiket magával hozott Ebou Darból. Meg kellett vesztegetnie azokat is, akik kiköltöztek a kedvéért egy-egy kocsiból, de azokat is, akik befogadták őket. És így is csak azt sikerült megszereznie, amit a tulajdonosai hajlandóak voltak átadni nekik. Bár ennyi pénzért a legjobb fogadóban is lakosztályt kapott volna. A sötét, zömök, fekete, rövid hajú Juilin a földön ült a bejárat előtt. Olverrel játszott. A kölyök már nem volt olyan sovány, mint amikor Cairhienben Mat mellé került, de így is vékonyka, és alacsony a korához képest. Tíz évesnek mondta magát. A hideg dacára egyikükön sem volt kabát, és Rókák és Kígyókat játszottak. A játékot még a kölyök apja rajzolta – azóta meghalt, és ez az ócska, vörös rongydarab lett Olver legféltettebb kincse. A fiú dobott egyet a kockával, megszámolta, mennyit léphet, és elmélyülten nézte a fekete vonalak és nyilak összevisszaságát: azon gondolkozott, hogy merre is lépjen. A teari szaglászt kevésbé kötötte le a játék. Azonnal kihúzta magát, amint észrevette Matet.

Noal hirtelen kiugrott a sátor mögül, és úgy lihegett, mint aki futásban fulladt ki. Juilin döbbenten nézett fel a vénemberre, és Mat mérgesen összevonta a szemöldökét. Azt mondta Noalnek, hogy egyenesen ide jöjjön! Hova mehetett helyette? Noal várakozva nézett rá: nem volt zavarban, nem szégyellte magát, egészen egyszerűen csak hallani akarta, mit intézett Mat.

– Tudod, hogy itt jártak a seanchanok? – kérdezte Juilin, és Mat felé fordult. Odabenn, a sátorajtó mögött meglibbent egy árny, és egy sötét hajú nő, aki eddig az egyik ágyon üldögélt egy durva, szürke köpenybe burkolódzva, most előrehajolt, és Juilin vállára tette a kezét. És óvatosan végigmérte Matet. Thera egészen csinos volt, különösen, ha az ember szerette, ha valakinek mindig dacosan biggyed le a szája, és Juilinnek láthatóan ez sem volt ellenére. A nő emellett Amathera Aelfdene Casmir Lounault, Tarabon Panarkhája volt: az országában leginkább ez a cím felelt meg a királynőnek. Legalábbis egyszer régen Panarkha volt. Juilin tudta, és Thom is, de egyikük sem tartotta elég fontosnak ahhoz, hogy Matnek is szóljon, csak amikor már kinn voltak a cirkusznál, bár Mat úgy vélte, hogy a többi mellett ez már igazán nem számít. A nő jobban hallgatott a Therára, mint az Amatherára, nem voltak különleges kívánságai, legfeljebb csak az, hogy Juilin mellette legyen, és amúgy sem volt rá nagy esélyük, hogy valaki itt felismerje. Mat remélte, hogy nemcsak hálát érez, amiért megmentették, hanem valóban szereti Juilint, mert a férfi teljesen bele volt bolondulva. Miért ne eshetne szerelembe egy trónfosztott panarkha egy szaglásszal? Történtek már ennél furcsább dolgok is... Bár most pont egy sem jutott az eszébe.

– Csak látni akarták Luca lovainak az engedélyét – mondta. Juilin bólintott egyet, és láthatóan megkönnyebbült.

– Még szerencse, hogy nem számolták meg a lovakat. – Az engedélyen fel volt sorolva az is, hogy Luca egészen pontosan hány lovat tarthat. A seanchanok bőkezűen osztogatták a jutalmakat, de olyannyira szűkében voltak a lovaknak és a kocsiknak, hogy nem nézték volna jó szemmel, ha valaki az orruk előtt csap fel kupecnek. – Legjobb esetben csak elvették volna a felesleget. A legrosszabb esetben viszont...

A szaglász megrázta magát. Ő is olyan vidám ember volt, hogy csak na! Thera hirtelen szorosabbra húzta magán a köpenyt, és egy halk, kurta sóhajjal eltűnt a sátor mélyében. Juilin Mat háta mögé nézett, és megkeményedett a tekintete – márpedig a teari legalább olyan keményen tudott nézni, mint egy őrző. Egeanin láthatóan nem értett Mat célzásaiból, és most Juilinék sátrát nézte nagy mérgesen. Domon karba font kézzel állt mellette, és megfeszült az álla. Vagy elgondolkozott valamin, vagy már igencsak fogytán volt a türelme.

– Szedd össze a sátradat, Sandar! – utasította Egeanin. – A cirkusz elindul, amint Merrilin visszaérkezett. – Megfeszült az álla, de nem nézett mérgesen Matre. Nem mérgesen nézett rá. – Gondoskodj róla, hogy a... nőd... ne keverjen bajt!

Thera az utóbbi időben szolga volt, da'covale, Suroth úrnő személyes tulajdona, egész addig, amíg Juilin el nem lopta tőle. Egeanin szemében egy da'covale ellopása majdnem olyan súlyos bűnnek számított, mint ha valaki kiszabadít egy damanet.

– Lovagolhatok Szellőn? – kiáltott fel Olver, és izgatottan felpattant. – Ugye lovagolhatok rajta, Mat? Megengeded, Leilwin?

Egeanin rámosolygott a kölyökre. Mat még sosem látta valakire mosolyogni: még Domont sem tisztelte meg ezzel.

– Még nem – mondta Mat. Addig semmiképp sem, amíg nem jutnak elég messze Ebou Dartól, ahol senki sem emlékszik rá, hogy egy szürke ló egy kisfiúval a hátán hogyan nyert meg minden versenyt. – Talán majd pár nap múlva! Juilin, szólsz a többieknek? Blaeric már tudja, úgyhogy a nővérekkel nem kell törődnöd!

Juilin nem vesztegette az idejét, épp csak behajolt a sátorba, hogy megnyugtassa Therát. A nőt mostanában elég sokszor meg kellett nyugtatni. Majd amikor kijött karján egy sötét, teari szabású kabáttal, amin lassan már meglátszott az idő nyoma, csak odavetette Olvernek, hogy tegye el a játékot, és segítsen Therának csomagolni, míg csak vissza nem ér. Aztán a fejébe csapta lapos tetejű, kúpos, vörös kalapját, és elindult. Útközben bújt bele a kabátba. Egeaninre rá sem nézett. A nő tolvajnak tartotta, és egy szaglász számára ennél sértőbb dolog nem is létezett; Juilin legalább annyira nem kedvelte Egeanint, mint az őt. Mat szívesen megkérdezte volna Noalt, hogy merre csavargott, de az öregember fürgén Juilin után vetette magát, és csak hátraszólt, hogy segít szólni mindenkinek, hogy nemsokára elindulnak. No persze két ember valóban hamarabb értesíteni tudott mindenkit – Vanin és a másik négy életben maradt embere a cirkusz egyik oldalán zsúfolódtak be egy aprócska sátorba, míg Noal épp az ellenkező csücskében lakott Thommal és Mat két inasával, Lopinnal és Nerimmel –, és a kérdés hirtelen érdektelennek tűnt. A tábort lassan megtöltötte a kiabálás. Volt, aki azért ordított a lovászokkal, hogy azonnal kerítsék elő a kocsija elé való fogatot, mások pedig azt próbálták megtudni, hogy mi a fene történik valójában. A karcsú, hajlékony Adria egy virágos zöld ruhában szaladt feléjük, és besiklott a betegsárga kocsiba, ahol a négy másik kígyótestű lakott. Valaki a zöld kocsiban harsányan felkiáltott, hogy néhányan még aludni szeretnének. Az előadóművészek gyermekei közül páran – néhányuk már szintén szerepelt a műsorban – elszaladtak mellettük, és a játék összehajtogatásával foglalatoskodó Olver felnézett. Ha nem az lett volna a legféltettebb kincse, alighanem eldobja, és utánuk ered. Eltart még egy ideig, mire mindenki útra kész lesz, de Mat nem ezért nyögött fel. Hirtelen észlelte, ahogy a fejében ismét felzúg a kockacsörgés.

Harmadik fejezet

Színlegyező

Mat nem tudta, hogy sírjon-e, vagy inkább átkozódjon. Most, hogy elmentek a katonák, és épp készültek elhagyni Ebou Dar környékét is, semmi oka nem volt azoknak az átkozott kockáknak, hogy csörögjenek; de hát soha semmi okuk nem volt rá, hogy meghallja őket, avagy jobban mondva mindig csak akkor jött rá, hogy mire figyelmeztetik, amikor már rég túl késő volt. Bármi fog történni, lehet, hogy csak napok múlva lesz, de az is lehet, hogy egy kurta órácskán belül bekövetkezik. Mat még sosem jött rá időben, hogy miről lehet szó. Csak abban lehetett biztos, hogy valami fontos közeleg – fontos vagy borzalmas –, és hogy semmiképp sem kerülheti el. Néha, például aznap éjszaka a kapunál, akkor sem értette meg, hogy miért csörögtek a kockák, amikor már rég elhallgattak. Csak azt az egyet tudta, hogy bármennyire idegesíti ez a Fényverte dübörgés, bármennyire úgy érzi magát, mint egy rángógörcsös bakkecske, nem akarja, hogy megálljanak. De hát mindig megálltak. Előbb vagy utóbb, de megálltak.

– Jól vagy, Mat? – kérdezte Olver. – A seanchanok most már nem kaphatnak el!

Igyekezett meggyőzően nézni a férfira, de a hangjában a kérdés árnyéka rezgett.

Mat hirtelen rádöbbent, hogy a semmibe mered. Egeanin összeráncolt homlokkal nézte, miközben öntudatlanul is a parókájával játszott, és látszott rajta, hogy majd' szétveti a düh, amiért Mat nem figyel rá. Domon tanakodva méregette: Mat megette volna a sapkáját, ha kiderül, hogy a férfi nem azon gondolkozott, hogy vajon megsértődjön-e Egeanin nevében is. Még Thera is őt nézte a sátor ajtaja mögül, bár igyekezett elkerülni Egeanin tekintetét. Mat nem tudta volna megmagyarázni. Csak az hinné el, hogy mindenféle láthatatlan kocka hangját hallja, akinek zabkása van az agya helyén is. Vagy akit már megjelölt a Hatalom. Vagy a Sötét Úr. Mat nem érezte feltétlenül szükségesnek, hogy az emberek ilyesmivel gyanúsítsák. És lehet, hogy most megint arról az éjszakáról van szó, a kapunál... Nem, ezt a titkot igazán nem akarta mások orrára kötni. És különben sem használna vele senkinek.

– Nem, Olver, minket sosem kapnak el! Téged meg engem sosem! – Felborzolta a kölyök haját, és Olver szélesen elvigyorodott: az ő aggodalmait ennyivel is el lehetett hessegetni. – Addig legalábbis semmiképp sem, amíg nyitva tartjuk a szemünket, és eszünknél vagyunk. Igaz, ha az ember ezt elfelejti, akkor már a saját lábában is orra bukhat...

Olver komolyan bólintott, de Mat a többieknek célozta ezt a kis emlékeztetőt. Vagy talán saját magának. A Fényre, ennél semmiképp sem lehetnének éberebbek! Olvert kivéve, aki az egészet csak egy érdekes kalandnak tartotta, már azelőtt is mind rettenetesen gyanakvóak voltak, hogy elhagyták volna a várost.

– Most pedig menj, Olver, tedd, amit Juilin mondott, és segíts Therának!

Éles szélroham száguldott végig a táboron, és Mat megborzongott.

– És vedd fel a kabátodat, hideg van! – tette hozzá, miközben Olver már besurrant a sátorba Thera mellett. Az odabentről kiszűrődő zajok alapján azonnal nekilátott a munkának, de Thera továbbra is a bejárat mellett kuporgott, és Matre meredt. Ha Mat Cauthon nem törődött volna a kölyökkel, halálra fagyott volna!

Amint Olver eltűnt, Egeanin közelebb lépett Mathez. Ismét csípőn volt már a keze. A férfi halkan felnyögött.

– Most elrendezzük a dolgot, Cauthon – mondta kemény hangon. – Most! Nem hagyom, hogy a pusztulásba vezess minket azzal, hogy folyamatosan megmásítod a parancsaimat!

– Nincs mit megbeszélnünk – válaszolta a férfi. – Sosem voltam a maga fizetett embere, és ennyi az egész.

Egeanin arca valahogy még keményebb lett, és szinte ordított róla, hogy egyáltalán nem tetszik neki ez a válasz. Kitartó volt, mint egy buldog, de valahogy csak le tudja feszíteni az állkapcsát a lábáról. A Fény égesse meg, ha szívesen egyedül maradt volna a fejében dübörgő kockákkal, de talán még az is jobb lett volna, mint aközben hallgatni őket, hogy épp ezzel a nőve vitatkozik.

– Meglátogatom Tuont, mielőtt elindulnánk. – A szavak csak úgy kicsúsztak a száján, mielőtt megfogalmazódtak volna benne. Mat hirtelen ráébredt, hogy a gondolat egy ideje már ott köröz sötét árnyékként a tudata peremén, és egyre határozottabb körvonalat ölt. Egeanin arcából kifutott a vér Tuon neve hallatára, és Mat egy halk kis sikolyt hallott a sátor felől, majd nagyot csapódva a helyére libbent a sátor ajtaja. Az egykori panarkhába mélyen beleivódtak a seanchan szokások az alatt a rövid idő alatt, amit Suroth tulajdonaként töltött, és a tabuikból is átvett jó párat. Egeanint viszont keményebb fából faragták.

– Miért? – kérdezte határozottan. Szinte levegőt sem vett, csak folytatta; a hangja dühösen és aggodalmasan remegett. – Nem szólíthatod így! Meg kell adnod neki a kellő tiszteletet!

Lehet, hogy nem is volt annyival keményebb ez a fa? Mat elvigyorodott, de Egeanin láthatóan nem értette a tréfát. Tiszteletet? Hogyan adhatná meg a kellő tiszteletet valakinek, akinek kipeckelte a száját, aztán belecsavarta egy faliszőnyegbe? Ha Tuon úrnőnek szólítja, vagy a feje tetejére áll, az sem változtat ezen. De persze ott volt az is, hogy Egeanin még a megszöktetett damanekról is szívesebben beszélt, mint Tuonról. Ha úgy tehetne, mintha Tuont nem rabolták volna el, egy percig sem habozna, és láthatóan így is megpróbált úgy élni, mintha mindez nem történt volna meg. A Fényre, akkor is úgy tett, mintha ez épp nem történne meg, amikor elrabolták a lányt. Egeanin számára minden más bűne eltörpült emellett.

– Mert beszélni akarok vele – mondta. És miért is ne akarhatna beszélni vele? Előbb vagy utóbb úgyis meg kell tennie.

Az emberek lassan megindultak fel-alá a szűkös kis utcácskán. Félig öltöztek csak fel, a férfiak inge még kitűrve lógott a nadrágjukra, és a nők haján még ott volt az éjszaka viselt kendő. Egy nyurga fiúcska, aki alig volt nagyobb Olvernél, cigánykerekezve rohant el mellettük. Mat nem tudta, gyakorol, vagy játszik. A sötétzöld kocsiban alvó fickó még mindig nem került elő. Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkusza még nem indul el órákig. Még mindenre volt ideje.

– Velem jöhetne – vetette föl a lehető legártatlanabbul. Ez már előbb is eszébe juthatott volna.

A meghívás hallatán Egeanin tényleg úgy megdermedt, mint egy kőbálvány. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy még ennél is jobban elsápadjon, de mégis egy újabb árnyalatnyit halványodott az arca.

– Megadod neki az őt megillető tiszteletet! – mondta rekedten, és mindkét kézzel az álla alatt megcsomózott kendőt markolta, mintha csak még jobban a fejébe akarta volna nyomni a fekete parókát. – Gyere, Bayle! Meg akarom nézni, hogy valóban mindent rendben elraktunk-e.

Domon egy pillanatra habozott, miközben a nő már sarkon is fordult, és eltűnt a tömegben, anélkül, hogy akárcsak hátrapillantott volna. Mat gyanakodva méregette a fickót. Ködös, elmosódott emlékfoszlányai voltak csak arról, hogy egyszer Domon hajóján menekült, de azonkívül, hogy egyszer ez is megesett, nem emlékezett többre. Thom jóban volt Domonnal, és ez az illiani mellett szólt, de az egykori hajóskapitány mindenben Egeanin embere volt. Mindenben a nőt követte: még Juilint is megutálta a kedvéért. Mat épp csak annyira bízott meg benne, mint a nőben. Egyszóval nem nagyon. Egeaninnek és Domonnak megvoltak a maguk céljai, és az nem szerepelt bennük, hogy Mat Cauthon irháját is megmentsék. Mat nem hitte volna, hogy a férfi jobban bízik benne, mint ő bennük, de jelen esetben egyiküknek sem volt más választása, mint hogy elfogadja a társait.

– A szerencse csípjen meg – motyogta Domon, és megvakarta a bal füle fölött serkenő borostát. – Bármire készülsz is, azt hiszem, túl nagy fába vágtad a fejszédet. Keményebb nő ám annál, mint hinnéd.

– Egeanin? – kérdezte Mat hitetlenkedve. Sietve körbenézett, hogy nem hallotta-e meg valaki más is az utcán az elszólását. Páran ránéztek Domonra és rá is, miközben a dolguk után szaladtak, de senki sem lassított, és senki sem nézett rájuk vissza. Nem Luca volt az egyedüli, aki alig várta már, hogy elmehessen a város mellől, ahonnan már senki sem látogatott ki megnézni a cirkuszt, és mindenki jól emlékezett még arra is, hogy milyen volt az, amikor az egész kikötőt lángra lobbantották a villámok egy éjszaka. A legszívesebben mind már aznap éjjel tábort bontottak volna, és akkor Matnek nem lenne hova elrejtőznie, de Luca szerencsére lebeszélte őket az azonnali indulásról. A beígért arany nagyon is meggyőzhetővé tette Lucát. – Tudom, hogy keményebb, mint egy régi csizmaszár, Domon, de engem nem érdekelnek a csizmaszárak. Ez nem valami átkozott hajó, és nem hagyom, hogy átvegye az irányítást, és mindent tönkretegyen nekem!

Domon elfintorodott, és úgy nézett Matre, mintha a fiatalabbik férfi gyengeelméjű volna.

– A lányra gondoltam, te szerencsétlen! Te vajon olyan nyugodt lennél, mint ő, ha valaki felkapna az éjszaka kellős közepén, és elrabolna? Bármire készülsz is, az a vad hablatyolás arról, hogy a feleséged, még könnyen az életedbe kerülhet!

– Csak bolondoztam – motyogta Mat. – Hányszor mondjam még el? Kicsit megzavart, hogy hirtelen feltűnt.

No, ez legalább igaz is volt. Még egy átkozott trallokot is megzavart volna, ha hirtelen rájön, hogy ki is Tuon! Domon hitetlenkedve nyögött egyet. Jól van, Mat maga is tudta, hogy nem ez a legmeggyőzőbb magyarázat, amivel életében előállt, de valamiért Domonon kívül mindenki készségesen elhitte, aki csak hallotta. Mat legalábbis úgy vélte, hogy tényleg elhitték. Egeanin már Tuon puszta gondolatára is megnémult, de ha azt hitte volna, hogy a férfi komolyan gondolja, amit összezagyvált, alighanem mégis leszúrta volna. Egy jó hosszú tőrrel. Az illiani Egeanin után nézett, és megcsóválta a fejét.

– Mostantól nem ártana, ha jobban odafigyelnél arra, hogy miket beszélsz! Eg... Leilwin kis híján idegrohamot kap, ahányszor csak az eszébe jut, hogy mit is mondtál. Hallottam, hogy miket motyog magában, és fogadni mernék, hogy a lányka sem veszi sokkal könnyedebben a dolgot. Ha még egyszer „bolondozol” vele, lehet, hogy nemsokára nyakból borotvál minket valami kedélyes seanchan borbély.

Kifejezően elhúzta az ujját a torka előtt, és kurtán biccentett egyet, majd átfurakodott a tömegen, Egeanin nyomában.

Mat a férfi után nézett, és megrázta a fejét. Tuon, kemény? Persze, a Kilenc Hold Leánya volt, meg minden ilyesmi, és amikor még a Tarasin palotában laktak, egy pillantásától kitörte Matet a hideglelés. Akkor még persze azt hitte, hogy a lány csak egy fennhéjázó seanchan nemeskisasszony, és különben is csak azért ijedt meg tőle mindig, mert Tuon a lehető legváratlanabb helyeken bukkant fel. Csak azért. Kemény? Úgy nézett ki, mint egy fekete porcelánbaba! Milyen kemény lehetne? Alig bírtad elkerülni, hogy ne törje be az orrodat, vagy ne tegyen még komolyabb kárt benned, emlékeztette magát.

Nagyon is odafigyelt arra, hogy ne ismételje meg azt, amit Domon találóan csak „zagyvaságnak” nevezett, de az igazság mégiscsak az volt, hogy feleségül fogja venni Tuont. Már a puszta gondolattól is elszontyolodott. Tudta, mintha csak megjósolták volna – tulajdonképpen az is történt. Azt ugyan el nem tudta képzelni, hogy hogyan is jöhetne létre egy ilyen házasság: láthatóan teljesen lehetetlen volt. Mat nem sírt volna, ha nem is kell épp Tuont elvennie. De sajnos biztos volt benne, hogy az lesz a vége. Miért van az, hogy mindig átkozott némbereket kell abba az átkozott nyakába vennie, akik vagy késsel hámozzák meg, vagy megpróbálják lerúgni a fejét? Ez olyan tisztességtelen!

Egyenesen ahhoz a kocsihoz indult, ahol Tuont és Seluciát őrizték. Setalle Anan vigyázott rájuk. Az Ebou Dari fogadósasszony mellett egy kőbálvány is lágynak tűnt volna. Mat biztos volt benne, hogy egy elkényeztetett nemeskisasszonyt és egy szobalányt könnyedén kordában tud tartani, különösen, mivel az ajtó előtt mindig ott őrködött az egyik embere is. Egyenesen oda indult, de a lába másfelé vitte: végigkanyarodott a cirkuszt átszövő keskeny sikátorokon, széles utcákon. Most már mindegyiken izgatott tömeg hömpölygött. A zömök férfiak lovakat vezettek, melyek vagy vadul ágaskodtak, vagy lesunyták a fejüket, és makacsul megálltak: megártott nekik, hogy ilyen hosszú ideig nem futtatták meg őket. Mások már a sátrukat bontották, és a társzekerekre halmozták a holmijukat, vagy zsákvászonba csavart csomagokat, rézpántos ládákat, kosarakat, és kisebb-nagyobb ládákat és zsákokat ráncigáltak ki a hónapok óta egy helyben álló lakókocsikból. Részint azért pakoltak ki, hogy később mindent újra visszahordjanak az útra, épp csak máshová, máshogyan tegyék a holmijukat. A lázas csomagolás közben sok helyütt már befogták a lovakat is. Folyamatos hangzavar volt: a lovak nyihogtak, a nők a gyerekekkel ordítottak, a gyerekek az elveszett játékokért visítottak, vagy csak azért kiabáltak, hogy még nagyobb zaj legyen. A férfiak torkuk szakadtából üvöltöttek, hogy valaki segítsen nekik befogni a lovakat, vagy hogy kitekerik a nyakát annak, aki elvitte a kalapácsukat. Egy csapat könnyed, karcsú, de izmos akrobatanő, akik a magas póznák közt kifeszített kötélen szoktak ugrándozni, körbevette az egyik lovászt. Mindegyikük hadonászott, sikítva magyarázott, de senki sem figyelt oda rájuk. Mat megállt egy pillanatra, hátha rájön, hogy min vannak ennyire felháborodva, de végül arra lyukadt ki, hogy alighanem maguk sem tudják. Két ingujjban verekedő férfi gurult el a lába előtt, a sárban, miközben a vita feltételezhető kiváltója, egy Jameine nevű, karcsú, tüzes tekintetű varrónő érdeklődve nézte őket, de Petra megjelent, és szétválasztotta a küzdő feleket, mielőtt Mat fogadást köthetett volna a verekedés kimenetelére.

Nem félt attól, hogy ismét szembenézzen Tuonnal. Még szép, hogy nem! Csak azért kerülte, mióta bezárta abba a kocsiba, mert időt akart neki adni arra, hogy megnyugodjon, és összeszedje magát. Csak azért. Csak... Domon persze azt mondta, hogy nyugodt volt, és ebben igazat adott neki. Elrabolták az éjszaka kellős közepén, kirángatták a viharba, ráadásul olyan emberek, akik azok alapján, amit tudott róluk, habozás nélkül elvágták volna a torkát, de mégis ő volt a legnyugodtabb mindegyikük közül. A Fényre, annyira nem izgult, mintha csak ő maga tervezte volna meg az egészet. Mat ettől úgy érezte magát, mintha késheggyel csiklandoznák a lapockái között, és ahányszor a lányra gondolt, a kés kicsit mintha élesebben megbökte volna. És azok az átkozott kockák is ott dübörögtek a fejében! No, legalább attól nem kell tartanom, hogy itt és most esküt váltunk, gondolta, és kurtán felnevetett, de még ő maga is hallotta, hogy milyen erőltetetten kuncog. De az égadta világon semmi oka nem volt rá, hogy féljen tőle. Csak óvatos volt, de nem félt.

Lehet, hogy a cirkusz akkora volt, mint egy kisebbfajta falu, de itt sem sétálgathatott időtlen időkig az ember anélkül, hogy ne odaért volna vissza, ahonnan elindult. Mat igen hamar egy ablaktalan, kopott lila lakókocsi előtt találta magát. Vászonfedeles társzekerek sorakoztak körülötte, és a legdélibb lóállásokra nézett. Ma reggel még nem vitték ki a trágyát, és az erős bűz belengte a környéket. A szél idefújta a közeli ketrecekből áradó szagot is, a nagymacskák erős, édeskés bűzét, a medvék szagát, és csak a Fény tudja, még minek a bűzét-mocskát. A társzekerek és a lovak mögött a vászonfal egy része ledőlt, más része pedig megremegett, ahogy Luca emberei elkezdték felszedni az utazáshoz a falat is. A napot már félig eltakarták a sötét fellegek, és bár félúton vagy még tovább járhatott dél felé, de még mindig korán volt. Hanan és Metwyn, Mat két embere már be is fogta az első pár lovat a lila lakókocsi elé, és kis híján végeztek a másodikkal is. A Vörös Kéz Bandájában minden katona jó képzést kapott, és Mat sejtette, hogy az emberei befejezik a munkájukat, mire a cirkuszosok egyáltalán rájönnek, hogy a ló melyik végére kell rátenni a zablát. Mat megtanította a Bandát gyorsan mozogni, ha kell. A saját lába viszont olyan lassan mozgott, mintha térdig érő sárban kellene dagasztania. A zömök szakaszvezető, Harnan, azzal az ostoba sólyom alakú tetoválással az arcán, hamar észrevette. Meghúzta az egyik szíjat, és összenézett a kölyökarcú cairhienivel. Metwyn megjelenése meghazudtolta a korát, és azt, hogy mennyire szerette a kocsmai verekedéseket. Azonban semmi okuk nem lehetett ennyire meglepődni.

– Minden rendben megy? Időben el akarok indulni. – Mat összedörzsölte a kezét, úgy fázott, és gyanakodva méregette a lila lakókocsit. Igazán hozhatott volna valami kis ajándékot, egy virágot vagy valami ékszert. A nők mind a kettőt majdnem ugyanannyira szerették.

– Elég rendben, uram! – válaszolta Harnan óvatosan. – Semmi kiabálás, semmi sírás, semmi sikoltozás!

Úgy nézett a kocsira, mint aki maga sem hiszi el, amit mond.

– Szeretem a csendet – tette hozzá Metwyn, és áthúzta a kantár egyik szárát egy vaskos fémgyűrűn. – Ha egy nő sírni kezd, akkor nem lehet mást tenni, ott kell hagyni, márpedig ezt a kettőt nem tehetjük le csak úgy az árok partján!

De ő is a kocsira nézett, és hitetlenkedve rázta meg a fejét.

Mat most már igazán nem tehetett mást, be kellett mennie. Úgyhogy be is ment. Csak kétszer kellett nekiveselkednie, hogy ráerőltesse az arcára a legmegnyerőbb mosolyát, és hogy felmásszon a kocsi hátuljába vágott rövid, festett lépcsőn. Nem félt – de bolond lett volna, ha nem ideges.

Bár a kocsin nem volt ablak, odabenn bőven volt fény: négy tükrös lámpa is égett. Jó minőségű olajjal töltötték fel, úgyhogy igazán nem volt szaguk, bár a kintről beáradó bűzben azt sem lehetett volna érezni. Találnia kell valami jobb helyet ennek a kocsinak is. A kicsi, vasajtós kályhácska, a tetején kiképezett apró tűzhellyel teljesen átfűtötte a szobát, és a kinti hideg után pokolinak tűnt a hőség. A lakókocsi elég kicsi volt, és a fal minden szabadon maradt felületén polcok, szekrények, ruhafogasok, törlőkendő tartók és efféle holmik voltak, de a mennyezetről kötelekkel leereszthető asztalt felhúzták, és az odabenn tartózkodó három nő egyáltalán nem lakott zsúfoltan.

A három nő nem is különbözhetett volna jobban egymástól. Anan asszony a falba épített két ágy egyikén ücsörgött. Királyi megjelenésű nő volt, a hajában már felcsillantak az első ősz szálak; teljesen elmerült a hímzésben, és egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki őrködik. Hatalmas aranykarika lógott mindkét fülében, és vörös meg fehér kövekkel kirakott nyelű nászkése Ebou Dari ruhájának keskeny, mély mellkivágásába lógott szűk ezüst nyakláncáról. A ruha oldalt fel volt fogva, és kivillantotta Anan asszony sárga alsószoknyáit. Egy másik kés, egy hosszú, görbe penge az övére tűzve pihent, de Ebou Darban minden nő így öltözködött. Nem volt hajlandó álruhát ölteni, de ez nem is baj. Őt senkinek sem lett volna semmi oka keresni, és amúgy is épp elég nehéz volt mindenkinek megfelelő ruhákat találniuk.

Selucia, egy csinos, tejszínfehér bőrű nő, törökülésben ült a két ágy között. A fején egy sötét kendő, az arcán mogorva kifejezés honolt, bár általában olyan fellépése volt, hogy még Anan asszony is riadt kislánynak tűnt mellette. A szeme éppolyan kék, mint Egeaniné, de még keményebb, és még az egykori hajóskapitánynál is nagyobb jelenetet csapott, amikor leborotválták a haját. Nem tetszett neki a sötétkék Ebou Dari ruha sem, amelyet kapott. Azt mondta, hogy a mély nyakkivágás túlságosan illetlen, de a ruha jobban elrejtette, mintha egy álarcot húztak volna a fejére. Kevés férfi törődött Selucia arcával, miután meglátták a mellét. Mat is szívesen elgyönyörködött volna a látványban egy pár percig, de ott volt Tuon is. A kocsi egyetlen zsámolyán ült, az ölében egy bőrkötéses könyv hevert, és a férfi alig tudott másra nézni. A leendő felesége. A Fényre! Tuon aprócska volt – nem csak alacsony, de olyan sovány is, mint egy kisgyerek. A bő ruha, amit az egyik cirkuszostól vettek, nagy volt rá, és ettől csak még inkább úgy nézett ki, mint egy kölyök, aki ellopta az idősebb nővére ruháját. Mat egyáltalán nem az efféle nőket kedvelte, és a lánynak az sem állt jól, hogy pár napos sötét borosta fedte a fejét. Ha ettől eltekintett az ember, Tuon persze egész csinos volt a maga visszafogott módján. Szív alakú arca, telt ajka, hatalmas, sötét, nyugodt tavakra emlékeztető szeme szép volt. Matet teljesen összezavarta a lány nyugalma. Ilyen helyzetben még egy aes sedai sem maradna higgadt. És az sem segített sokat, hogy a fejében még mindig ott dübörögtek a kockák.

– Setalle tájékoztatott mindenről – mordult fel a lány hidegen, ahogy Mat becsukta maga mögött az ajtót. A férfi mostanra már meg tudta különböztetni a seanchan tájszólásokat: Tuonhoz képest Egeanin úgy hangzott, mint aki tele szájjal beszél. De az mindegyikükben közös volt, hogy lassan és elmosódva ejtették a szavakat. – Elmondta, hogy miféle történetet találtál ki rólunk, Játék!

Tuon már a Tarasin palotában is ragaszkodott hozzá, hogy így hívja. Akkor nem zavarta Matet. Vagy legalábbis nem annyira.

– A nevem Mat – kezdte. Fogalma sem volt róla, hogy honnan került a lány kezébe a mázas bögre, de idejében a földre vetette magát, úgyhogy a cserépedény az ajtófélfán fröccsent szét, és nem a fején.

– Szolga vagyok, Játék? – Ha Tuon hangja az előbb hideg volt, most jeges lett, mint a leghidegebb téli éjszaka. Nem emelte fel a hangját, de az is jéghideg volt, és kőkemény. Az arckifejezéséhez képest még egy hóhér is vidám korhelynek tűnt volna. – Egy tolvaj szolga? – Az öléből lecsúszott a könyv, ahogy felkelt, és lehajolt, hogy felvegye a földről a fehér éjjeliedényt. – Egy hűtlen szolga?

– Arra még szükségünk lesz – mondta Selucia bocsánatkérően, és kivette az éjjeliedényt Tuon kezéből. Óvatosan arrébb tette, és Tuon lábához kuporodott, láthatóan készen arra, hogy bármikor Matre vesse magát, bármilyen nevetségesnek tűnt is az ötlet. Bár ebben a helyzetben semmi sem tűnt igazán nevetségesnek.

Anan asszony felnyúlt a feje felett húzódó polcocskára, leemelt egy újabb csészét, és Tuon kezébe nyomta.

– Ebből viszont bőven van még – mormolta.

Mat sértetten ránézett, de a nő zöldesbarna szeme vidáman csillant. Vidáman! Arról volt szó, hogy őrizni fogja a két seanchant! Valaki bedörömbölt az ajtón.

– Segítségre lenne szüksége odabenn? – kérdezte Harnan bizonytalanul. Mat kíváncsi lett volna rá, hogy kitől.

– Minden rendben – válaszolta Setalle, és nyugodtan tovább öltögette a hímzőkeretbe fogott anyagot. Az ember azt hitte volna, hogy a hímzésénél nincs is számára fontosabb. – Menjen, folytassa a dolgát! Ne lustálkodjon!

Anan asszony nem Ebou Darból származott, de láthatóan teljesen magáévá tette a város szokásait. Egy pillanattal később csizmák dübörögtek le a lépcsőn. Alighanem Harnan is túl sok időt töltött Ebou Darban. Tuon a kezében forgatta az új bögrét, és úgy nézte, mintha csak a virágmintát vizsgálgatná, de az ajka szinte mosolyra görbült. Igaz, olyan halványan, hogy Mat nem volt benne biztos, hogy jól látja. Több mint szép volt, ha mosolygott, de ez is olyan fajta mosoly volt, mintha többet tudna, mint amit elárul. Mat úgy érezte, kitöri a nyavalya, ha sokáig csinálja még ezt.

– Nem hagyom, hogy szolgának tartsanak, Játék!

– Az én nevem Mat, és nem az az izé! – válaszolta a férfi, és óvatosan talpra kecmergett. A csípőjét próbálgatta. Legnagyobb meglepetésére nem fájt jobban, pedig a földre esett. Tuon felvonta a szemöldökét, és megemelte a csészét a kezében. – Nem mondhattam azt a cirkuszosoknak, hogy elraboltam a Kilenc Hold Leányát – tette hozzá Mat kétségbeesetten.

– Tuon nagyúrnőt, paraszt! – csattant fel Selucia. – Fátyol alatt van!

Fátyol alatt? Tuon valóban fátylat viselt a palotában, de azóta nem.

Az aprócska nő kecsesen intett egyet, mint egy engedékeny kedvében levő királynő.

– Ez most lényegtelen, Selucia. Egyelőre még tudatlan. Meg kell nevelnünk! De meg fogod változtatni a történetedet, Játék. Nem leszek szolga!

– Most már túl késő bármin is változtatni – mondta Mat, de a tekintetét le nem vette volna a bögréről. Tuon keze törékenynek és gyengének tűnt, de a férfi még emlékezett rá, milyen gyors. – Senki sem kéri, hogy valóban szolga legyen.

Luca és a felesége tudták az igazságot, de valahogy a többieknek is el kellett magyarázniuk, hogy Tuont és Seluciát miért tartják bezárva. Tökéletes megoldásnak tűnt, hogy ők ketten Egeanin szolgálólányai voltak, akiket épp elbocsátott volna, mert loptak, de mégis magukkal kellett őket hozni, nehogy elárulhassák a férjének, hogy megszökik a szeretőjével. A cirkuszosok szemében ez csak tovább fokozta a románcot. Egeanin kis híján lenyelte a tulajdon nyelvét, amikor meghallotta Mat magyarázatát. Nyilván tudta, hogy Tuon miképp reagál majd a dologra. A Fényre, szinte már örült volna neki, ha a kockák megállnak! Hogy a fenébe gondolkozhat valaki, miközben így dübörög valami a fejében?

– Nem hagyhattuk ott önöket, nehogy riadót fújjanak – folytatta türelmesen. Ez tulajdonképp igaz is volt. – Tudom, hogy Anan asszony már mindent elmagyarázott.

Egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy hozzátegye: egyszerűen csak idegességében zagyvált össze mindenfélét, mikor azt mondta, hogy a felesége – a lány biztos azt hiszi, hogy teljesen megbolondult –, de aztán arra jutott, hogy jobb, ha nem veti fel a dolgot. Ha Tuon nem bolygatja az esetet, akkor neki sem kellene.

– Tudom, hogy már ő is mondta, de én is megígérem, hogy senki sem bántja önöket. Nem a váltságdíj miatt csináltuk, csak azért, hogy egy darabban hagyhassuk el a várost. Amint rájövök, hogy hogyan tudnám önöket biztonságban hazajuttatni, megteszem. Addig pedig ígérem, hogy olyan kényelmessé teszem az itt tartózkodásukat, amilyenné csak tudom.

Tuon hatalmas szeme felszikrázott, mint a villám a forró éjszakában, de csak ennyit mondott.

– Úgy tűnik, meglátjuk, mennyit ér az ígéreted, Játék. – Selucia a lábánál felszisszent, mint egy mérges macska, és félig elfordította a fejét, mintha csak tiltakozni akarna, de Tuon megrántotta a bal kezét, és a kék szemű nő elpirult, majd elhallgatott. A Vér egy olyasfajta jelbeszédet használt a belső szolgáival, mint az aiel Hajadonok. Mat örült volna, ha érti, mit üzennek az apró kis mozdulatok.

– Egy kérdésemet válaszolja meg, Tuon! – Úgy hallotta, mintha Setalle azt mormolná, hogy bolond. Selucia álla megfeszült, és Tuon szemében veszedelmes szikrák csillogtak, de ha a lány továbbra is Játéknak hívja, hát a Fény égesse meg, ha ő úrnőmnek fogja szólítani! – Milyen idős?

Úgy hallotta, hogy csak pár évvel fiatalabb nála, de ahogy ránézett ebben a bő zsákruhában, elképzelhetetlennek tartotta, hogy így legyen.

Legnagyobb meglepetésére a veszedelmes szikrák lángba csaptak. Ezúttal nem csak villámlott Tuon szeme, de egyenesen lobogott. Matnek ott helyben meg kellett volna sülnie. A lány hátrafeszítette a vállát, és kihúzta magát. Már amennyire tudta; Mat nem hitte volna, hogy ha nem áll lábujjhegyre, akkor eléri az öt lábat.

– Öt hónapon belül a tizennegyedik igazi névnapomat ülöm – mondta, és a hangja kivételesen nem volt hideg. Sőt, talán még a kis vaskályhánál is jobban felforrósította volna a szobát. Mat egy pillanatra reménykedni kezdett, de a lány még nem fejezte be. – Nem, nem, ti megtartjátok a születéskor kapott neveteket. Idén lesz a huszadik névnapom. Most örülsz, Játék? Attól tartottál, hogy egy... gyereket loptál el?

A végét már szinte sziszegte. Mat kétségbeesetten integetett, hogy ugyan, dehogy! Ha egy nő úgy kezdett el sziszegni, mint egy tűzön hagyott teáskanna, akkor minden épelméjű férfi igyekezett lecsitítani. Tuon olyan erősen szorította a bögrét, hogy a kezén kiálltak az inak, és Mat nem akarta még egyszer próbára tenni a csípőjét egy olyan vad vetődéssel. Ha jobban belegondolt, abban sem volt biztos, hogy Tuon először el akarta találni. Félelmetesen gyors keze volt a lánynak.

– Csak tudni akartam, ennyi az egész – hadarta. – Csak kíváncsi voltam. Tudja, én sem vagyok sokkal idősebb.

Húsz éves. Ennyit arról, hogy talán még három vagy négy évig túl fiatal lesz a házassághoz. Mat bárminek örült, ami elhalasztja az esküvőjét.

Tuon félrebillentette a fejét, és gyanakodva méregette, aztán az Anan asszony melletti ágyra dobta a bögrét, és visszaült a zsámolyra. Olyan hosszadalmasan rendezgette durva, bő szoknyáját, mintha a legrafináltabb szabású selyemruha lett volna. De továbbra is Matet figyelte a szempillái alól.

– Hol a gyűrűd? – kérdezte hirtelen.

Mat öntudatlanul is megdörgölte a hüvelykujjával bal kezén a hosszú gyűrű helyét.

– Nem hordom mindig. – Különösen, minthogy a Tarasin palotában mindenki tudta, hogy van egy ilyen gyűrűje. Az ékszer amúgy is nagyon kirítt volna a mostani holmijából. És még csak nem is a pecsétje volt, csak egy ötvösmester bemutató darabja. Matet magát is meglepte, hogy milyen könnyűnek érzi nélküle a kezét. Túl könnyűnek. Furcsa, hogy Tuonnak is feltűnt. De hát miért ne tűnt volna fel neki? A Fényre, a kockák miatt már minden árnyéktól megijed. De lehet, hogy csak a lány puszta jelenléte zavarta meg ennyire.

Megmozdult, hogy leüljön az üresen hagyott ágyra, de Selucia olyan gyorsan rávetette magát a heverőre, hogy azt a cirkusz akrobatái is megirigyelték volna. Ettől ugyan egy pillanatra félrecsúszott a kendője, de sietve megigazította, és utána úgy nézett Matre, hidegen és fensőbbségesen, mint egy királynő. A férfi a másik ágyra nézett, de Anan asszony letette a hímzőrámát egy pillanatra, lesimította a szoknyáját, és éreztette, hogy egyáltalán nem kívánja, hogy Mat odaüljön mellé. A Fényre, úgy viselkedik ez a nő, mintha meg akarná védeni tőle Tuont! A nők mindig összedolgoztak, és egy férfinak sosem volt esélye ellenük. De hát eddig azt is sikerült elkerülnie, hogy Egeanin átvegye az irányítást – nem hagyja, hogy épp Setalle Anan, egy dúskeblű szobalány és őfőméltósága Tuon nagyúrnő, a Kilenc Hold Leánya parancsolgasson neki! Csak hát nem rángathatta fel egyiküket sem, hogy legyen hová leülnie.

Nekitámaszkodott egy faragott szekrénykének Anan asszony ágya lábánál, és azon gondolkozott, hogy most mit is mondhatna. Általában nem okozott neki gondot szóval tartania a nőket, de most mintha az agyát is megbénította volna a folyamatos kockadübörgés. Mind a három nő elítélően nézett rá – szinte már hallotta, hogy valamelyikük rászól, hogy ne csorgassa a nyálát! –, úgyhogy elmosolyodott. A legtöbb nő igencsak megnyerőnek találta a mosolyát.

Tuon nagy levegőt vett, de egyáltalán nem úgy tűnt, mint akit megnyert Mat vigyora.

– Emlékszel Sasszárny arcára, Játék?

Anan asszony döbbenten pislogott, és Selucia értetlen fintorral az arcán ült fel. Rá fintorgott ilyen csúnyán. De miért épp őrá? Tuon csak ránézett, a keze az ölében hevert, és olyan nyugodt, olyan fensőbbséges volt, mint a javasasszony sátoros ünnepen.

Mat mosolya az ajkára fagyott. A Fényre, mit tudhatott ez a lány? Honnan tudhatott bármit is? A perzselő déli nap alatt hevert, mindkét kezét az oldalára szorította, mintha így még megakadályozhatná, hogy szép lassan elfolyjon belőle az élet utolsó cseppje is, és közben egyre azon járt az esze, hogy vajon van-e még értelme tovább küzdeni. A mai nap után Aldeshar így is, úgy is elveszett. Egy árnyék oltotta ki a napot egy pillanatra, és egy magas férfi guggolt le mellé. A sisakját a hóna alá dugta, és mélyen ülő sötét szeme villogott a jellegzetes sasorr felett.

– Keményen harcoltál ellenem, Culain, ma is, máskor is – mondta az az emlékezetes hang. – Hajlandó vagy békében élni velem?

Az utolsó lélegzetével Sasszárny Artur arcába nevetett. Nem szeretett arra emlékezni, amikor meghalt. Még vagy pár tucat hasonló találkozás suhant át az agyán, ősi, rég elsüllyedt emlékek, melyek most már mind az övéi voltak. Artur Paendrag már azelőtt is rossz szomszéd volt, hogy a háborúk elkezdődtek volna.

Mély levegőt vett, és nagyon odafigyelt arra, hogy mit mond. Most igazán nem kellene az ősi nyelven hablatyolnia.

– Még szép, hogy nem! – hazudta. Az a férfi, aki nem tudott meggyőzően hazudni a nőknek, nem vitte sokra az életben. – A Fényre, Sasszárny már vagy ezer éve halott. Miféle kérdés ez?

A lány lassan nyitotta ki a száját, és egy pillanatra Mat azt hitte, hogy kérdéssel válaszol a kérdésére.

– Buta kérdés, Játék – mondta végül ehelyett. – Nem is tudom, honnan jutott az eszembe.

Mat vállában egy kicsit engedett a feszültség. Hát persze! Elvégre ta'veren volt. Az emberek olyasmit tettek és mondtak a társaságában, amit sehol másutt nem tettek vagy mondtak volna. Még az ilyen ostobaságok is belefértek. De persze a buta kérdések is zavaróak lehettek, ha ilyen kellemetlenül közel jártak az igazsághoz.

– A nevem Mat! Mat Cauthon!

Ennyi erővel akár hallgathatott volna.

– Nem tudom előre megmondani, hogy mit teszek majd, ha visszatértem Ebou Darba, Játék! Még nem döntöttem el. Lehet, hogy da'covalet csinálok belőled. Nem vagy elég csinos ahhoz, hogy pohárnok legyél, de lehet, hogy mégis szívesen megnéznélek efféle munka közben. Ennek ellenére te most tettél bizonyos ígéreteket, ezért úgy döntöttem, hogy én is megígérhetek neked pár dolgot. Amíg megtartod az ígéreteidet, addig nem szököm el, nem árullak el semmiféleképp, és nem keltek viszályt a követőid között. Azt hiszem, ez minden fontosabb dolgot lefed.

Ezúttal Anan asszony is eltátotta a száját, és Selucia torkából halk nyögés szakadt ki, de Tuon mintha egyikük reakcióját sem vette volna észre. Csak várakozva Matet nézte, sürgetően, hogy válaszoljon már. A férfi torkából is halk hang szakadt fel. Nem nyögés, csak egy kis hangocska. Tuon arca sima volt, mint egy fekete üvegből fújt szigorú álarc. A nyugalma őrületet rejtett, de ehhez képest még Mat zavart nyökögése is értelmes volt. Teljesen megőrült, ha azt hiszi, hogy a férfi komolyan vesz egy efféle ígéretet. De látszott rajta, hogy ő maga halálosan komolyan gondolja. Vagy jobban hazudik, mint bárki, akivel Matnek valaha dolga volt. A férfit ismét az az émelyítő érzés fogta el, hogy a lány sokkal többet tud nála. Nevetséges, persze, hogy az, de akkor sem tudott szabadulni tőle. A torka elszorult, és nyelt egy nagyot. Egy nagyon nagyot.

– Nos, öntől elég is – mondta, és megpróbált időt nyerni –, de mi van Seluciával?

De mire akart időt nyerni? Gondolkozni sem tudott a fejében dübörgő kockáktól!

– Selucia mindenben engedelmeskedik a kívánságaimnak, Játék – vetette oda Tuon türelmetlenül. A kék szemű nő is kihúzta magát, és úgy nézett Matre, mint akit mélyen sért, hogy a férfi kételkedik ebben. Ahhoz képest, hogy csak egy szobalány volt, egész harciasan tudott nézni, ha igazán akart.

Mat nem tudta, mit tegyen, mit mondjon. Gondolkozás nélkül a tenyerébe köpött, és kinyújtotta a tenyerét, mintha csak egy lóra alkudott volna meg.

– A szokásaid meglehetősen... egyszerűek – mondta Tuon szárazon, de a tenyerébe köpött ő is, és megmarkolta a férfi kezét. – „Így íratott meg az alkunk, így köttetett meg az egyezségünk”. Mit jelent az a felirat a lándzsádon, Játék?

Mat ezúttal valóban felnyögött, és nem csak azért, mert a lány elolvasta az ősi nyelven a lándzsájára vésett feliratot. A kockák megálltak, amint a lány kezéhez ért. A Fényre, mi történhetett?

Valaki bedörömbölt az ajtón, és Mat olyan ideges volt, hogy gondolkozás nélkül megpördült, és máris mindkét kezében ott volt egy-egy tőr, hogy beleállíthassa abba, aki belép.

– Maradjanak mögöttem! – csattant fel. Az ajtó kitárult, és Thom dugta be a fejét. A köpenye csuklyája fel volt húzva, és Mat csak most döbbent rá, hogy odakinn szakad az eső. A kockák dübörgése és Tuon miatt meg sem hallotta az esőcseppek kopogását.

– Remélem, nem zavartam meg semmit – mondta Thom, és végigsimított hosszú, fehér bajszán.

Mat arca átforrósodott. Setalle megdermedt, és a kezéből mozdulatlanul hullámzott alá a kék hímzőfonál. A szemöldökét szinte a hajáig felvonta. Selucia a másik ágyon ült, minden izma megfeszült, és látható érdeklődéssel figyelte, Mat hogyan csúsztatja vissza a tőröket a kabátujjába. A férfi igazán nem gondolta volna róla, hogy az a fajta nő, aki szereti a veszedelmes férfiakat. Az ilyen fajta nőket érdemesebb volt elkerülni, mert mindig elérték, hogy a férfinak be kelljen bizonyítania, milyen veszedelmes. Tuonra nem nézett vissza. Alighanem a lány úgy nézett rá, mintha úgy bájolgott volna, mint Luca. Az, hogy nem akart megházasodni, még nem jelentette azt, hogy szerette volna, ha a leendő felesége sült bolondnak tartja.

– Mit hallottál, Thom? – kérdezte durván. Valami történt, másképp a kockák nem hallgattak volna el. Hirtelen eszébe jutott valami, és a haja is kis híján égnek állt a gondolattól. Most másodjára fordult elő, hogy a kockák épp Tuon jelenlétében álltak meg. Ha az Ebou Dar kapuja előtt történteket is figyelembe vette, hát harmadjára. Három átkozott alkalommal, és mindegyik valahogy a lányhoz kapcsolódott.

Az ősz hajú férfi enyhén sántikálva lépett be a szobába. Végre levette a csuklyáját, és becsukta maga mögött az ajtót. Egy régi sérülés miatt sántított, nem a városban keveredett bajba. Magas volt, szikár és cserzett; éles, sokat látott kék szemekkel és az álla alá csüngő hófehér bajusszal. Első ránézésre bárki azt mondta volna, hogy feltűnő jelenség, de Thom Merrilinnek nagy gyakorlata volt abban, hogy hogyan lehet az ember szeme előtt is elbújni. Sötét bronz színű kabátja és barna gyapjúköpenye olyan emberről árulkodott, akinek van egy kis megtakarított pénze, de azért nem sok.

– Az utcákon mindenütt csak róla beszélnek – bólintott Tuon felé –, de szó sem esik arról, hogy eltűnt volna. Meghívtam egy pár seanchan tisztet is egy-egy italra, és láthatóan mindenki azt hiszi, hogy biztonságban van a Tarasin palotában, vagy pedig elment, hogy körbenézzen a vidéken. Nem láttam semmi zavarót, Mat. Nem tudják.

– Játék, komolyan azt hitted, hogy nyilvánosan is bejelentik? – kérdezte Tuon hitetlenkedve. – Suroth alighanem már így is azon gondolkozik, hogy öngyilkos legyen szégyenében. Komolyan azt hitted, hogy nyilvánosságra hoznának egy ilyen rossz előjelet a Visszatérés szempontjából?

Ezek szerint Egeaninnek igaza volt. Azért még mindig teljességgel lehetetlennek tűnt, és egyáltalán nem fontosnak ahhoz képest, hogy megálltak a kockák. Mi történhetett? Kezet fogott Tuonnal, és kész! Kezet fogott vele, és alkut kötöttek. Ő maga mindenképp be akarta tartani az ígéreteit, de mire akarta figyelmeztetni a kocka? Hogy Tuon is állja a szavát? Vagy épp arra, hogy megszegi? Azok alapján, amit tudott, a seanchan nemesasszonyok akár rendszeresen feleségül is mehettek a... Mit is mondott, mit csinál belőle? A pohárnokukhoz! Sőt, azok alapján, amit tudott, lehet, hogy minden seanchan nemesasszonynak a pohárnokához kellett hozzámennie.

– Van még valami, Mat – mondta Thom, és elgondolkozva, kicsit meglepődve nézett Tuonra. Mat hirtelen ráébredt, hogy a lányt láthatóan nem zavarta az a gondolat, hogy Suroth esetleg öngyilkos lesz. Lehet, hogy tényleg olyan kemény, mint Domon mondta volt? Mire akarták figyelmeztetni azok az átkozott kockák? Csak ez számított. Aztán Thom folytatta a mondandóját, és Mat elfeledkezett arról, hogy Tuon milyen kemény lehet, de elfeledkezett még a kockákról is. – Tylin meghalt. Eddig elhallgatták, nehogy zavargások legyenek belőle, de a palotaőrség egyik hadnagya nem állta túl jól a pálinkát. Azt mondta, hogy ugyanaznap lesz Tylin temetése és Beslan koronázása.

– Hogyan? – kérdezte Mat. Tylin idősebb volt nála, de azért nem olyan sokkal! Beslan koronázása. A Fényre! Hogyan fog Beslan megbirkózni ezzel az egésszel, különösen, hogy ennyire gyűlöli a seanchanokat. Ő akarta felgyújtani azokat a raktárakat az öbölnél is. Felkelést szervezett volna, ha Mat nem győzi meg arról, hogy az csak mészárlásba torkollana, és nem a seanchanok hullanának ezrével.

Thom habozni tűnt, és a bajszát simogatta a hüvelykujjával. Végül felsóhajtott.

– A hálószobájában találták másnap reggel, miután elmentünk, Mat. Még mindig meg volt kötözve a keze és a lába. A feje... Letépték a fejét.

Mat nem is érezte, hogy elengedi a térde, csak hirtelen a padlón ülve találta magát. Zúgott a feje. Még hallotta a nő hangját. Lefogják vágni a fejedet, malackám, ha nem vigyázol, és azt nem szeretném! Setalle előrehajolt a keskeny ágyon, és együttérzően Mat arcára szorította a kezét.

– A szélkeresők? – kérdezte üresen. Nem is kellett többet mondania.

– Azok alapján, amit a hadnagy mesélt, a seanchanok az aes sedai-okra fogják az egészet. Merthogy Tylin letette a seanchan esküket. Ezt bejelentik majd a temetésén is.

– Tylin meghal aznap éjszaka, amikor a szélkeresők megszöknek, és a seanchanok azt hiszik, hogy az aes sedai-ok ölték meg? – nem tudta elhinni, hogy Tylin meghalt. Megeszlek vacsorára, kiskacsám! – Ennek semmi értelme, Thom!

Thom összevonta a szemöldökét, és gondolkozott.

– Lehet, hogy részben politikai okai vannak, de azt hiszem, Mat, hogy tényleg így gondolják. A hadnagy azt mondta, hogy a seanchanok szerint a szélkeresők túlságosan gyorsan futottak ahhoz, hogy megálljanak, vagy kitérjenek az útjukból, és a legrövidebb út a damanek óljától a palota kapujáig még csak meg sem közelíti Tylin lakosztályát.

Mat nyögött egyet. Biztos volt benne, hogy nem így van. De ha így lenne, akkor sem tudott volna semmit sem tenni ellene.

– A marath'damaneknek volt rá oka, hogy meggyilkolják Tylint – mondta Selucia hirtelen. – Nyilván félnek attól, hogy más is követi a példáját. De mi oka lett volna erre azoknak a damaneknek, akikről te beszélsz? Semmi! Az igazságszolgáltatás még a damanek és a da'covalek esetében is bizonyítékot és indítékot követel.

Úgy hangzott, mint aki könyvből olvassa mindezt. És Tuont leste a szeme sarkából.

Mat hátranézett, de ha az aprócska nő a kezével irányította is Seluciát, most már mindenképp visszatette az ölébe. Matet nézte, az arckifejezése teljesen semleges volt.

– Ilyen mélyen éreztél Tylin iránt? – kérdezte óvatos hangon.

– Igen. Nem! A Fény égessen meg, kedveltem! – Mat elfordult, és a hajába szántott az ujjával Leverte a sapkáját. Életében nem volt még olyan boldog, hogy megszabadulhat egy nőtől, de ez...! – És ott hagytam megkötözve, kipeckelt szájjal, hogy még csak segítségért se tudjon kiabálni. Könnyű préda volt a gholamnak – tette hozzá keserűen. – Engem keresett. Nem, ne rázd a fejed, Thom! Te is épp olyan jól tudod, hogy így volt, mint én magam.

– Mi ez a... gholam? – kérdezte Tuon.

– Egy árnyfattya, úrnőm – válaszolta Thom. Aggódva ráncolta a homlokát. Nehéz volt aggodalomra bírni, de bolond lett volna, ha a gholam nem bizonytalanítja el. – Úgy néz ki, mint egy ember, de át tud bújni egy egérlyukon is, és elég erős ahhoz, hogy... – Köhögött egyet a bajsza alatt. – No, ebből most már elég legyen, Mat! Te is tudod, hogy ha száz testőr vigyázott volna Tylinre, azok sem tudták volna megállítani.

De egy őr sem kellett volna neki, nemhogy száz, ha nem kezdett volna ki Mat Cauthonnal.

– Egy gholam – mormolta Tuon szárazon. Hirtelen erősen rákoppintott Mat fejére az öklével. A férfi a fejéhez kapta a kezét, és hitetlenkedve nézte a válla felett. – Örülök, hogy hűséget tanúsítasz Tylin iránt, Játék – mondta a legszigorúbb hangján –, de nem hagyom, hogy babonaságokban higgy! Nem hagyom! Ezzel nem tisztelegsz Tylin emléke előtt.

A Fény égesse meg, Tylin halála mintha még annyira sem mozgatta volna meg, mint az, hogy vajon Suroth öngyilkos lesz-e, vagy sem. Miféle nőt fog feleségül venni?

Amikor ezúttal valaki ököllel megverte az ajtót, még csak fel sem állt. Úgy érezte, hogy belül egészen elzsibbadt, kívül pedig véresre horzsolták. Blaeric tört be a kocsiba, meg sem kérdezte, hogy szabad-e, és sötétbarna köpenyéből csak úgy csöpögött a víz. Öreg köpeny volt, néhol már majdnem elkopott a sok hordásban, de Blaericet ez láthatóan nem érdekelte. Az őrző csak Mattel törődött. Azaz majdnem csak vele. Megállt, és egy pillanatra Selucia keblén legeltette a szemét.

– Joline látni akar, Cauthon! – mondta, és még mindig a nő mellét bámulta. A Fényre! Matnek már csak ez kellett, hogy igazán jól érezze magát ma.

– Ki az a Joline? – kérdezte Tuon. Mat úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– Mondd meg Joline-nek, hogy meglátogatom, amint elindultunk – Most különösen nem akart az aes sedai-ok újabb nyűgjeivel foglalkozni.

– Most akar látni, Cauthon!

Mat nagyot sóhajtott, talpra kecmergett, és felvette a földről a sapkáját. Blaeric úgy nézett rá, mint aki maga vonszolja az aes sedai elé, ha kell, és Mat jelen hangulatában úgy vélte, hogy akkor tőrt állítana az őrző oldalába. Aki pedig cserébe kitörné az ő nyakát – az őrzők nem szerették, ha megpróbálják leszúrni őket. Egészen biztos volt benne, hogy már túl van azon az egy alkalmon, amikor meghal, de újra élhet; és most nem a régi emlékekre gondolt, hanem erre az életére. Legalábbis elég biztos volt benne ahhoz, hogy ne most próbálgassa, igaz-e az elmélete.

– Ki ez a Joline, Játék? – Ha nem tudta volna, hogy lehetetlen, Mat azt hitte volna, hogy Tuon féltékeny.

– Egy átkozott aes sedai – morogta, és a fejébe csapta a sapkáját. Megkapta a nap első kellemes élményét. Tuon döbbenten eltátotta a száját. Egészen apró kis öröm volt: nagyjából, mint egy pillangó egy szemétdombon. Tylin meghalt, és bármit mond is Thom, a végén még lehet, hogy a szélkeresők isszák meg a levét. Egy nagyon apró kis pillangó egy nagyon nagy szemétdombon.

Most már mindenütt fekete felhők fedték az eget, és vigasztalanul szakadt az eső. Odahaza ezt csontig égszakadásnak hívták. Már átáztatta a haját a sapka alatt is, és azonnal vizes lett a kabátja, amint kilépett a lakókocsiból. Úgy tűnt, mintha Blaericnek fel sem tűnne: alig húzta maga köré a köpenyét. Mat sem tehetett mást, mint hogy megereszkedett vállal gázoljon át a sáros utcácskákban egyre növekvő tócsákon.

Mire visszaért volna a kocsijához a köpenyéért, úgyis bőrig ázik. És különben is, az időjárás legalább illett a hangulatához.

Legnagyobb megdöbbenésére az eső ellenére is hihetetlenül sok munkát végeztek el az alatt a rövid idő alatt, amíg ő a lakókocsiban volt. A vászonfalat már teljesen lebontották azon a szakaszon, amit ő is belátott, és a Tuon kocsija körül álló társzekerek fele már elment. A legtöbb állat, amelyik az előbb még ki volt kötve a kocsi mellett, már szintén nem volt a helyén. Egy hatalmas, vasrácsos kocsi egy fekete sörényű oroszlánnal épp most vágott át a sáron az út felé; a lovakat láthatóan éppúgy nem aggasztotta a mögöttük szundikáló oroszlán, mint a zuhogó eső. A mutatványosok egy része már úton volt, bár Mat még csak nem is sejtette, hogy hogyan dönthették el, ki mikor indul. A legtöbb sátor egészen egyszerűen eltűnt. A tábor egyik részén három vakító színű lakókocsi sem volt már a helyén, másutt csak kettő hiányzott, de volt, ahol még mindegyik szekér a helyén állt, és óriási kavarodásban pakoltak a lakók. Mat csak onnan tudta, hogy a cirkuszosok nem indultak szökésnek, hogy Luca is ott volt az utcán. Magára csavarta élénkvörös köpenyét, hogy ne ázzon el, de büszkén vonult végig az emberek között, és hol egy férfi vállára csapott kedélyesen, hol egy nőnek súgott valamit a fülébe, amitől az hangosan felnevetett. Ha a cirkusz széthullott volna, az igazgató alighanem a szökevényeket kergetné. Luca leginkább szép szóval és meggyőzéssel tartotta együtt a társulatot, és soha sem hagyta, hogy valaki elmenjen anélkül, hogy ne érvelte volna magát rekedtre a maradása mellett. Mat tudta, hogy örülnie kellene annak, hogy Luca még mindig itt van, bár sosem jutott volna eszébe, hogy a fickó megszökne az aranya nélkül. És ebben a pillanatban kételkedett benne, hogy bármi segíthetne azon, hogy ne legyen ilyen kába és dühös.

A kocsi, amelyikhez Blaeric vezette, majdnem akkora volt, mint Lucáé, de nem lelakkozták, hanem csak lemeszelték. A fehér már jó régen kifakult, és az eső itt-ott megszürkítette, másutt pedig már leverte. A kocsi eredetileg négy bolondhoz tartozott, négy ritka rosszkedvű fickóhoz, akik kifestették az arcukat a közönség kedvéért, és vízzel locsolták a többieket, vagy felfújt disznóhólyaggal ütögették a másik fejét, amúgy pedig annyit ittak, amennyit csak idejük és pénzük engedte. Abból, amit Mat a kocsi bérléséért fizetett, akár hónapokig részegen fetrenghettek, és az még ennél is többe került, hogy valaki befogadja őket.

A négy loncsos, jellegtelen lovat már befogták a kocsi elé, és Fen Mizar, Joline másik őrzője a kocsis bakon ült egy szürke köpenybe burkolódzva, és a kezében volt már az ostor. Ferde szeme úgy követte Matet, mint ahogy egy farkas néz egy szemtelen róka után. Az őrzők már a kezdet kezdetén sem voltak megelégedve Mat tervével. Egészen biztosak voltak benne, hogy ha egyszer sikerült kijutniuk a városból, minden további gond nélkül elmenekítették volna a nővéreket. Talán igazuk lett volna, de a seanchanok megszállottan kutattak a fókuszálni képes nők után – a cirkuszt is vagy négyszer átkutatták az Ebou Dar elestét követő napokban –, és elég lett volna egy nyelvbotlás, hogy mindannyiukat magukkal rántsák a pusztulásba. Azok alapján, amit Egeanin és Domon mondott, Mat úgy vélte, hogy a Keresők még a kősziklát is szóra bírták volna. Szerencsére nem mindegyik nővér volt olyan biztos benne, hogy innen maga is boldogulna, mint Joline két őrzője, és az aes sedai-ok általában nem tudtak döntésre jutni, ha nem értettek egyet. Ahogy Mat odaért a kocsi hátuljába vágott lépcsőhöz, Blaeric a mellkasára tette a kezét, és megállította. Az őrző arcát akár kőből is faraghatták volna; legalább annyira nem zavarta a zuhogó eső, mint egy szobrot.

– Fen és én hálásak vagyunk, hogy kihoztad a városból, Cauthon, de ez így nem mehet tovább! A nővérek zsúfoltan vannak, különösen, mivel azokkal a nőkkel is meg kell osztaniuk a kocsit, és nem jönnek ki egymással. Ha nem találsz még egy kocsit hamarosan, baj lesz belőle.

– Erről van szó? – kérdezte Mat ingerülten, és szorosabban meghúzta a gallérját. No nem mintha sokat használt volna: hátul éppúgy átázott már mindene, mint elöl. Ha Joline azért rángattatta ide, hogy megint a szállásról panaszkodjon...

– Majd ő elmondja, miről van szó, Cauthon. De ne feledd, mit mondtam!

Mat az orra alatt morgott, felmászott a koszos lépcsőn, és bement. Nem is csapta be maga mögött az ajtót. A kocsi hasonló elrendezésű volt, mint Tuonéké, de itt négy ágyat helyeztek el: kettő most takarosan fel volt hajtva a másik kettő fölé. Matnek fogalma sem volt róla, hogy a hat nő hogyan osztja el a négy fekvőhelyet, de biztos volt benne, hogy nem túl békésen. A kocsiban szinte szikrázott a levegő, mint a tűzre tett zsír. Mindkét alsó ágyon három-három nő ült, és vagy lopva méregették a másik ágyon ülőket, vagy úgy tettek, mintha ott sem lettek volna. Joline, akit sosem tartottak fogva damaneként, úgy tett, mintha a sul'damok nem is léteznének. Egy aprócska, fatáblás könyvet olvasgatott, és az utolsó porcikájáig aes sedai volt. Mintha maga a megtestesült gőg ült volna ott, bár kopott kék ruháját nemrég még egy oroszlánszelídítő hordta. A másik két nővér viszont a tulajdon bőrén tapasztalta meg, milyen is a damanek sorsa. Edesina gyanakodva nézte a három sul'damot, és a keze egy pillanatra sem mozdult el az övére tűzött tőr mellől. Teslyn tekintete folyamatosan ide-oda rebbent, de sosem nézett a sul'damokra, és görcsösen markolászta sötét gyapjúszoknyáját. Mat nem tudta, hogy Egeanin mivel kényszeríthette rá a három sul'damot, hogy velük szökjenek, de bár a nőket most már ugyanúgy keresték a seanchanok, mint őket, a fókuszáló nőkhöz láthatóan még mindig seanchan módra álltak. Bethamin magas volt, a bőre majdnem olyan sötét, mint Tuoné, és egy igen mély nyakkivágású Ebou Dari ruhát viselt, melynek a szoknyája térdig fel volt tűzve, és egy sor fakó alsószoknya villant ki alóla. Úgy méregette az aes sedai-okat, mint egy türelmes anyuka, aki tudja, hogy gyermeke előbb vagy utóbb úgyis rosszul viselkedik majd. A sárgásszőke Seta magas nyakú szürke ruhája mindent eltakart, és a nő úgy nézett a vele szemben ülő nővérekre, mint aki egy csapat különösen veszedelmes kutyát lát, amelyeket a végén úgyis ketrecbe kell majd zárni. Renna, aki azt mondta, hogy a szélkeresőknek levághatják a kezét meg a lábát, úgy tett, mint aki olvas, de megtévesztően barátságos, barna szeme időről időre felszikrázott a vékonyka könyvről, és az aes sedai-okra meredt. Ahányszor csak a nővérekre nézett, undok kis mosoly tűnt fel az ajkán. Mat a legszívesebben káromkodott volna, már mielőtt kinyitotta a száját. Épelméjű ember nem ment olyan helyre, ahol viszálykodó nők tartózkodtak, különösen, ha aes sedai-ok is voltak köztük, de ebben a kocsiban sosem volt jobb a hangulat, akárhányszor járt is itt.

– Remélem, fontos, Joline. – Kigombolta a kabátját, és megpróbálta lerázni róla a vizet, de gyanította, hogy többre jutna, ha kicsavarná az egészet. – Most tudtam meg, hogy a gholam megölte Tylint aznap éjszaka, amikor mi eljöttünk, és nincs kedvem már megint a kifogásait hallgatni.

Joline gondosan megjelölte egy hímzett könyvjelzővel, hol tart a könyvben, és az ölébe ejtette a kezét, mielőtt megszólalt volna. Az aes sedai-ok sosem siettek, csak elvárták, hogy mindenki más azt tegye. Ha Mat nincs, mostanra alighanem már az ő nyakán is egy a'dam csillogna, de a férfi eddig úgy tapasztalta, hogy az aes sedai-ok arról sem híresek, hogy hálásak lennének, ha megmenti őket valaki. A nő oda sem figyelt arra, hogy mit mondott Tylinről.

– Blaeric azt mondta, hogy a cirkusz egyik része már el is indult – mondta hűvösen –, de meg kell őket állítanod! Luca csak rád hallgat. – A szája enyhén megfeszült, miközben ezt mondta. Az aes sedai-ok ahhoz sem voltak hozzászokva, hogy valaki nem hallgat rájuk, és a Zöldek sosem tudták jól titkolni a nemtetszésüket. – Egyelőre el kell felejtenünk Lugardot. Át kell hajóznunk a kikötőn, és Illianba kell mennünk!

Ez volt a legrosszabb ötlete eleddig, bár persze Joline ezt nem csak ötletnek szánta. Ilyen szempontból még Egeaninnél is sokkal rosszabb volt. Most, hogy már a társulat fele elindult, egy álló napjukba kerülne, hogy mindenkit összeszedjenek, és visszafordítsanak a kompátkelő felé, és mindamellett ez azt jelentené, hogy be kell menniük a városba. Ha Lugard felé mennek, az azt jelenti, hogy a cirkusz a lehető legrövidebb úton eltávolodik a seanchanoktól, míg a másik irányba egészen az illiani határig egymást érték a katonai táborok, ha nem tovább. Egeanin nem nagyon árulta el, mit tud a háborúról, de Thomnak valahogy mindig sikerült megtudnia ezt-azt. Mat azonban nem is vitatkozott vele. Nem volt rá szüksége.

– Nem! – mondta Teslyn feszült hangon. A beszédén még mindig erősen érződött, hogy illiani. Áthajolt Edesina felett. Úgy nézett ki, mint aki naponta háromszor követ eszik: kemény, konok arca volt, de mostanában mindig idegesen csillogott a szeme. Az a pár hét, amit damaneként töltött, őt is megrázta. – Nem, Joline! Mondtam már neked, hogy nem merjük megkockáztatni. Nem merjük.

– A Fényre! – köpte a szavakat Joline, és a földhöz vágta a könyvét. – Szedd már össze magad, Teslyn! Csak azért, mert egy kis ideig fogságban voltál, még nem kellene darabokra esned!

– Darabokra esnem? Darabokra esnem? Tegyék csak egyszer a te nyakadba azt a pórázt, és majd meglátjuk, hogy ki fog darabokra esni! – Teslyn úgy kapott a nyakához, mint aki még mindig rajta érzi az a'dam fémnyakörvét. – Segíts meggyőznöm, Edesina! Ha rá hallgatnak, megint pórázra fognak mindkettőnket.

Edesina hátrahúzódott a falhoz. A karcsú, csinos nővér hollófekete haja a derekáig omlott, és Edesina általában hallgatott, ha a Piros és a Zöld aes sedai vitatkozni kezdett, márpedig ez igen gyakran megesett. Joline rá sem nézett.

– Egy lázadótól kérsz segítséget, Teslyn? Ott kellett volna hagynunk a seanchanoknak. Figyelj csak! Te is éppúgy érzed, mint én magam. Komolyan képes lennél a nagyobb veszély felé menni, csak hogy a kisebbet elkerülhesd?

– A kisebbet?! – hördült fel Teslyn. – Te nem tudod, milyen az...!

Renna eltartotta magától a könyvét, és hagyta, hadd essen hangos csattanással a földre.

– Ha uram megbocsátana nekünk egy kis időre, még mindig megvannak az a'damek, és szívesen megtanítjuk ezeket a lányokat, hogy hogyan illik viselkedniük. – A sul'damnak dallamos hangja volt, de az ajkán játszadozó mosoly mindig elkerülte a szemét. – Sosem vezet jóra, ha hagyják így eltunyulni őket.

Seta komoran bólintott, és felállt, mintha máris elő akarná szedni a pórázokat.

– Azt hiszem, az a'dammel már mindannyian végeztünk – mondta Bethamin, és úgy tett, mintha nem látná, hogy két társa milyen megbotránkozva néz rá –, de másképp is rendre tudjuk szoktatni a lányokat. Javaslom, hogy uram térjen vissza egy óra múlva! Marakodás nélkül is el fogják tudni magyarázni, hogy mit akarnak, ha nem tudnak majd leülni a fenekükre.

Úgy hangzott, mintha teljesen komolyan gondolná, amit mond. Joline hitetlenkedve, sértetten nézett a három sul'damra. Edesina kihúzta magát, elszántan nézett maga elé, és a kése markolatára fonódott a keze. Most Teslyn süppedt hátra a falhoz, és szorosan összefonta a kezét.

– Erre nem lesz szükség – mondta Mat egy rövid pillanat után. De nem azonnal. Bármennyire tetszett volna neki, ha „rendre szoktatják” Joline-t, Edesina könnyen tőrt ránthat, és akkor akárhogy alakul is a vita, csak rossz sülhet ki belőle. – Miféle nagyobb veszedelemről beszéltél, Joline? Joline! Mi jelenthet számunkra nagyobb veszélyt, mint a seanchanok?

A Zöld úgy döntött, hogy láthatóan mégsem fogja szempárbajban legyőzni Bethamint, és inkább Maten próbálgatta jeges pillantásait. Ha nem egy aes sedai-ról lett volna szó, a férfi azt mondja, hogy durcás. Joline utálta megmagyarázni, mit miért gondol.

– Ha mindenképp tudnod kell, hát valaki fókuszál.

Teslyn és Edesina is rábólintottak: a Piros nővér vonakodva, a Sárga sürgetően.

– A táborban? – kérdezte Mat riadtan. Jobb keze önkéntelenül is felemelkedett, hogy a bőrére szorítsa a rókafejes medált, de a nyakbavaló nem lett hirtelen hideg.

– Messzebb – válaszolta Joline még mindig vonakodva. – Északra.

– Sokkal messzebb, mint ahonnan bármelyikünknek is éreznünk lehetne – tette hozzá Edesina, és a hangja riadtan csengett –, elképzelhetetlen, döbbenetes, hogy mennyi saidart fókuszálnak!

Joline éles tekintetét látva elhallgatott. A Zöld nővér visszafordult Mathez, és láthatóan azon gondolkozott, hogy mennyit mondjon el még neki.

– Ebből a távolságból – folytatta végül – azt sem éreznénk, ha a Torony összes nővére fókuszálna. Csak a Kitaszítottak lehetnek, és bármit csinálnak is, nem akarunk közelebb menni hozzájuk, mint feltétlenül szükséges.

Mat egy pillanatra csak hallgatott, aztán azt mondta:

– Ha messze van, akkor nem változtatunk a terven.

Joline még tovább vitatkozott, de a férfi oda sem figyelt rá. Mostanában akárhányszor csak Perrinre vagy Randre gondolt, színek örvénylettek fel a fejében. Úgy vélte, ez nyilván azért van, mert ta'veren. Ezúttal nem is gondolt egyikükre sem, de a színek hirtelen felvillantak, mint egy ezer szivárványból szőtt legyező. Most szinte összeálltak egy képpé, egy kurta benyomássá, ez akár egy férfi és egy nő képe is lehetett volna, amint egymással szemben ülnek a földön. Egy szemvillanás alatt elfakult, de Mat éppolyan biztos volt benne, hogy mit látott, mint abban, hogy ő Mat Cauthon. Nem a Kitaszítottak voltak azok, hanem Rand. És egyre csak azon gondolkozott, hogy Rand vajon mit csinált éppen, amikor megálltak a kockák.

Negyedik fejezet

A baba története

Furyk Karede az íróasztala mellett ült, de nem is látta az orra előtt szétteregetett számtalan iratot. Mindkét olajlámpását meggyújtották, és ott álltak mellette az asztalon, de már nem volt rájuk szüksége. A nap lassan kidugta arany karimáját az égre, de mióta felébredt szaggatott, lidérces álmából, elmondta a kötelező odaadásokat a Császárnőhöz – bárcsak örökké élne –, csak odáig jutott, hogy felvegye a ruháját, azt a sötét, birodalmi zöldet, amit néhányan tévesen feketének hittek, és azóta mozdulatlanul ült egyhelyben. Még csak meg sem borotválkozott. Elállt az eső, és Karede azon gondolkozott, hogy szól Ajimburának, a szolgájának, hogy nyissa ki az ablakot, és eresszen be egy kis friss levegőt a Vándorló Nőben kapott szállásába. A friss levegő talán kitisztítja a gondolatait is. De az utóbbi öt napban az eső csak rövid, megtévesztően békés időkre állt el, amelyek hirtelen viharba váltottak át, és az ágya a két ablak között volt. Egyszer már így is le kellett vitetnie a matracát az konyhába, hogy a tűzhelyek melegében száradjon ki.

Egy halk vinnyogás, egy elégedett morgás Ajimbura torkából: Karede felnézett, és látta, hogy az inas kis emberke hosszú kése hegyén egy fél macska nagyságú, ernyedt patkány lóg. Nem ez volt az első patkány, amelyiket Ajimbura a gazdája szobájában talált az elmúlt napokban. Karede biztos volt benne, hogy ez nem történhetett volna meg, ha még mindig Setalle Anan a fogadó gazdája, bármennyire is elszaporodtak a patkányok Ebou Darban a hideg tél dacára. Ajimbura maga is kissé egy viharvert patkányra emlékeztetett: a vigyora egyszerre volt elégedett és állati. Bár a Kaensada vidék már több mint háromszáz éve a Birodalom fennhatósága alatt állt, a hegyi törzsek még mindig csak félig voltak civilizáltak. Vagy annyira sem. A férfi derékig érő, vaskos fonatban hordta fehérrel csíkozott sötétvörös haját: jó trófea lenne odahaza, a hegyvidék családjai és törzsei között dúló végeérhetetlen vérbosszúk egyikében, ha véletlenül hazatalálna arra az elhagyatott vidékre. Ahhoz is ragaszkodott, hogy egy ezüstözött kupából igyon, amelyről mindenki, aki kicsit figyelmesebben megnézte, láthatta, hogy egy koponya lefűrészelt teteje.

– Ha meg akarod enni – kezdte Karede, mintha ez kérdéses lett volna –, az istállóudvaron belezd ki, ahol senki sem láthatja!

Ajimbura mindent megevett a gyíkok kivételével; ezt valamiért tiltották a törzsének, bár sosem magyarázta el, hogy miért.

– Persze, természetesen, nagyságod! – válaszolta a férfi, és megeresztette a vállát: az ő népénél ez meghajlásnak számított. – Tudom, hogy milyenek a városiak, és nem akarom kellemetlen helyzetbe hozni nagyságodat.

Bár már kis híján húsz éve szolgálta Karede-et, ha a gazdája nem figyelmezteti előre, szó nélkül megnyúzza a szoba kellős közepén, és nekiáll megsütni a kis téglakandallóban.

Ajimbura egy aprócska vászonzsákba gyömöszölte a tetemet, majd a zsákot letette az egyik sarokba – csak később akart enni –, aztán gondosan megtörölte a kését, mielőtt visszatette volna a hüvelyébe, és leguggolt a sarkára, úgy várta Karede utasításait. Ha kellett, egész nap így kuporgott, türelmesen, mint egy da'covale. Karede sosem jött rá, hogy Ajimbura tulajdonképpen miért hagyta el hegyi erődítményét, hogy a Halottvirrasztó Gárda egyik tagjának szolgálatába álljon. Sokkal kötöttebb élet volt, mint amilyet addig ismert, és mindamellett Karede előtte már vagy háromszor kis híján meg is ölte.

Nem gondolkozott többet a szolgája különös viselkedésén, hanem visszatért az asztalon heverő papírokhoz, bár egyelőre esze ágában sem volt felvenni a tollat. Azért csináltak belőle zászlóstábornokot, mert elért némi kisebb sikert az asha'manekkel vívott háborúban, ahol a legtöbben csak bukásról számolhattak be. Minekutána kivívott pár apró győzelmet a fókuszálni képes férfiak ellen, valaki úgy döntött, hogy nyilván a marath'damanekkel való harcot is számos kiváló ötlettel tudja majd segíteni. Már évszázadok óta senkinek sem kellett ilyen ellenféllel szembenéznie, és mióta ezek az úgynevezett aes sedai-ok alig pár mérföldnyire innen felfedték titkos fegyverüket, mindenki azon gondolkozott, hogy hogyan is béníthatnák meg az ellenfelet. És nem csak ez ügyben kapott leveleket. A szokásos kérelmek és jelentések mellett, melyeket csak alá kellett írnia, négy úr és három úrnő a véleményét kérte az Illianban ellenük felsorakoztatott erőkről, öt úrnő és négy úr pedig erről a különös aiel dologról kérte ki a tanácsát. Persze ezeket a kérdéseket mások, másutt fogják eldönteni, sőt, alighanem már el is dőltek. A megfigyelései csak arra lesznek jók, hogy tisztábban lássák, miképp folyik a belharc a Visszatérés közben megszerezhető hatalom és rang felosztásáért.

Különben is, a háborúskodás mindig csak a második legfontosabb dolga volt a Halottvirrasztó Gárdának. Ó persze, a Gárda mindig ott volt a legnagyobb csatákban, mint a Császárnő kardforgató jobbja, és mindig a csata sűrűjében harcoltak – de az elsődleges feladatuk a császári család tagjainak életben és biztonságban tartása volt. Ha szükséges, a saját életük árán is. Szívesen adták. És kilenc éjszakával ezelőtt Tuon nagyúrnő eltűnt, mintha csak a vihar nyelte volna el. Nem úgy gondolt rá, mint a Kilenc Hold Leányára – addig nem is tudott volna úgy gondolni rá, amíg nem tudja biztosan, hogy már levette a fátylat. Nem gondolkozott azon, hogy megölje magát, bár a szégyen az elevenébe vágott. Csak a Vér tagjai menekülhettek el így a szégyen elől; a Halottvirrasztó Gárda a végsőkig harcolt. Musenge volt az úrnő testőrségének kapitánya, de minthogy Karede volt a Gárda legmagasabb rangú tagja az Aryth Óceán innenső partján, rá hárult a feladat, hogy felkutassa és biztonságban hazahozza. A városban minden kunyhót átkutattak valamiféle indokkal, és minden, evezős csónaknál nagyobb hajót is, de az emberek többsége nem is tudta, hogy mit keresnek. Nem is sejtették, hogy a Visszatérés sorsa az ő buzgalmukon múlhat. Ez az ő feladata volt. A császári család természetesen még a Vérnél is bonyolultabb cselszövések célpontja, és Tuon nagyúrnő általában nagyon mélyen játszott: mélyen, élesen és halálosan kifinomult ösztönnel. Csak néhányan tudtak róla, hogy már eddig kétszer is eltűnt, és halottnak nyilvánították – már a temetését is megszervezték –, és mindezt ő maga szervezte meg. De bármilyen okból tűnt is el, Karede-nek meg kellett találnia, és vissza kellett hoznia. Elnyelte a vihar. Vagy talán az Árnyékok Úrnője. Számtalanszor megpróbálták már megölni vagy elrabolni, először a születése napján. Ha holtan találja, akkor meg kell lelnie a gyilkosait, ki kell kutatnia, hogy ki adta ki a parancsot, és bosszút kell állnia érte, bármibe kerül. Ez is az ő feladata volt.

Egy karcsú férfi surrant be a szobába a folyosóról. Nem kopogtatott. Durva ruhája alapján akár egy istállószolga is lehetett volna, de egyik helyinek sem volt ilyen fakószőke haja és élénk kék szeme, amely úgy siklott végig a szobán, mintha mindent megjegyezne. A keze a kabátja alá csusszant, és Karede két lehetséges módot is végiggondolt arra, hogy hogyan gyilkolja meg, mielőtt a férfi kirántotta az aprócska, aranyszegélyes elefántcsont lapot, rajta a Hollóval és a Toronnyal. Az Igazság Keresőinek nem kellett kopogtatniuk. És általában nem vették jó néven, ha megölték az egyiket.

– Hagyj minket magunkra! – mondta a Kereső Ajimburának, és eltette a lapocskát, amint biztos lehetett benne, hogy Karede felismerte, mi az. Az apró emberke továbbra is a sarkán guggolt. A kereső felvonta a szemöldökét. Még a Kaensada hegyekben is mindenki tudta, hogy a Kereső szava szent. Persze lehet, hogy néhány távoli, hegyi erődítményben ez nem így volt, különösen, ha úgy vélték, hogy senki sem tudhatja, hogy a Kereső erre járt utoljára, de Ajimburának igazán több esze is lehetett volna.

– Várj odakinn! – parancsolta neki Karede élesen, és Ajimbura sietve felpattant.

– Hallom és engedelmeskedem, nagyságod. – Látványosan végigmérte a Keresőt, hogy a másik tudtára adja: megjegyezte ám az arcát, aztán kiment. Ha így folytatja, egy szép napon még lefejezik.

– A hűség ritka kincs – mondta a fakószőke férfi, miután Ajimbura becsukta az ajtót, és az asztalra pillantott. – Ön is részt vesz Yulan nagyúr terveiben, Karede zászlóstábornok? Őszintén szólva nem hittem volna, hogy a Halottvirrasztó Gárdát is belevonják!

Karede arrébb tette a két oroszlán alakú réznehezéket, és Tar Valon térképe összecsavarodott magától is. A másikat szerencsére még nem terítette ki.

– Azt hiszem, ezt jobb lenne magától Yulan nagyúrtól megkérdeznie, Kereső! A hűség a Kristálytrón iránt fontosabb az életünknél is, de nem sokkal marad le tőle az, hogy tudjuk, mikor kell hallgatnunk, és mikor nem. Minél többen beszélnek valamiről, annál nagyobb az esélye, hogy olyanok is tudni fognak róla, akiknek nem volna szabad.

A császári családon kívül senki nem szidta le a Keresőket vagy az őket irányító Kezet azért, amit mondtak, de a fickót láthatóan mégsem zavarta a dolog. Célzatosan úgy ült le a szoba egyetlen kipárnázott karosszékébe, összetett kézzel, hogy szinte teljesen Karede háta mögött volt. A zászlós tábornoknak vagy meg kellett fordulnia, vagy úgy kellett beszélnie, hogy a férfi a hátában van. A legtöbb ember elég ideges lett volna, ha egy Kereső a háta mögé kerül. Sőt, legtöbb elég ideges lett volna, ha egy Kereső kerül a szobájába. Karede elnyomott egy kis mosolyt, és nem mozdult. Csak egy hajszálnyit kellett elfordítania a fejét, és a kiképzésének az is a részét képezte, hogy megtanították a látósugara szélén lévő dolgokat is tisztán látni.

– Nyilván büszke a fiaira – folytatta a Kereső –, ketten is követték a Halottvirrasztó Gárdába, a harmadik pedig a tiszteletreméltó holtak közé írta be a nevét. A felesége nagyon büszke lett volna rájuk.

– Hogy hívják, Kereső? – A csend szinte fogható volt. A Keresőket többen merték leszidni, mint ahányan ahhoz vették a bátorságot, hogy megkérdezzék a nevüket.

– Mor – hangzott fel végül a válasz. – Almurat Mor.

Nos. Mor. Ezek szerint az egyik őse Luthair Paendraggal érkezett. Minden oka megvolt a büszkeségre. Karede nem láthatta a tenyészkönyveket – ez a jog nem illette meg a da'covaleket –, és nem tudhatta, hogy a mesék a tulajdon őseiről vajon igazak voltak-e, de állítólag neki is volt egy felmenője, aki a nagy Sasszárny mellett harcolt. Mindez persze mit sem számított. Azok, akik az őseik vállára állva akartak magasra jutni, és nem a saját erejükből törtek előre, általában hamar egy fejjel kisebbek lettek. Különösen, ha da'covalek voltak.

– Szólíts csak Furyknak! Mind a ketten a Kristálytrón tulajdonai vagyunk. Mit akarsz tőlem, Almurat? Gondolom, nem azért jöttél, hogy a családomról beszélgessünk.

Ha a fiai bajban lettek volna, a fickó nem hozza őket szóba ilyen hamar, és Kalia most már túl volt minden szenvedésen. Karede a szeme sarkából látta, ahogy a Kereső arca megvonaglik, bár a férfi elég jól titkolta az érzelmeit. Elveszítette az irányítást a beszélgetés fölött – mi mást várt, amikor felvillantotta az elefántcsont lapocskát? Talán nem tudta, hogy a Halottvirrasztó Gárda tagjai amúgy is kérdés nélkül tőrt döfnének a szívükbe, ha ezt parancsolnák nekik?

– Hallgass meg egy kis történetet – mondta Mor lassan –, és utána mondd meg, mit gondolsz róla!

A tekintete úgy tapadt Karede-re, mintha odaszögezték volna: méregette, tanulmányozta, mintha csak a piacon látná, és azon gondolkozna, hogy mennyit ér.

– Ez az elmúlt pár napban futott be hozzánk. – A „hozzánk” alatt nyilván a Keresőket értette. – A helyiek között kelt szárnyra, amennyire meg tudjuk állapítani, bár egyelőre még nem találtuk meg a forrását. A szóbeszéd szerint egy lány, seandari kiejtéssel, aranyat és ékszereket kényszerített ki a helyi kereskedőktől itt, Ebou Darban. A Kilenc Hold Leánya cím is előkerült. – Undorodva fintorgott, és egy pillanatra egészen kifehéredett az ujjhegye, olyan erősen szorította egymásnak a két kezét. – A helyiek láthatóan nem értik, hogy az mi is lehet, de a lány leírása döbbenetesen pontos. Döbbenetesen pontos! És senki sem emlékszik arra, hogy ilyesmiről hallott volna az előtt az este előtt... Az előtt az este előtt, amikor meggyilkolták Tylint – fejezte be, miután nagy nehezen rájött, hogy melyik is az akkor történt események közül a legkevésbé kellemetlen.

– Seandari kiejtés – mondta Karede szárazon, és Mor bólintott egyet. – És a híresztelések elértek a mi embereinkhez is.

Ez sem kérdés volt, de Mor ismét csak bólintott. Seandari kiejtés és pontos leírás: két olyan dolog, amit a helyiek semmiképp sem találhattak ki maguktól. Valaki nagyon veszedelmes játékot űzött. Veszedelmeset saját magára nézve, de az egész Birodalomra nézve is.

– A Tarasin palotában hogyan fogadták az elmúlt napok eseményeit?

A szolgák között nyilvánvalóan voltak Fülek – mostanra alighanem már az Ebou Dari születésűek között is – és amit a Fülek meghallottak, azt hamarosan a Keresők is megtudták.

Mor természetesen megértette a kérdést. Nem kellett kimondani azt, amiről senkinek sem volt szabad beszélnie. Érdektelen hangon válaszolt.

– Tuon nagyúrnő kísérete továbbra is úgy tesz, mintha mi sem történt volna, bár Anath, az Igazmondója, mostanában visszavonult a nyilvánosságtól. De állítólag ezt máskor is gyakran megteszi. Suroth a színfalak mögött még jobban fel van kavarva, mint a nyilvánosság előtt. Rosszul alszik, veszekszik a kedvenceivel is, és a legkisebb apróságokért is megvereti a tulajdonait. Elrendelte, hogy minden nap végezzenek ki egy Keresőt, amíg rendbe nem hozzuk a dolgokat, és csak ma reggel vonta vissza ezt a parancsot, mert rájött, hogy alighanem hamarabb kifogyna a Keresőkből, mint az időből. – Enyhén megvonta a vállát, talán azért, hogy mutassa, mindez mit sem számít a Keresőknek, talán azért, mert örült, hogy életben maradt. – Érthető. Ha felelősségre vonják, alighanem annak is örülne, ha a Tízezer Könny Halálára ítélnék. A Vér többi tagja, aki tud a dologról, a hátán is szemeket növesztett, és úgy figyel. Néhányan titokban elrendezték a temetési szertartásukat is, hogy minden eshetőségre felkészüljenek.

Karede jobban akarta látni a fickó arcát. Nem érdekelte, ha sértegették – ez is a kiképzéséhez tartozott – de ez... Hátralökte a székét, felállt, és az íróasztal szélére ült. Mor meredten nézte, nem is pislogott.

Láthatóan minden izma megfeszült, és várta a támadást. Karede mély levegőt vett, hogy jobban tudjon uralkodni a haragján.

– Miért hiszed azt, hogy a Halottvirrasztó Gárda is benne van a dologban?

Akkora erőfeszítésbe került nyugodt hangon beszélni, hogy kis híján megfulladt. Mióta az első Halottvirrasztó Gárdisták megesküdtek Luthair Paendrag holttesténél, hogy megvédik a fiát, egyetlen egy sem lett közülük áruló. Soha, senki! Mor egy cseppet ellazult, miután látta, hogy Karede mégsem akarja megölni, vagy legalábbis nem ebben a pillanatban, de a homlokán halványan csillogott a verejték.

– Azt hallottam, hogy a Halottvirrasztó Gárda tagjai a pillangó leheletét is látják. Van valami innivalód?

Karede kurtán intett a téglakandalló felé, ahol az ezüst kupa és a magas kancsó várakozott a lángokhoz közel, hogy ne hűljön ki teljesen. Azóta ott álltak érintetlenül, hogy Ajimbura behozta, amikor Karede felébredt.

– A bor alighanem mostanra már kihűlt, de tölts, amennyit jólesik. És ha már elég nedves a torkod, megválaszolhatod a kérdéseimet. Vagy a Gárdistákra gyanakszol, vagy pedig be akarsz vonni minket valamiféle cselszövésedbe, és a szememre mondom, ki fogom deríteni, hogy melyik az igaz, és miért gondoltad így.

A fickó közelebb csusszant a tűzhelyhez, és a szeme sarkából a zászlóstábornokot nézte, de ahogy lehajolt a kancsóhoz, hirtelen összerezzent, és felvonta a szemöldökét. Az ezüsttel pántozott, kosszarv mintás edény ott állt a kupa mellett. Az ég szerelmére, hányszor mondta már Ajimburának, hogy ne hagyja szem előtt azt a rettenetet! Mor kétségtelenül felismerte, hogy mit lát. De ez a fickó azt gondolta, hogy a Halottvirrasztó Gárda elárulná a Birodalmat?

– Tölts nekem is, ha megkérhetlek!

Mor pislogott egyet, és mintha nem értette volna, miről van szó – nála volt az egyetlen szóba jöhető boroskupa –, aztán hirtelen felfénylett a szemében a megértés. A megértés és a félelem. Megtöltötte a kerek edényt is; mintha közben enyhén remegett volna a keze, és megtörölte a kezét a kabátjában, mielőtt felemelte volna. Mindenkinek megvoltak a maga határai, még a Keresőknek is, és általában igencsak veszélyesek lettek, ha valaki ezt próbálgatta, de ki is billentette őket az egyensúlyukból.

Karede két kézzel vette át a koponya-kelyhet, felemelte, és meghajtotta a fejét.

– A császárnőre, bárcsak örökké élne dicsőségben és tiszteletben! Halál és szégyen az ellenségeire!

– A császárnőre, bárcsak örökké élne dicsőségben és tiszteletben! – visszhangozta Mor is. Ő is meghajtotta a fejét, és magasra emelte a kupáját. – Halál és szégyen az ellenségeire!

Karede a szájához emelte Ajimbura ivóalkalmatosságát, és teljes tudatában volt, hogy a másik nézi, hogyan iszik belőle. A bor valóban kihűlt, és a fűszerek megkeseredtek, közben érezte az ezüst enyhe, érces utóízét is. Azt mondogatta magában, hogy a halott férfi hamvainak íze csak a képzelete szülötte lehet. Mor a fele bort belefetyelte nagy, sietős kortyokkal, aztán a kupájára nézett, mint aki csak most döbben rá, hogy mit tett, és látványosan megpróbálta visszanyerni az önuralmát.

– Furyk Karede – mondta határozottan. – Negyvenkét éve született, takácsok gyermekeként, egy Ancarid-béli mesterember, bizonyos Jalid Magonine tulajdonában. Tizenöt évesen kiválasztották a Halottvirrasztó Gárdába, kiképzésre. Kétszer is megdicsérték hősies magaviseletéért, és háromszor kitüntették, majd hétéves veteránként kinevezték Tuon nagyúrnő testőrségébe, amikor a nagyúrnő megszületett – akkor persze még nem ez volt a lány neve, de sértés lett volna a születéskor kapott nevét említeni. – Abban az évben, mint az úrnő életére törő első ismert merénylet három túlélője közül az egyiket, kiválasztották tiszti képzésre. Szolgált a muyami felkelésben, a Jianmin esetnél, még többször megdicsérték hősiessége miatt, még több napi parancsban szerepelt a neve, aztán visszatették Tuon nagyúrnő testőrségébe, nem sokkal az úrnő első valódi névnapja előtt. – Mor a borába mélyedt, aztán hirtelen felnézett. – Saját kérésére. Ez igencsak szokatlan. A következő évben három súlyos sebet is kapott, miközben a tulajdon testével védte meg a nagyúrnőt egy újabb orgyilkos csapat támadásától. Neked adta a legbecsesebb kincsét, egy rongybabát. További kiemelkedő szolgálat után, további kitüntetések és dicséretek birtokában beválasztottak magának a császárnőnek a testőrségébe – bárcsak örökké élne –, és ott szolgáltál, amíg csak ki nem neveztek, hogy Turak nagyúr kíséretében utazz el erre a vidékre a Hailene-el. Az idők változnak, az emberek változnak, de mielőtt magát a trónt védted volna, még kétszer kérted, hogy Tuon nagyúrnő testőrségébe helyezzenek. Igencsak szokatlan! És megtartottad a babát, egészen amíg nem pusztult el a nagy sohimai tűzvészben, alig tíz évvel ezelőtt.

Karede nem most először örült annak életében, hogy a kiképzése révén képes volt rezzenetlen arccal fogadni az élet újabb és újabb csavarjait. A fegyelmezetlen arc túl sokat elárult az ellenfélnek. Emlékezett az aprócska lány arcára, amint épp a hordágyára fektette a babáját. Szinte hallotta a hangját is. Megvédted az életemet, úgyhogy el kell fogadnod Emelát, hogy mostantól ő vigyázzon rád, mondta. Persze valójában nem tud megvédeni, hiszen csak egy baba. De tartsd meg, hogy mindig az eszedbe jusson: bármikor hívsz, meghallak. Feltéve persze, hogy még életben leszek.

– A hűség a becsületem – mondta, és óvatosan letette az íróasztalra Ajimbura ivóedényét. Nem akarta leönteni borral a papírokat. Bármilyen gyakran fényesítette az ezüstöt az a gazember, Karede nem volt benne biztos, hogy ki is szokta mosni. – Hű vagyok a trónhoz. Miért épp hozzám jöttél?

Mor egy kicsit arrébb lépett, úgyhogy a szék most már kettejük között volt. Kétségkívül azt hitte, hogy lazán és nyugodtan áll, de egyértelműen kész volt Karede-hez vágni a kupát bármelyik pillanatban. Volt egy kés a kabátja gallérjában, és alighanem valahol máshol is lapult még legalább egy penge.

– Háromszor is kérted, hogy Tuon nagyúrnő testőre lehess. És megtartottad a babát!

– Eddig én is értem – válaszolta Karede szárazon. A gárdistáknak elméletileg nem lett volna szabad kötődniük azokhoz, akiket épp szolgáltak. A Halottvirrasztó Gárda csak a Kristálytrónt szolgálta, és bárki örökölte a trónt, ahhoz kellett hűnek lennie, tiszta szívéből és teljes lelkéből. De nem tudta elfelejteni a gyermek komoly arcát. A kislány tudta, hogy talán nem éri meg azt a kort, hogy eleget tehessen a kötelességeinek, de akkor is megpróbálta minél jobban végezni őket. Nem tudta elfelejteni, és megtartotta a babát. – De nem csak a lánnyal kapcsolatos híresztelésekről van szó, ugye?

– Egy pillangó lehelete – mormolta a fickó. – Élvezetes végre valaki olyannal beszélni, akinek kellően éles a szeme. Azon az éjjelen, amikor Tylint meggyilkolták, két damanet elvittek a Tarasin palotában lévő ólakból. Régebben mind a ketten aes sedai-ok voltak. Nem gondolod, hogy ez igencsak különös egybeesés?

– Minden egybeesést gyanúsnak találok, Almurat! De mi köze lehet ennek azokhoz a pletykákhoz... és a többi eseményhez?

– A háló sokkal szövevényesebb, mint gondolnád. Aznap éjszaka még jó néhányan elhagyták a palotát, többek között az a fiatalember, aki láthatóan Tylin kegyence volt, négy férfi, aki egészen biztos, hogy zsoldosként kereste a kenyerét és egy idős férfi, egy bizonyos Thom Merrilin, legalábbis ő így hívatta magát. Állítólag egyszerű szolga volt, de ahhoz képest döbbenetes műveltségről tett tanúbizonyságot. Így vagy úgy mindegyiküket látták olyan aes sedai-ok társaságában, akik azelőtt jártak itt, hogy a Birodalom visszaszerezte volna a várost. – A Kereső hevesen magyarázott, és egy cseppet előrehajolt a karosszék támlája felett. – Talán Tylint nem is azért gyilkolták meg, mert hűséget esküdött a Kristálytrónnak, hanem mert olyasmiről szerzett tudomást, ami veszedelmes lett volna a többiekre nézve. Talán meggondolatlanul elfecsegett valamit a kölyöknek a közös párnán, és a fickó szólt ennek a Merrilinnek. Hívhatjuk akár így is, amíg nem tudjuk meg a valódi nevét. Minél többet hallok róla, annál különösebb: jártas a világ dolgaiban, választékos a modora, könnyen megérti magát a nemesekkel és a koronás főkkel. Az ember azt hinné, hogy udvaronc, ha nem tudná, hogy szolga. Ha a Fehér Toronynak lettek volna Ebou Darral tervei, alighanem hozzá hasonló férfit küldtek volna, hogy elintézze őket.

Tervek. Karede gondolkozás nélkül felkapta Ajimbura edényét, és kis híján belekortyolt a borba, mielőtt ráeszmélt, hogy mit csinál. Továbbra is a kezében tartotta a kupát – nem akarta elárulni, hogy mennyire felzaklatta, amit hallott. Mindenki – legalábbis mindenki, aki tudta, mi történt – biztos volt benne, hogy Tuon nagyúrnő eltűnésének a trónutódlás körül folyó harcokhoz lehet csak köze. Ilyen volt a császári család élete. Ha a nagyúrnő meghalt, a császárnőnek, bárcsak örökké élne, új örököst kell megneveznie. Ha meghalt. És ha nem... A Fehér Torony a legjobb emberét küldte ide, ha el akarták raboltatni. Ha a Kereső nem a saját játékát játszotta csak. A Keresők a császárnőt kivéve, bárcsak örökké élne, bárkit megpróbálhattak tőrbe csalni.

– Erre felhívtad a feletteseid figyelmét is, és elvetették az ötletet, másképp nem fordultál volna hozzám. Vagy így történt, vagy... Meg sem említetted nekik, ugye? De miért nem?

– Sokkal szövevényesebb, mint hinnéd – válaszolta Mor halkan, és úgy nézett az ajtóra, mint aki attól tart, hogy odakinn hallgatóznak. Miért lett hirtelen ennyire óvatos? – Számos körülmény bonyolítja a helyzetet. A két damanet Egeanin Tamarath úrnő vitte el a palotából, akinek már máskor is volt dolga aes sedai-okkal. Bizalmas viszonyban volt velük. Kifejezetten bizalmas viszonyban. Egyértelműen azért szabadította ki a többi damanet, hogy a tulajdon szökését fedezze. Egeanin is elhagyta a várost aznap éjjel, három damanevel a kíséretében, és feltételezéseink szerint Merrilin és a többiek is vele voltak. Nem tudjuk, hogy ki lehetett a harmadik damane. Talán egy magas rangú Atha'an Miere, de az is lehet, hogy egy aes sedai, aki eddig a városban bujkált. Viszont sikerült azonosítanunk azt a három sul'damot, aki segített neki, és közülük ketten is igen bizalmas viszonyban voltak Surothtal. Aki szintén sok szállal kötődik az aes sedai-okhoz.

Mor minden gyanakvása ellenére úgy mondta ezt, mintha nem derült égből villámcsapás lenne a mondandója. Nem csoda, hogy kicsit idegesnek tűnt.

Ezek szerint Suroth az aes sedai-okkal szövetkezett, és alighanem a maga oldalára állított legalább egy Keresőt Mor felett. A Fehér Torony pedig ügynököket küldött a városba a legjobb emberük vezetésével, hogy megtegyenek bizonyos dolgokat. Ez mind tökéletesen hihetőnek hangzott. Amikor Karede-et elküldték az Előfutárokkal, azt is feladatául szabták, hogy figyeljen rá, nehogy a Vér túlságosan ambiciózus legyen. Sajnos lehetségesnek tűnt, hogy a Birodalomtól ilyen messze valaki megpróbáljon magának kihasítani egy önálló királyságot. És ő maga is nemegyszer küldött már embereket egy olyan városba, amelyről tudta, hogy el fog esni, bárhogy védik is, csak azért, hogy később belülről sebezhesse meg az ellenséget.

– Sejted, merre mehettek, Almurat?

Mor megrázta a fejét.

– Északnak indultak, és a palota istállóiban többször is szóba került Jehannah, de ez alighanem csak arra szolgált, hogy elterelje a figyelmet a valódi úti célról. Alighanem az első lehetséges alkalommal útirányt változtattak. Ellenőriztük azokat a csónakokat, amelyek elég nagyok hozzá, hogy átvigyenek egy ekkora társaságot a folyón, de sajnos a megfelelő méretű hajók megállás nélkül jönnek-mennek. Ebben a városban nincs se rend, se fegyelem!

– Sok mindent végig kell gondolnom!

A Kereső elfintorodott – enyhén megvonaglott a szája – de láthatóan felfogta, hogy Karede-től nem kap ennél határozottabb ígéretet. Bólintott egyet.

– Bármit tervezel is, egy dolgot tudnod kell. Talán nem érted, hogy a lány hogyan kényszeríthette a kereskedőket bármire is. Nos, úgy tűnik, hogy mindig volt vele egy vagy két katona. A páncéljuk leírása szintén igen pontos volt. – Félig felemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni Karede ruháját, de aztán bölcsen hagyta visszaesni az oldala mellé. – A legtöbben ezt a színt feketének hívják. Ugye megértettél? Bármit teszel is, ne késlekedj!

Mor felemelte a kupáját.

– Egészségedre, zászlóstábornok! Egészségedre, Furyk! Egészségedre, és a Birodalom egészségére!

Karede gondolkozás nélkül kiürítette Ajimbura ivóedénykéjét. A Kereső olyan hirtelen távozott, mint ahogy érkezett, és pár pillanattal azután, hogy elment, az ajtó ismét kinyílt, és Ajimbura nézett be. Az apró emberke vádlóan nézett a Karede kezében lévő koponya-kupára.

– Hallottad már ezt a pletykát, Ajimbura? – Annak, hogy megkérdezze, hallgatózott-e, épp annyi értelme lett volna, mint megkérdezni, hogy a nap vajon reggel szokott-e felkelni. De Ajimbura legalább nem próbálta meg tagadni.

– Sosem mocskolnám be a nyelvem efféle mocsokkal, nagyságod! – mondta, és kihúzta magát. Karede megengedett magának egy sóhajt. Tuon nagyúrnő akár saját tervének megfelelően tűnt el, akár nem, most komoly veszélyben volt. És ha a pletyka csak Mor tákolmánya lett volna... Nos, úgy lehetett megverni valakit az efféle játszmákban, ha az ember maga is beszállt játékosnak.

– Készítsd elő a borotvámat! – Karede leült, és a tolláért nyúlt. Fél kézzel hátrafogta ruhája ujját, nehogy tintás legyen. – Utána pedig keresd meg Musenge kapitányt, de ügyelj rá, hogy négyszemközt legyél vele, és add oda neki ezt! Aztán pedig siess vissza, még sok dolgod lesz ma!

Másnap, kevéssel dél után Karede már az öblöt átszelő kompok egyikén volt. A hajó minden órában, pontosan harangszóra indult. Voltaképp teherhajó volt, meg-megugrott, ahogy a hosszú evezőcsapások áttaszították a vadul hullámzó vízen. A kötél, amelyikkel egy kereskedő fél tucat szekerét a fedélzet kerékállásaihoz kötözték, minden rándulásra felsírt, a lovak idegesen kapáltak a patájukkal, és az evezősök alig bírták visszatartani a kocsisokat és a bérelt zsoldosokat, hogy ne a hajó oldaláról lógva ürítsék a vízbe a gyomrukat. A kereskedő maga, egy kerek arcú, rézbőrű nő a hajó orrában állt barna köpenyébe burkolódzva. Könnyedén egyensúlyozott a vadul hánykolódó hajón, egyenesen előre nézett, és úgy tett, mintha a mellette várakozó Karede nem is létezne. Talán sejtette, hogy egy seanchannal van dolga – a pej nyerge mindenképp elárulta –, de a férfi vörössel szegett, sötétzöld ruháját egyszerű, szürke köpeny fedte, így hát ha egyáltalán feltűnt a nőnek, akkor is azt hihette róla, hogy csak egy egyszerű katona. Nem egy földfoglaló, hiszen kardot visel. A városban persze akadhattak élesebb szeműek is, Karede bárhogy próbálta elkerülni őket, de ezen sajnos nem segíthetett. Kis szerencsével még pár napig nem jönnek rá, hogy nem szándékozik visszatérni a fogadóba a közeljövőben.

Amint a komp nagyot zökkenve nekiütközött a túloldali móló bőrrel kipárnázott oszlopának, nyeregbe ugrott, és elsőként lovagolt ki a lassan széttáruló kapun. A kereskedő még javában a kocsisokkal ordítozott, hogy másszanak már vissza a bakra, a komp személyzete pedig sietve eloldozta a kocsik kerekét. Karede csak lassan léptetett Aldazarral a reggeli záportól, az elpotyogtatott lótrágyától, a vidékre terelt juhnyáj ürülékétől és még ki tudja, mi mindentől csúszós kockakövön, és csak akkor hagyta, hogy a pej egy kicsit gyorsabban kapkodja a lábát, amikor már ráértek az Illiani Útra. Persze még ekkor is beérte egy könnyed ügetéssel. A türelmetlenség végzetes hiba volt, ha az ember beláthatatlanul hosszú útra készült.

A kikötőtől beljebb fogadók szegélyezték az utat. A lapos tetős épületeken megrepedezett az egykor fehér vakolat, és nagy foltokban hámlott; némelyik ajtó felett kopott cégér lógott, másutt nem telt arra sem. Ez az út jelölte a Rahad északi határát, és a fogadók előtti padokon elheverő durva ruhás férfiak komoran méregették, amint ellovagolt. Karede úgy vélte, ez nem azért van, mert seanchan: azok a fickók valószínűleg ugyanígy néztek volna mindenkire, akinek telik egy lóra. Vagy akár egy szelet kenyérre, ha már itt tartunk. Hamar elhagyta őket, és a következő pár órában messze elmaradt mögötte Ebou Dar. Kis tanyák és olajfaültetvények szegélyezték az utat; a parasztok láthatóan hozzá voltak szokva az utazókhoz, és fel sem néztek munka közben. A forgalom szerencsére igencsak gyér volt: talán ha fél tucat magas kerekű parasztkordéval találkozott útközben, kétszer pedig egy kereskedő kocsisora jött vele szembe. A hatalmas szekerek lassan dübörögtek Ebou Dar felé. Zsoldosok őrizték, de a kocsisok nagy része, akárcsak a két kereskedő, jellegzetes illiani szakállt viselt. Karede számára furcsának tűnt, hogy Illian továbbra is kereskedik Ebou Darral, miközben a Birodalom ellen küzd, de a Keleti Tenger innenső oldalán meglehetősen furcsák voltak a népek. Nem sokban emlékeztettek a nagy Sasszárny Artur szülőföldjéről szóló legendákra. Sőt, néha nem is emlékeztettek rá semmiben. De persze őket is meg kellett érteni, ha a Birodalom részévé kívánták tenni mindet, de ezt a fajta megértést a nála magasabb rangúakra bízták. Neki más feladata volt.

A tanyák helyét fokozatosan erdők és bozótosok vették át, és Karede árnyéka lassan megnyúlt, hosszan elterült előtte. A nap lassan a fák tetejéhez hajlott, mire megtalálta, amit keresett. Nem sokkal előtte Ajimbura kuporgott az út északi oldalán. Egy nádsíppal bíbelődött, és első ránézésre maga volt a megtestesült lustaság. Mielőtt Karede odaérhetett volna mellé, az övére tűzte a sípot, felkapta barna köpenyét, majd besiklott a bokrok és fák közé. A gárdista hátrapillantott, hogy meggyőződjön róla, arrafelé is éppolyan kihalt az út, mint előre, aztán ugyanott a fák közé léptette Aldazart. Az apró emberke épp látótávon kívül várt rá egy hatalmas facsoport tövében. Valami fenyőfélék lehettek, bár a legnagyobb könnyedén túlnőtte a száz lábat is. A fickó megroggyantotta a vállát, aztán felmászott nyurga barna lova nyergébe. Az állat mindegyik lába hófehér volt – Ajimbura szerint a fehér lábú lovak kivételesen szerencsések.

– Erre, nagyságod? – kérdezte, és Karede intésére, hogy mehetnek, az erdő sűrűje felé nógatta a lovát.

Nem kellett messzire menniük, alig fél mérföldnyire onnan volt az úti céljuk, de az úton haladók közül egy sem sejthette, mi vár rájuk odabenn. Musenge száz gárdistát hozott magával, mind jó lovakon, és húsz ogier Kertészt, valamint megrakott málháslovakat, két heti élelemmel. Az a málhás állat, amelyiket Ajimbura még előző este hozott ki Karede páncéljával, valószínűleg a többi ló között volt. Egy csapat sul'dam álldogált a lova mellett, néhányan a hat, pórázra fogott damanekkel játszottak. Amint Musenge előrelovagolt – Hartha, az Első Kertész komor arccal lépdelt mellette, zöld bojtos fejszéje a vállán pihent – az egyik nő, Melitene, Tuon nagyúrnő der'sul'damja is nyeregbe pattant, és odaléptetett melléjük.

Musenge és Hartha szívükre tett kézzel köszöntötték, és Karede viszonozta a tisztelgésüket, de a tekintete azonnal a damanekre rebbent. Különösen az egyikre, egy aprócska nőre, akinek a haját épp egy szögletes arcú, sötét bőrű sul'dam simogatta. A damanek arca általában csalóka volt – nagyon lassan öregedtek, és hihetetlenül sokáig éltek –, de ezen az egyen látszott az a különleges jel, amit Karede már megtanult felismerni. Ez a damane egykor azok közé tartozott, akik aes sedai-nak hívták magukat.

– Miféle kifogással tudta mindannyiukat egyszerre kihozni a városból? – kérdezte.

– Gyakorlás, zászlós tábornok! – válaszolta Melitene száraz kis mosollyal. – A gyakorlást mindig, mindenki elhiszi.

Azt rebesgették, hogy Tuon nagyúrnőnek tulajdonképpen nem is lett volna szüksége der'sul'damra ahhoz, hogy betanítsa a tulajdonát vagy a sul'damjait, de Melitene, akinek már több volt a szürke a hajában, mint a fekete, nem csak egyszerűen tapasztalt volt. Azonnal tudta, hogy a férfi tulajdonképpen mit is kérdez. Karede megkérte Musenge-t, hogy hozzon magával pár damanet, ha tud.

– Egyikünk sem szerette volna, ha hátrahagyják, zászlós tábornok. Ilyen ügyben semmiképpen sem. Ami pedig Mylent illeti... – Ez alighanem az egykori aes sedai neve volt. – Miután elhagytuk a várost, elmondtuk a damaneknek is, hogy mire készülünk. Mindig az a legjobb, ha tudják, hogy mire kell készülniük. Azóta próbáljuk megnyugtatni Mylent. Imádja a nagyúrnőt. Mindannyian szeretik, de Mylen úgy imádja, mintha máris a Kristálytrónon ülne. Ha Mylen a keze közé kapja ezeket az „aes sedai-okat” – nevetett fel halkan –, azt hiszem, sietnünk kell, nehogy túlságosan ellássa a bajukat ahhoz, hogy később még pórázra foghassuk őket.

– Nem látok ebben semmi mulatságosat – mordult fel Hartha. Az ogier még Musenge-nél is viharvertebb és öregebb volt. Hosszú, szürke bajsza az állára lógott, és fekete szeme szikrázó ékkövekként villant ki a sisakja alól. Már azelőtt is Kertész volt, hogy Karede apja megszületett volna; talán azelőtt is, hogy a nagyapja meglátta a napvilágot. – Nincs célpontunk. Ennyi erővel akár a szelet is megpróbálhatnánk hálóba fogni.

Melitene hamar kijózanodott, és Musenge hirtelen még Harthánál is keményebbnek nézett ki, már ha ez egyáltalán lehetséges volt. Tíz nap alatt azok, akiket kerestek, igen nagy távot megtehettek. A legjobb, akit a Fehér Torony küldeni tudott, nem lett volna annyira ostoba, hogy egyenesen keletnek induljon azok után, hogy megpróbálta mindenkivel elhitetni, hogy Jehannah felé megy, és nem lehetett olyan merész, hogy mégis északnak induljon, de akkor is hatalmas és egyre növekvő területet kellett átkutatniuk.

– Akkor pedig késedelem nélkül ki kell vetnünk a hálót! – mondta Karede. – És minél ügyesebben.

Musenge és Hartha bólintottak. A Halottvirrasztó Gárda nem ismert lehetetlent. Amit meg kellett tenniük, azt meg is tették. Még a szelet is hálóba fogták, ha úgy hozta a szükség.

Ötödik fejezet

Edzett pöröly

Könnyedén átrohant az éjen, bár mély hó fedte a vidéket. Egy volt az árnyékokkal, átsiklott az erdő fái között; a holdfény majdnem ugyanolyan fényesen ragyogott a szemében, mintha a nap sütött volna rá. A hideg szél megborzolta a szőrét, és hirtelen új szagot vágott az orrába. Felállt tőle a hátán a szőr, és a szívében vad gyűlölet ébredt: vadabb, keményebb, mint amilyet a Nemszületettek iránt érzett. Gyűlölet és a közelgő halál biztos tudata. Most már nem dönthetett másképp – most már nem. Tovább rohant, egyre gyorsabban, a biztos halál felé.

Perrin hirtelen riadt fel a hajnal előtti, mély sötétben. Az egyik magas kerekű kordé alatt feküdt. A hideg a csontjába ivódott, bár maga köré csavarta prémbéléses, vastag köpenyét, és szerzett két takarót is. Lanyha szellő fújdogált – nem elég erős vagy kitartó ahhoz, hogy szél legyen, de jéghideg. Perrin megdörzsölte az állát kesztyűs kezével, és rövid szakálla fagyottan csikorgott. De legalább mintha éjszaka nem esett volna tovább a hó. Túl gyakran ébredt arra, hogy belepte a hó, bár egy kocsi alá feküdt, és a havazás a felderítők dolgát is megnehezítette. Azt kívánta, bárcsak Elyasszal is ugyanúgy tudna beszélni, mint a farkasokkal. Akkor nem kellene elviselnie ezt a végeérhetetlen várakozást! A fáradtság úgy tapadt rá, mint valami második bőr: már nem is emlékezett rá, hogy mikor aludta ki magát utoljára. Az alvás vagy a hiánya egyformán lényegtelennek tűnt. Mostanában csak a düh vad tüze adott neki elég erőt ahhoz, hogy tovább menjen.

Perrin úgy vélte, nem az álom miatt riadt fel. Minden áldott este úgy feküdt le, hogy rémálmokat várt, és azok minden áldott este meg is érkeztek. A legborzalmasabbakban holtan találta Faile-t, vagy sosem lelte meg. Olyankor libabőrösen, izzadva ébredt fel. Bármit, ami ennél akárcsak egy kicsit kevésbé volt rémes, gond nélkül átaludt. Arra is csak félig ébredt fel, ha álmában a trallokok elevenen trancsírozták fel, és dobták bele az üstbe, vagy ha egy draghkar halálcsókja kiszívta a lelkét. Ez az álom is hamar elfakult, de még emlékezett rá, hogy farkas volt, és olyan szagot hordott felé a szél... Milyet is? Valamit, amit a farkasok még a Myrddraaloknál is jobban gyűlöltek. Mindaz a tudás, aminek álmában a birtokosa volt, mostanra szertefoszlott, és csak halvány, pontatlan benyomások maradtak meg benne. Nem a farkasálomban járt, a valóság egy különös tükörképében, ahol a rég halott farkasok még mindig éltek, és ahová az élők elmehettek, hogy a holtak tanácsát kérjék. A farkasálom mindig kristálytisztán megmaradt az emlékezetében, amikor felébredt – akár tudatosan ment oda, akár csak véletlenül csöppent bele. Ennek ellenére ez az álom is elevennek tűnt, és valahogy mintha sürgette volna. Perrin mozdulatlanul feküdt a hátán, és az elméjével kinyúlt. Farkasokat keresett. Megpróbálta már arra is használni a farkasokat, hogy segítsenek neki a kutatásban, de nem járt sok sikerrel. A farkasokat a legjobb esetben is igencsak nehéz volt meggyőzni arról, hogy segítsenek a kétlábúaknak. Elkerülték a nagyobb embercsoportokat, és számukra már fél tucat férfi is nagyobb embercsapatnak számított. Az emberek elriasztották a zsákmányt, és a legtöbben azonnal megpróbálták megölni a farkasokat, amint megpillantották őket. A gondolatai senkit sem találtak, de aztán hosszas kutatás után rálelt pár farkasra valahol a messzeségben. Perrin nem tudhatta, pontosan milyen távol vannak, de a hangjuk szinte alig kivehető suttogásként érkezett. Nagyon messze voltak. Ez igencsak meglepte. Az elszórt falvaktól és tanyáktól, de még az egy-két kisebb várostól eltekintve is, amilyenen mostanában áthaladtak, ez a vidék ideális lett volna a farkasok számára. A javarészt érintetlen erdőségben rengeteg őz és kisebb vad lakott.

A farkasoknál is megvoltak az udvariassági szokások, ha valaki olyan falkával beszélt, amelyiknek nem volt a tagja. Perrin előzékenyen elküldte nekik a nevét – Ifjú Bika –, megosztotta velük a szagát, és válaszul megtudta, kikkel beszél. Levélvadász, Nagymedve, Fehérfarok, Toll, Viharköd és még jó pár másik név villant át az agyán. Jókora falkára lelt. Levélvadász volt a vezetőjük: az erős nőstényből csak úgy áradt a csendes magabiztosság. Toll, ez az okos, ereje teljében levő hím volt a párja. Mindannyian hallottak már Ifjú Bikáról, és örömmel beszéltek a híres Hosszú Fog barátjával. Ők voltak az első két olyan kétlábú, aki megtanult beszélni a farkasokkal olyan hosszú idő óta, hogy az már a farkasok végtelen emlékezetében is szinte Koroknak tűnt. Perrin agyában nem szavak formálódtak meg, hanem képek és szagok emléke zúdult át rajta, mint valami megvadult ár; és a szavak, amelyeket kigondolt, valahogy képekké és szagokká alakultak, így a farkasok is megértették.

Van valami, amit tudni szeretnék, gondolta, miután túlestek a bemutatkozáson. Mit gyűlölnek jobban a farkasok a Nemszületetteknél is? Megpróbálta felidézni az álmában érzett bűzt, hogy azt is elküldhesse, de már elfakult az emlékei közül. Valami, amiről minden farkas tudja, hogy halált jelent.

Nem válaszolt senki; csend követte szavait, és gyűlöletbe, elszántságba és vonakodásba oltódó rettegés. Perrin már érezte, hogy milyen az, amikor egy farkas fél – a legjobban az erdőn átlobbanó tűztől tartottak, eddig legalábbis azt hitte – de ez az a fajta csiklandós, szúrós félelem volt, amitől kiverte az embert a jeges verejték, amitől még a legbátrabbak is megremegtek, és összerezzentek minden árnyék láttán. És ott húzódott mögötte az elszántság is, hogy tovább kell menni, bármi lesz is – a kettő együtt fékevesztett rettegésnek tűnt. A farkasok nem tudnak ennyire félni! De ezek láthatóan mégis képesek voltak rá.

A falka tagjai egyesével kifakultak Perrin tudatából: szándékosan kizárták a gondolataik közül. Végül már csak Levélvadász maradt. Közeleg az Utolsó Vadászat, mondta végül, aztán ő is eltűnt. Megsértettelek titeket? – kérdezte Perrin. – Ha megsértettelek volna, tudatlanságból tettem. De nem érkezett válasz. Ezek a farkasok legalábbis nem fognak már beszélni vele – jó ideig biztos nem.

Közeleg az Utolsó Vadászat. A farkasok így hívták az Utolsó Csatát, a Tarmon Gai'dont. Tudták, hogy ott kell lenniük a Fény és az Árnyék végső összecsapásánál, bár azt nem voltak képesek elmagyarázni, hogy miért. Néhány dolog meg volt írva, éppúgy, mint az, hogy a nap felkel és lenyugszik, vagy a hold elfogy, és újra megtelik – és éppígy az is el volt rendelve, hogy számos farkasnak meg kell majd halnia az Utolsó Vadászaton. Nem is ettől féltek, hanem valami teljesen mástól. Perrinnek volt egy olyan érzése, hogy neki is ott kell majd lennie a Tarmon Gai'donnál, vagy hogy legalábbis ott kellene lennie; de ha az Utolsó Csata valóban ilyen közel van már, lehet, hogy mégsem megy el. Más feladat várt rá, amit véghez kellett vinnie – amit semmiképp sem hagyott volna félbe – és ehhez képest az Utolsó Csata sem érdekelte.

A névtelen félelmeket és az Utolsó Csatát egyaránt kizárta a gondolataiból. Leügyetlenkedte a kezéről a kesztyűt, és kitapogatta a zsebében rejlő vaskos bőrzsinórt. Reggeli szertartásként gépiesen újabb csomót kötött rá, aztán végigfuttatta az ujjai között, és megszámolta az eddigieket. Huszonkét csomó. Ez volt a huszonkettedik reggel, mióta Faile-t elrabolták tőle.

Eleinte nem hitte volna, hogy szükséges lesz valamiféleképp számon tartani a napokat. Az első nap azt hitte, hogy hideg, zsibbadt, de összeszedett, visszatekintve azonban be kellett ismernie, hogy teljesen eluralkodott rajta a düh és a mindent elsöprő vágy, hogy minél előbb megtalálja a shaidókat. Más klánok tagjai is részt vettek Faile elrablásában, de a bizonyítékok alapján a többségük shaidó volt, és Perrin mindegyikre shaidóként gondolt. Az az egyetlen nagy elszánás, hogy visszaragadja tőlük Faile-t, mielőtt bánthatnák, torkon ragadta, és kis híján megfojtotta. Persze természetesen meg akarta menteni azokat a nőket, akiket a feleségével együtt elfogtak, de néha fel kellett sorolnia a nevüket, nehogy valamelyikükről esetleg elfeledkezzen. Alliandre Maritha Kigarin, Ghealdan királynője és az ő vazallusa. Még mindig egészen döbbenetes volt Perrin számára, hogy valaki hűséget esküdött neki – különösen egy királynő! – hiszen ő csak egy egyszerű kovács volt. Egykor legalábbis csak egy egyszerű kovács volt. Mostanra már felelősséggel tartozott Alliandréért, aki sosem került volna ilyen veszedelmes helyzetbe, ha Perrin nem kéri meg, hogy tartson velük. Bain a Feketeszikla shaaradok és Chiad a Kőfolyó goshienek közül – két aiel lány, a Lándzsa Hajadonjai, akik Ghealdanba és Amadiciába is követték Faile-t. Szembeszálltak a trallokokkal is Folyóközben, amikor Perrinnek minden fegyverforgató kézre égető szüksége volt, és már csak ezért is joguk volt rá, hogy számítsanak a segítségére. Arrela Shiego és Lacile Aldorwin, két ostoba fiatal liba, akik azt hitték, hogy megtanulhatják, milyen is aielnek lenni, vagy legalábbis megpróbáltak valami sajátos aiel életmód szerint élni. Hűséget esküdtek Faile-nak, akárcsak Maighdin Dorlain, ez a nincstelen menekült, akit Faile felkarolt, és a szobalányává fogadott. Nem hagyhatta el Faile embereit sem. Faile ni Bashere t'Aybara. A felsorolás most visszaért hozzá, a feleségéhez, élete értelméhez. Perrin felnyögött, és olyan erősen megszorította a csomókat, hogy azok mélyen a tenyerébe vágtak. Fájt a keze, pedig a kovácsként töltött évek igencsak megkérgesítették a tenyerét. A Fényre, már huszonkét nap eltelt! A kovácsmesterség megtanította, hogy a sietős munka könnyen tönkreteheti a fémet, de eleinte ennek ellenére kapkodott.

Délnek indultak a két asha'man, Grady és Neald által nyitott Kapukon, oda, ahol a shaidók legtávolabbi nyomait meglelték, aztán még délebbre, amerre a nyomok vezettek, amint az asha'manek felkészültek rá, hogy újabb kaput nyissanak. Minden órát mérgelődve vett, ahányszor a két férfi megpihent, miután megcsináltak egy Kaput, majd nyitva tartották, míg mindenki átvonult rajta. Teljesen elvakította a gondolat, hogy mindenáron ki kell szabadítania Faile-t. És mit kapott cserébe? Végeérhetetlen napok teltek el eseménytelenül, miközben a felderítők bejárták a környező erdőket, és nyomát sem lelték, hogy bárki járt volna arra az elmúlt hónapokban, a fájdalom pedig egyre inkább eluralkodott rajta. Végül be kellett látnia, hogy kénytelen visszatérni az utolsó ismert nyomhoz, és megkeresni, hogy a shaidók hol fordultak el. Tudnia kellett volna, hogy előbb vagy utóbb irányt fognak változtatni. Ha délre mentek, közelebb kerültek azokhoz a meleg vidékekhez, ahol nem esett a számukra döbbenetesen idegen hó, de közelebb jutottak az Ebou Dart uraló seanchanokhoz is. Perrin tudott a seanchanokról, és nem kellett volna azt hinnie, hogy a shaidók ostobábbak nála. A shaidók rabolni akartak, nem pedig a seanchanokkal és a damanekkel harcolni. Ettől kezdve lassan meneteltek, a felderítők mindig előttük jártak, aztán napokra megbénította őket a hóesés. Még az aielek sem tudtak tájékozódni a szakadó hóban, és kénytelen-kelletlen megálltak. Aztán végül Jondyn Barran talált egy fát, melyet egy szekér horzsolt végig, és Elyas Machera előásott a hó alól egy törött aiel lándzsát. És Perrin végre keletre fordult, alig két napi járóföldre onnan, ahonnan először kezdett vadul délre Utazni. A legszívesebben ordított volna, amint rájött, hogy mit is tett, de nagy nehezen mégis uralkodott magán. Nem engedhette el magát, még egy ujjnyit sem lazíthatott, hiszen Faile élete volt a tét. Ekkor kezdte el megművelni a haragját, ekkor kezdett el úgy dolgozni rajta, mint egy darab vason.

A felesége elrablói nagy előnyre tettek szert, mert ostoba módon kapkodott, de azóta olyan óvatosan hozta meg minden döntését, mintha a kovácsműhelyben lett volna. A haragja egyre élesebb, egyre céltudatosabb. Mióta újra meglelték a shaidók nyomát, nem Utazott messzebb egyszerre, mint amennyit a felderítők képesek voltak időben kikutatni, és ennek meg is lett a haszna. Mint kiderült, a shaidók cikk-cakkban közlekedtek, mintha nem tudtak volna döntésre jutni, hogy merre menjenek. Vagy csak azért forgolódtak ennyit, hogy minél több emberüket összeszedjék. Bár csak kihűlt nyomokra támaszkodhattak, hó alá temetett tábortüzek helyére, minden egyes felderítő azt mondta, hogy a shaidók száma nőttön-nőtt. Legalább két vagy három klán táborozott már együtt, de az is lehet, hogy még több: veszedelmes, hatalmas zsákmány. De amilyen lassan, olyan biztosan kezdte beérni őket. És most csak ez számított.

A shaidók menet közben jóval nagyobb távot tettek meg, mint azt Perrin lehetségesnek vélte, különösen, minthogy olyan sokan voltak, és a hó is hátráltatta a haladásukat, de láthatóan az nem aggasztotta őket, hogy valaki esetleg követi a sereget. Talán azt hitték, senki nem mer a nyomukba szegődni. Néha napokig egy helyben táboroztak. Lerombolt falvak és kisvárosok szegélyezték az útjukat, mintha valami óriás sáskahad lett volna: a raktárakat kifosztották, ami értékes volt, azt magukkal vitték, és az embereket éppúgy elhajtották, mint a jószágot. A legtöbbször senki sem maradt mögöttük, mire Perrin odaért, csak az üres házak. Az a néhány ember, aki megmenekült a shaidók karmaiból, az erdőt járta, hogy valami élelmet kerítsen, és kihúzza tavaszig. Egy olyan helyen kelt át az Elbaron Altarába, ahol régebben két falucska között egy kis komp üzemelt. Általában házalók és a helyi parasztgazdák használták – a kereskedők nem jártak erre. Perrinnek fogalma sem volt róla, hogy a shaidók hogyan juthattak át a folyón: neki ott volt a két asha'man, hogy Kaput nyisson. A kompból csak a két oldalon kirakott kőmóló maradt, és az a pár ház, amit nem égettek fel az aielek, üresen állt. Csak három kiálló bordájú, elvadult kutya kerengett még a romok között, de az emberek láttán ők is elmenekültek. Perrin dühe egyre keményebb lett, ahogy formába kalapálta: olyan volt, mint egy pöröly.

Előző reggel beértek egy aprócska faluba, ahol vagy két tucat döbbent, koszos ember bámult tátott szájjal a több száz lándzsásra és íjászra, akik kilovagoltak az erdőből hajnalhasadtakor. A fejük fölött ott lobogott Manetheren zászlója, a Vörös Sas, mellette ott szállt a kármin Farkasfej, Ghealdan ezüst csillagai és Mayene arany sólyma, mögöttük pedig élelemmel megrakott kordék és tartalék lovak jöttek. Amint a helyiek megpillantották Gault és a többi aielt, hirtelen elmúlt a bénultságuk, és fejvesztve menekülni kezdtek az erdő felé. Elég nehéz volt elkapni néhányukat, hogy kikérdezhessék őket: láthatóan inkább halálra futották volna magukat, mint hogy az aielek közelébe kerüljenek. Brytan alig egy tucatnyi családot számlált, de a shaidók így is elvittek kilenc fiatal férfit és nőt meg az összes állatukat, amikor két napja arra jártak. Két napja. A pörölynek mindig célja volt; értelme és célja.

Perrin tudta, hogy most nagyon óvatosnak kell lennie, vagy örökre elveszíti Faile-t, de tudta azt is, hogy ha elóvatoskodja a dolgot, akkor ugyanúgy elveszíti a feleségét, mintha kapkodna. Tegnap kora este azt mondta azoknak, akik elindultak felderíteni a környéket, hogy most legyenek egy kicsit merészebbek, elszántabbak, nézzenek át nagyobb területet, és ne térjenek vissza, csak egy álló nap múlva, ha addig nem találnák meg, amit keresnek. Nemsokára felkel a nap, és pár órával később alighanem megérkezik majd Elyas és Gaul és a többiek, akiket kiküldött. A Hajadonok és az a pár folyóközi, aki a szél nyomát is megleli, ha kell. Bármilyen gyorsan mozogtak a shaidók, a felderítők gyorsabbak voltak náluk. Nem lassították őket a családok, a szekerek, a foglyok. Ezúttal már pontosan el fogják tudni mondani, hogy a shaidók hol vannak. Tudni fogják! Perrin a csontjában érezte. A bizonyosság ott lüktetett az ereiben. Megtalálják Faile-t, és ki fogják szabadítani. Ez volt a legfontosabb; fontosabb annál is, hogy életben maradjon: az csak annyit számított, hogy élnie kell ahhoz, hogy végrehajthassa a feladatát. A dühével, mint egy pöröllyel, darabokra akarta zúzni ezeket a shaidókat. Ledobta magáról a két takarót, visszahúzta a kesztyűjét, felvette maga mellől a fejszéjét – a félhold alakú pengét nehéz fémtüske egyensúlyozta ki rajta – és kigurult a kordé alól. Felállt a letaposott, fagyott hóban. Körülötte rendezett sorokban álltak a szekerek. Brytan egykori mezein táboroztak. A kis falucska túlélői nem tudtak megbirkózni azzal, hogy még több idegen érkezett a vidékükre, méghozzá ilyen sok, állig felfegyverzett férfi. Amint Perrin megengedte nekik, a szánalmas kis embercsapat az erdőbe húzódott; amit csak tudtak, a hátukon vagy húzható kis szánjaikon magukkal vittek. Úgy szaladtak, mintha Perrin maga is shaidó lett volna, és hátra sem mertek nézni, annyira féltek, hogy követi őket.

Átcsúsztatta a fejsze nyelét az övén lógó vaskos bőrhurkon. Egy árnyék vált ki a szomszédos kordék közül: egyre magasabb lett, és szép lassan egy ember alakját öltötte fel. A sötétben mintha a köpenye is fekete lett volna. Perrint nem lepte meg a dolog. Bár a közelben pihenő több ezer hátas, tartalék és málhás lóból erős szag áradt, a lótrágya édeskés bűzét nem is említve, már ébredéskor elkapta a másik férfi illatát. Az emberszag mindig kivált a többi közül. És persze Aram mindig ott volt, mire Perrin felébredt, és várta. A fogyóban lévő hold már alacsonyan járt, de még elég fényt adott ahhoz, hogy Perrin lássa a férfi arcát, bár azt nem tudta volna megmondani, hogy milyen képet vág. Tisztán ki lehetett venni az Aram válla fölött kikandikáló kardmarkolatot is. Aram egykor kolompár volt, de Perrin kételkedett benne, hogy valaha visszatérne az övéihez, bár a férfi továbbra is ragaszkodott színes csíkos kolompár ruháihoz. Aramban most már volt valami komor keménység, amit még a hold gyenge fénye sem tudott meglágyítani. Mereven állt, mintha bármelyik pillanatban kész lenne kardot rántani, és Faile eltűnése óta a düh mintha örökösen a szagában kerengett volna. Nagyon sok minden megváltozott, miután Faile eltűnt. És Perrin különben is megértette a dühét. Addig nem értette igazán, amíg nem veszítette el Faile-t.

– Látni akarják, Perrin nagyúr – mondta Aram, és a fejével két halovány árnyék felé biccentett, akik kicsit arrébb várakoztak a kocsik között. A szavakkal együtt lágy, fehér pára gomolygott elő a szájából. – Mondtam nekik, hogy hagyják aludni!

Arammal ez az egy gond volt: kéretlenül is túlságosan vigyázott rá. Perrin beleszippantott a levegőbe, és elválasztotta a két árnyék illatát a lovak erős, mindent elfedő szagától.

– Beszélek velük. Most. Aram, menj, és nyergeltesd fel nekem Fürgét!

Perrin igyekezett nyeregben lenni, mire a tábor többi lakója felébredt. Részint azért, mert úgy érezte, képtelen lenne sokáig egy helyben maradni. Egy helyben maradni azt jelentette, hogy épp nem a shaidókat hajszolja. Másrészről pedig azért vette fel ezt a szokást, hogy elkerülhesse a többieket, és ne kelljen senkivel sem beszélnie. A legszívesebben ő maga is kilovagolt volna a felderítést végző férfiakkal és nőkkel, de tudta, hogy korántsem tudná olyan jól elvégezni a dolgukat.

– Igenis, uram! – Aram szagába érdesség vegyült, ahogy a férfi átgázolt a havon, de Perrint ez egyszer nem érdekelte. Csak valami fontos dolog ugraszthatta ki Sebban Balwert a takarója alól ilyen kora reggel, és ami pedig Selande Darengilt illeti...

Balwer még ebben a vaskos köpenyben is véznának látszott, és hegyes arca szinte teljesen eltűnt a hatalmas csuklya alatt. Ha kihúzta volna magát, és nem áll mindig görnyedten, akkor is legfeljebb egy tenyérnyivel lett volna magasabb a cairhieni nőnél, aki kifejezetten alacsony volt. Balwer maga köré fonta a karját, és egyik lábáról a másikra ugrált: igyekezett minél jobban elkerülni a csizmája talpán feláradó jeges hideget. Selande sötét férfinadrágot és kabátot viselt, és egész jól titkolta, hogy őt is marja a fagy, bár a lehelete hófehéren gőzölgött az arca előtt. A lány remegett, de ennek ellenére sikerült egyenesen, délcegen állnia. A köpenyét félig hátravetette, és egyik kesztyűs keze kardja markolatán nyugodott. A csuklyáját sem húzta fel, és kilátszott alóla rövidre nyírt haja. Csak a tarkóján volt egy kicsit hosszabb, ott egyszerű, fekete szalaggal fogta össze. Selande volt azoknak az ifjú bolondoknak a vezetője, akik az aieleket akarták utánozni – az aieleket, karddal az oldalukon. A szaga lágy volt és sűrű, mint a lekvár. Aggódott. Balwer leginkább... elszántnak szaglott, de hát ez kis híján mindig így volt. Sosem volt tűz vagy szenvedély az elszántságában, csak összpontosítás és figyelem.

A vézna kis emberke abbahagyta a toporgást, és sietve, mereven meghajolt.

– Selande úrnő olyan híreket hozott, uram, amit szerintem jobb lenne tőle hallanod. – Balwer vékonyka hangja száraz volt és pontos, akárcsak ő maga. Alighanem akkor is ugyanígy beszélt volna, ha a bakó már a nyakára tette a pallosát. – Úrnőm, ha lenne szíves?

Balwer csak egy titkár volt – Faile és Perrin titkára –, és általában zavaróan öntudatos, körülményeskedő fickónak tűnt. Selande viszont nemeshölgy; Balwer ennek ellenére nem kérte, hanem parancsolta, hogy beszéljen.

A nő oldalvást ránézett, élesen, és meglökte a kardját. Perrin minden izma megfeszült, hogy időben el tudja kapni a karját. Nem hitte volna, hogy a nő valóban kardot rántana a férfira, de nem volt biztos benne, hogy igaza lesz. Nem bízott ezekben a nevetséges kölykökben, bármit kinézett belőlük. Balwer félrebillentett fejjel nézte, és a szagában csak türelmetlenség érződött. Fel sem villant benne a félelem.

Selande felvetette a fejét, és Perrinhez fordult.

– Látlak, Aranyszemű Perrin úr – kezdte ropogós cairhieni kiejtésével, de tisztában volt azzal, hogy a férfinek nincs türelme az efféle aiel formaságokhoz, és sietve folytatta. – Három dolgot sikerült ma este megtudnom. A leglényegtelenebbel kezdeném: Haviar azt jelentette nekem, hogy Masema újabb lovast küldött vissza Amadicia felé. Nerion megpróbálta követni, de hamar elveszítette a nyomukat.

– Mondd meg Nerionnak, azt üzenem, hogy ne próbálja meg követni őket – válaszolta Perrin élesen. – És Haviarnak is mondd meg! Ezt maguktól is tudniuk kellett volna! Azért vannak ott, hogy lássanak, halljanak, és jelentsék neked, ami történt. Semmi több! Megértetted?

Selande sietve biccentett, és egy pillanatra felvonaglott az illatában a félelem tüskés szaga. Perrin úgy vélte, nyilván tőle tart, és fél, hogy esetleg megharagította valamivel. A sárga szemek a legtöbb embert elbizonytalanították. Levette a kezét a fejszéjéről, és a háta mögött összekulcsolta.

Haviar és Nerion két újabb ifjú bolond volt Faile kedvenckéi közül, az egyik teari, a másik cairhieni. Faile kémekként használta őket. Ez valamiért még mindig rettenetesen felbőszítette Perrint, pedig az asszony a szemébe is megmondta, hogy a kémkedés a feleség dolga. Egy férjnek igenis oda kellett figyelnie, miket mond a felesége, akkor is, ha azt hiszi, hogy tréfál – könnyen lehet, hogy tévedett! Perrint a kémkedés puszta gondolatától is kirázta a hideg, de ha Faile erre használta ezeket a fiatal gyengeelméjűeket, akkor a férje is használhatja őket, ha szüksége van rájuk. Masema láthatóan meg volt róla győződve, hogy a legelvetemültebb árnybarátokon kívül előbb vagy utóbb úgyis mindenki mögéje áll, és őt követi, de ennek ellenére gyanút foghat, ha Perrin táborából túl sokan állnak át hozzá.

– Ne hívd Masemának, még itt sem! – tette hozzá durván. Mostanában azt állította az a dühöngő őrült, hogy Masema Dagar tulajdonképpen meghalt, és a sírjából kelt ki, hogy a Sárkány nagyúr Prófétájaként gyűjtse a híveket. Egyre idegesebb lett, ha valaki a régi nevét használta. – Egyszer kell csak elszólnod magad valaki olyan előtt, akit már megbolondított, és örülhetsz, ha a keménylegényei csak félholtra korbácsolnak, amikor legközelebb egyedül kapnak valahol.

Selande ismét csak biccentett egyet, de ezúttal nem bukkant fel a szagában a félelem. A Fényre, ezeknek a félkegyelműeknek annyi eszük sem volt, hogy tudják, mitől is kellene félniük!

– Lassan hajnalodik – mormolta Balwer. Megremegett, és szorosabban maga köré csavarta a köpenyét. – Nemsokára mindenki felébred, és van pár dolog, amit jó lenne megbeszélnünk anélkül, hogy bárki észrevenne minket. Ha úrnőm folytatná?

Ezúttal sem csak egyszerűen megkérte a nőt, hanem utasította. Selande és Faile többi ostoba követője Perrin szerint csak a bajkeveréshez értett, és Balwer láthatóan valamiért mindenképpen fel akarta bosszantani a nőt, de Selande meglepő módon zavartan összerezzent, és valami bocsánatkérésfélét motyogott.

A sötétség tényleg egy kicsit mintha kevésbé lett volna áthatolhatatlan, legalábbis Perrin szemének. A fejük felett még mindig koromfekete volt az ég, csak a csillagok égtek rajta fényesen, de lassan mintha ki tudta volna venni a Selande kabátjának elején húzódó hat csík színét. De legalábbis meg tudta különböztetni egymástól a színes csíkokat. Hirtelen ráébredt, hogy tovább aludt, mint általában szokott. Dühösen felmordult. Nem hagyhatta, hogy a fáradtság legyőzze, bármilyen kimerült volt is! Meg kellett hallgatnia Selande jelentését – a nő aligha amiatt aggódott, hogy Masema lovasokat küld ki, hiszen ezt majdnem mindennap megtette –, de idegesen körbekémlelt, hogy Aram hozza-e már Fürgét. Éles fülével már kiszűrte, hogy a lovak között történik valami, de még nem látta a hátasát.

– A második dolog, uram – folytatta Selande – az, hogy Haviar látott pár hordó sózott halat és sózott húst, ami Altarából jöhetett. Jó pár hordót látott. Azt mondja, hogy most már altaraiak is vannak Mas... A Próféta emberei között. A többségük mesterembernek tűnik, és van köztük egy vagy két kereskedő vagy városi tisztségviselő is. Megállapodott emberek mindenesetre, tehetősek, és néhányan láthatóan nem biztosak benne, hogy jól döntöttek, amikor csatlakoztak a sereghez. Pár kérdéssel könnyen kideríthetjük, hogy honnan is származott az a hús és a hal. És talán még több kémet szerezhetünk.

– Tudom, hogy honnan származott az a hús és a hal, és te is tudod – mondta Perrin ingerülten. A keze ökölbe szorult a háta mögött. Remélte, hogy túl gyorsan haladnak ahhoz, hogy Masema kiküldje a rablócsapatait. Azok voltak: legalább olyan rosszak, mint a shaidók, ha nem rosszabbak még náluk is. Felajánlották az embereknek, hogy felesküdhetnek az Újjászületett Sárkányra, és aki visszautasította ezt, vagy gyakran aki csak túl sokáig habozott, azt tűzzel-vassal irtották. És azoktól, akik letették az esküt, akkor is elvárták, hogy bőkezűen támogassák Masemát, ha esetleg nem tartottak a sereggel. Akiket megöltek, azok nyilvánvalóan árnybarátok voltak, és a tulajdonuk a Próféta seregeinél jobb helyre nem is kerülhetett volna. Masema törvényei szerint a tolvajoknak levágták a fél kezét, de az ő rablói közül senki sem lopott Masema meglátása szerint. A Próféta úgy hirdette, hogy a gyilkosság és egy sor más bűn kötél általi halállal büntetendő, de a követők jelentős része láthatóan szívesebben hányta kardélre a helyieket, minthogy végighallgassa az esküjüket. Úgy sokkal többet rabolhattak, és a tetejébe a seregből sokan úgy vélték, hogy a gyilkosság pompás étvágygerjesztő egy kiadós ebéd előtt.

– Mondd meg nekik, hogy tartsák magukat távol az altaraiaktól – folytatta Perrin. – Mindenféle ember összeverődik Masema zászlaja alá, és még ha most vannak is kétségeik, pár nap múlva ugyanúgy bűzleni fognak az elvakultságtól, mint az összes többi. Akkor pedig nem haboznának kibelezni a tulajdon anyjukat sem, és gondolkozás nélkül nekimennek bárkinek, aki rosszat kérdezett tőlük. Csak azt akarom tudni, hogy Masema mit csinál, és mit tervez. – Egészen biztos volt benne, hogy Masema valamiben mesterkedik. A fickó azt állította, hogy Randen kívül mindenki istenkáromló gazember, aki az Egyetlen Hatalmat használja, és azt mondta, hogy semmi másra sem vágyik, csak arra, hogy mielőbb csatlakozhasson Randhez keleten. Mint mindig, ahányszor Randre gondolt, Perrin fejében most is felvillant a vad színörvény. Ezúttal még a szokásosnál is élesebb volt, de a férfi haragja párává foszlatta. De az Utazás akár istenkáromlás volt, akár nem, Masema elfogadta, holott ez nem csak egyszerűen az Egyetlen Hatalom fókuszálásával járt, de férfiak használták a Forrást! És bármit mondott is Masema, láthatóan mindent megtett azért, hogy minél tovább nyugaton maradhasson. Perrin általában megbízott az emberekben, amíg ki nem derült róluk, hogy megbízhatatlanok, de elég volt egyszer elkapnia Masema szagát, hogy tudja, ez az ember éppolyan őrült, mint egy veszett farkas, de még annál is sokkal veszélyesebb. Már sokat gondolkozott azon, hogy mivel akadályozhatná meg Masema tervét, bármi is az. Hogy mivel is akadályozhatná meg azt, hogy Masema mindent felégessen és mindenkit megölessen, amerre járnak. Masemának tíz vagy tizenkétezer embere lehetett, de Perrin azon sem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy még ennél is nagyobb a serege. A fickó nem volt valami beszédes a létszámot illetően, és amilyen rendetlenül táboroztak, lehetetlenség lett volna megszámolni őket. Perrint alig negyedannyi ember követte. Több százan közülük nem is katonák voltak, hanem kocsisok, lovászok, patkolókovácsok, akik csak hátráltatnák a harcban – de Perrin úgy vélte, hogy három aes sedai, két asha'man és hat Tudós Asszony alighanem meg tudnál állítani Masemát, ha úgy hozná a sors. A Tudós Asszonyok és az aes sedai-ok szívesen segítettek volna neki ebben. Igencsak szívesen. Mind a kilencen holtan akarták látni Masemát. De ha szétszórnák a Próféta seregét, csak azt érnék el, hogy egyetlen nagy sereg helyett több száz kisebb rablócsapat sanyargatná Altarát és a környéket. Ugyanúgy gyilkolnának és fosztogatnának, csak ezúttal nem az Újjászületett Sárkány nevében, hanem a saját szakállukra. Persze annak is ugyanez lesz a vége, ha a shaidókat szétszórja, de ezt a gondolatot kizárta az agyából. Masemát idő lenne megállítani, és nem volt ennyi felesleges ideje. A Prófétának várnia kell a sorára. Előbb Faile-t szerzi vissza. Előbb a shaidókat zúzza porrá.

– És mi a harmadik dolog, amiről tudomást szereztél ma reggel, Selande? – kérdezte érdesen. A legnagyobb meglepetésére a nő szagában bujkáló aggodalom még tovább erősödött.

– Haviar látott valakit – mondta lassan. – Először nem is szólt nekem. – A hangja egy pillanatra megkeményedett. – Gondoskodtam róla, hogy ez többé ne forduljon elő!

Mély levegőt vett. Úgy tűnt, mint aki nagyon küzd magával, aztán hirtelen kitört belőle.

– Masuri sedai meglátogatta Masemát... Azaz a Prófétát! Ez így igaz, uram, higgye el! Haviar többször is látta. Csuklyás köpenyben lopódzik be a táborba, és úgy is távozik, de Haviar kétszer is alaposan megnézte az arcát. Minden egyes alkalommal egy férfi kíséri, és néha egy másik nő is velük megy. Haviar nem látta elég jól a férfit ahhoz, hogy biztosat mondhasson, de a leírás jól illik Rovairre, Masuri őrzőjére, és Haviar abban is biztos, hogy a másik nő Annuora sedai.

Selande hirtelen elhallgatott. A szeme sötéten ragyogott a holdfényben. Perrint leste. A Fényre, legalább annyira aggódott amiatt, hogy Perrin hogy reagál a mondandójára, mint amiatt, amit jelentett. A férfi erőnek erejével szétfeszítette az öklét. Masema legalább annyira megvetette az aes sedai-okat, mint az árnybarátokat: kis híján árnybarátoknak tartotta őket. De akkor miért fogadna két nővért? És azok miért mennek el hozzá? Perrin azt nem tudta, hogy Annuora mit gondol Masemáról – aes sedai-hoz méltóan csak ködös és értelmezhetetlen utalásokat tett rá –, de Masuri egyenesen a szemébe mondta, hogy a férfit le kellene lőni, mint egy veszett kutyát!

– Gondoskodj róla, hogy Haviar és Nerion megfigyeljék a nővéreket, és ha ki tudják hallgatni, hogy miről beszélgetnek Masemával, az is nagyon jó lenne. – Lehetséges, hogy Haviar tévedett volna? Nem, Masema táborában nem volt sok nő, és elképzelhetetlennek tűnt, hogy a teari összekeverte volna a próféta egyik gyilkos tekintetű, mosdatlan nőstényfarkasát Masurival. Azok mellett a nők mellett, akik képesek voltak Masema seregébe állni, a férfiak általában korhely kolompárnak tűntek. – Azért szólj nekik, hogy csak óvatosan hallgatózzanak! Inkább ne ragadjanak meg egy esélyt, mint hogy elkapják őket! Fellógatva aztán senkinek sem lennének a hasznára. – Perrin tudta, hogy milyen érdes a hangja, és megpróbálta meglágyítani egy kicsit. Egyre nehezebben ment, mióta Faile-t elrabolták. – Ügyes voltál, Selande. – Most legalább nem úgy hangzott, mintha rámordulna. – Te is, Haviar is, és Nerion is. Faile büszke lenne rátok, ha tudná.

A nő arcán mosoly ragyogott fel, és még jobban kihúzta magát, bár ez szinte már lehetetlennek tűnt. A büszkeség tiszta, éles illata, a jól végzett munka felett érzett öröm szinte minden mást elnyomott a szagában.

– Köszönöm, uram! Köszönöm!

Az ember azt hihette volna, hogy Perrin megjutalmazta valamivel. Bár ha a férfi jobban belegondolt, rájött, hogy talán pontosan ezt tette. Ám ha jobban belegondolt, arra is rájött, egyáltalán nem biztos benne, hogy Faile valóban örülne neki, hogy használja a kémeit – vagy hogy egyáltalán tud róluk! Egykor már a puszta gondolattól is kényelmetlenül érezte volna magát, hogy a felesége nem örül valaminek, de ez azelőtt volt, hogy tudomást szerzett volna a kémeiről. És arról a jelentéktelen kis ügyről a Törött Koronával kapcsolatban, amiről Elyas fecsegett. Mindenki tudta, hogy az ember feleségének megvoltak a maga titkai, de azért mindennek van határa!

Balwer fél kézzel elrendezgette keskeny vállán a köpenyét, és köhintett egyet.

– Igaza van, nagyuram. Teljesen igaza. Úrnőm, biztos vagyok benne, hogy a lehető leghamarabb át akarja adni a többieknek Perrin nagyúr utasításait. Sajnálatos lenne, ha valaki félreértené, amit mondott.

Selande bólintott, de a tekintetét egy pillanatra sem vette le Perrinről. Kinyílt a szája, és Perrin biztos volt benne, hogy az árnyékról meg a vízről fog valamit hablatyolni. A Fényre, a víz volt az egyetlen, amelyben szinte el is vesztek, bár a nagyobbik része fagyott, és az év ezen szakában senkinek nem volt szüksége arra, hogy árnyékba húzódjon. Még délben sem! De Selande alighanem tényleg ezt akarta mondani, mert csak némi habozás után vágott bele.

– A Fény áldása kísérjen, uram! Ha lehetek olyan vakmerő, hogy ezt mondjam, a Fény megáldotta önnel Faile úrnőt.

Perrin hálásan biccentett egyet, de úgy érezte magát, mint akinek egy marék hamut kell lenyelnie. A Fény igencsak tréfás kedvében lehetett, amikor épp egy olyan férjjel áldotta meg Faile-t, aki már két hete nem bírt a nyomára akadni. A Hajadonok azt mondták, hogy gai'shaint csináltak belőle, és hogy senki sem fog rosszul bánni vele, de azt is elismerték kénytelen-kelletlen, hogy ezek a shaidók már számtalan szokásukat megszegték. És különben is, Perrin szerint már az is épp elég rossz bánásmód volt, hogy valakit elraboltak. Egy marék keserű hamut kellett lenyelnie.

– Az úrnő egész ügyes, nagyuram – mondta Balwer halkan, és nézte, ahogy Selande eltűnik a szekerek között a sötétben. Perrint meglepte a férfi helyeslése: többször is megpróbálta lebeszélni arról, hogy Selande-et és a barátait kémkedésre használja. Azt mondta, hogy túlságosan forrófejűek és megbízhatatlanok. – Megvannak benne a megfelelő ösztönök. Ezzel a legtöbb cairhieni is így van, és a teariek nagy része is, különösen, ha...

Hirtelen elhallgatott, és óvatosan méregette Perrint. Ha nem Balwerről lett volna szó, Perrin azt hiszi, hogy többet mondott, mint amennyit szeretett volna, de Perrin kételkedett benne, hogy a szikár kis írnok valaha így elszólja magát. A fickó szaga egyenletes maradt, és nem remegett úgy, mint azoké, akik hirtelen elbizonytalanodnak.

– Rámutathatnék egy-két érdekesebb pontra a jelentésében, uram?

A hó megroppant a lovak patája alatt: Perrin tudta, hogy Aram visszaérkezett a lovával. Saját szürke heréltjét is maga mögött vezette. A két állat megpróbált egymás nyakába harapni, de a kolompár ügyesen szétválasztotta őket, bár nehezére esett hosszan békében tartani a lovakat. Balwer sóhajtott egyet.

– Aram előtt bármiről beszélhet, Balwer mester – mondta Perrin. A kis emberke beleegyezően bólintott egyet, de ugyanakkor ismét felsóhajtott. A táborban mindenki tudta már, hogy Balwernek nagy érzéke van ahhoz, hogy a pletykákból, a fél füllel hallott megjegyzésekből és abból, amit az emberekből látott, összerakja, hogy valójában mi történt vagy mi történhetett. A fickó úgy vélte, hogy egy jó titkárnak ehhez is értenie kell, de valamiért mégis szeretett úgy tenni, mintha nem is foglalkozna ilyesmivel. Ártatlan játék volt, és Perrin a legtöbbször bele is ment.

Elvette Fürge kantárját Aramtól.

– Maradj le egy kicsit, Aram! Négyszemközt kell beszélnem Balwer mesterrel!

A titkár olyan halkan sóhajtott, hogy Perrin szinte meg sem hallotta.

Aram mögöttük maradt, nem szólt egy szót sem, ahogy csikorogva elindultak a hóban, de a szaga ismét szúrós lett, éles, savanykás, remegő. Perrin ezúttal felismerte ezt az illatot, de nem törődött vele többet, mint máskor. Aram mindenkire féltékeny volt, akit maga mellé engedett, csak Faile-ra nem. Perrin nem tudta, hogy ezt hogyan változtathatná meg. Különben is, éppúgy hozzászokott már ahhoz, hogy Aram ki akarja sajátítani, mint ahhoz, hogy Balwer úgy ugrál mellette, mint valami veréb, és hátra-hátrasandít a válla fölött, hogy lássa, Aram elég messze lemaradt-e ahhoz, hogy ne hallhassa, mit beszélnek. Balwer borotvaéles gyanakvása egészen eltöltötte Perrin orrát: a szag meglepően száraz volt, egyáltalán nem riadt, de mégiscsak gyanakvásnak tűnt, és erősen kihangsúlyozta Aram féltékenységét. Csak azt az embert lehetett megváltoztatni, aki maga is változni akart. A lovak és az élelmiszeres kocsik a tábor közepén álltak, nehogy a tolvajok könnyedén meg tudják közelíteni őket, és bár az ég a legtöbb ember számára még mindig koromfeketének tűnt, a kocsisok és a lovászok, akik a gondjaikra bízott jószág közelében aludtak, már szinte mind felkeltek. A takaróikat hajtogatták össze, de volt, aki a fenyőágakból és egyéb kisebb fadarabkákból összeeszkábált kunyhócskákat javítgatta, hátha még egy éjszaka itt szállnak meg. A tábortüzeket felszították, előkerültek a kis fekete kannák és bográcsok, bár nem volt túl sok ennivaló, legfeljebb némi zabkása és szárított bab. Menet közben vadásztak, csapdákat is kitettek, és néha sikerült elejteniük pár nyulat vagy egyéb apró vadat – fajdot, fácánt, foglyot –, de ennyi ember számára ez édeskevés volt, és már azelőtt sem tudtak sehol ellátmányt vásárolni, hogy átkeltek volna az Eldaron. Ahogy Perrinék áthaladtak a kocsik között, mindenütt meghajoltak, pukedliztek, és udvariasan elmormolták, hogy „jó reggelt, uram!” vagy „a Fény áldja meg, uram!”. Akik észrevették, azok nem egyenesítgették tovább éjjeli menedéküket, sőt, a legtöbben azonnal neki is álltak lebontani. Mintha csak a férfi arcán ülő elszántságból megértették volna, hogy ma is továbbmennek. Pedig ezt már amúgy is tudhatták volna. Mióta rájött, hogy mekkorát hibázott, sosem táboroztak kétszer ugyanazon a helyen. Le sem lassította a léptét, menet közben viszonozta a köszöntéseket. A tábor maradéka vékony gyűrűbe fogta a lovakat és a kocsikat. A körülöttük suhogó erdőre nézett. A folyóközieket négy csoportra osztotta: ghealdani és mayene-i lándzsások álltak közöttük. Bárki támadja meg őket, azoknak át kell vágniuk magukat a folyóközi íjászokon, és egy képzett nehézlovassági csapaton is.

Perrin nem attól félt, hogy hirtelen rájuk törnének a shaidók; inkább Masema aggasztotta. A fickó látszatra kellően szelíden követte, de attól eltekintve, hogy folyamatosan rablóhadjáratokról kaptak híreket, az elmúlt két hétben kilenc ghealdani és nyolc mayene-i tűnt el. Senki nem feltételezte, hogy megszöktek volna. Még régebben, épp aznap, amikor Faile-t elrabolták, húsz mayene-in ütöttek rajta. Mindegyiket meggyilkolták, és senki sem kételkedett benne, hogy csak Masema emberei tehették. Gyanakvás és félelem ülte meg a tábort, de a béke eddig még kitartott. Igaz, ha valaki arra fogadott volna, hogy ez örökre így marad, az alighanem csúnyán elveszítette volna a pénzét. Masema úgy tett, mintha semmi nem fenyegetné a két sereg közti békét, de az embereit láthatóan az sem érdekelte volna, ha egymásnak esnek – és bármit mondott is az a gazember, a követői mindig az ő véleményét szajkózták vissza. Perrin ennek ellenére mindent megtett azért, hogy a béke megmaradjon, amíg csak ki nem szabadította Faile-t. És a békét megkönnyítette az is, ha a saját táborát úgy állította fel, hogy Masema egyetlen merészebb követőjének se legyen kedve belekötni.

Az aielek is ragaszkodtak hozzá, hogy kihasíthassák a maguk kis szeletkéjét ebből a különös torta-táborból, bár még a Tudós Asszonyokat szolgáló gai'shainokkal együtt is alig voltak ötvenen. Perrin megállt, és végignézett az alacsony, sötét sátrakon. A táborban ezenkívül csak Berelainnak és a két szolgálójának emeltek sátrakat, a túloldalon, Brytan pár megmaradt házához közel. A falu épületeit a bolhák és tetvek hada tette lakhatatlanná – még a legedzettebb katona sem volt hajlandó oda bújni az ordító hideg elől. Az istállók bűzös, düledező romok voltak, átfújt rajtuk a szél, és még a háziaknál is borzalmasabb élősködők lakták. A Hajadonok és Gaul, az egyetlen aiel férfi a táborban, aki nem gai'shain volt, mind elment a felderítőkkel, és az aielek sátrai csendesek és nyugodtak voltak, bár a kürtőlyukakból áradó ételszag elárulta Perrinnek, hogy a gai'shainok már nekiláttak elkészíteni a Tudós Asszonyok reggelijét, de az is lehet, hogy már fel is szolgálták. Annuora Berelain tanácsadója volt, és általában az úrnője sátrában aludt, de Masuri és Seonid a Tudós Asszonyokkal lesznek – alighanem a gai'shainoknak segítenek a reggelinél. A két aes sedai még mindig megpróbálta eltitkolni, hogy a Tudós Asszonyok a tanítványaikként kezelik őket, bár mostanra már alighanem mindenki tudta a táborban. Bárki, aki látta, ahogy az aes sedai-ok tűzifát hasogatnak, vizet hoznak, vagy hallotta, amint az egyiket megkorbácsolták, rájöhetett, hogy mi a helyzet. A két nővér hűséget esküdött Randnek – a színek ismét felvillantak Perrin fejében, és a kavargó örvény szinte elnyelte, de a haragja újra eloszlatta a fényes villanást –, de Edarra és a többi Tudós Asszony azért jött velük, hogy szemmel tartsák a két nőt. Azt csak az aes sedai-ok maguk tudták, hogy milyen szorosan fogja őket az esküjük, vagy hogy mennyiben térhetnek el a kiadott parancstól, de egyre inkább úgy tűnt, hogy pontosan azt tették, amit a Tudós Asszony mondtak nekik. Seonid és Masuri mind a ketten azt mondták, hogy Masemát le kellene lőni, mint egy veszett kutyát, és ezzel a Tudós Asszonyok is egyetértettek. Legalábbis azt mondták. Nekik nem volt Három Esküjük, amelyik megakadályozta volna, hogy hazudjanak, és különben is, az igazmondást kikényszerítő Esküt inkább csak szavában, mintsem szellemében tartották be a nővérek is. Perrinnek úgy rémlett, mintha a Tudós Asszonyok azt mondták volna, hogy Masuri szerint talán pórázra lehet fogni még ezt a veszett kutyát is. Pedig Masuri csak azt tette, amit a Tudós Asszonyok megengedtek neki. Az egész olyan volt, mint egy kirakós játék, amelynek borotvaélesre csiszolták a szélét. Perrinnek meg kellett oldania, de tudta, hogy elég egy hibás mozdulat, és csontig vágja magát. A szeme sarkából észrevette, hogy Balwer elgondolkozva, biggyesztett ajakkal lesi. Mint egy madár, ha valami érdekes, ismeretlen dolgot néz – nem fél, nem éhes, épp csak kíváncsi. Perrin megmarkolta Fürge kantárját, és olyan gyorsan továbbindult, hogy az aprócska embernek hosszú szökellésekre volt szüksége, hogy lépést tudjon tartani vele.

Az aielekhez legközelebb a folyóköziek táboroztak, és Perrin elgondolkozott rajta, hogy kicsit északnak kerüljön, a ghealdaniak felé, vagy esetleg délnek menjen, a legközelebbi mayene-i táborrészen át. Végül aztán mély levegőt vett, és rákényszerítette magát, hogy átvágjon az otthoni barátok és szomszédok során. Mind ébren voltak már, a köpenyükbe burkolództak, és az éjszakai menedékek utolját tették épp a tűzre, vagy a tegnap estéről maradt, jegesre dermedt nyúlsültet darabolták, hogy a forró reggeli kásához keverjék. A beszélgetés elhalt, és a gyanakvás megsűrűsödött, ahogy észrevették Perrint. Felemelték a fejüket, úgy nézték. A kövek egy pillanatra megálltak, nem csúsztak tovább a fémen, aztán ismét felsurrant a tűzszerszám. A folyóköziek többségének az íj volt a kedvenc fegyvere, de mindenkinél volt tőr is vagy egy rövid kard, némelyek pedig hosszú kardot hordtak. Útközben összeszedték azokat a különös szálfegyvereket, melyeket a shaidók nem vittek magukkal. A lándzsákat, dárdákat már rég megszokták, és épp elég sokat verekedtek vasárnaponta a vívóbotokkal odahaza, így miután kitapasztalták a szálfegyverek végén nehezedő különös pengék és élek súlyát, azokat is nagy biztonsággal forgatták. Az emberek arca fáradt volt, nyúzott és gyanakvó. Valaki félig-meddig lelkesen felkiáltott, hogy „Aranyszemű”, de senki sem követte a példáját. Perrin alig egy hónapja még örült volna ennek, de nagyon sok minden megváltozott, mióta Faile-t elvitték, és most ólomként nehezedett rá a csend. A fiatal Kenly Maerin, akinek még mindig fehéren csillant az arca ott, ahonnan levakarta azt a nevetséges szakállkezdeményt, nem nézett rá, a ragadós kezű Jori Congar pedig, aki nem bírt ellenállni az apró és értékes tárgyaknak, és berúgott, ahányszor csak alkalma nyílt rá, megvetően kiköpött, amint észrevette Perrint. Ban Crawe ököllel oldalba vágta, de ő sem nézett Perrinre.

Dannil Lewin felállt, és zavartan huzigálta nevetséges, tömött bajszát, amelyik még furcsábban nézett ki hatalmas sasorrával.

– Parancs, Perrin uram? – A sovány kis emberke kifejezetten megkönnyebbültnek tűnt, mert Perrin egyszerűen csak megrázta a fejét. Sietve visszaült, és úgy meredt a tűz felett fortyogó edényre, mintha csak a reggelin járna az esze. Lehet, hogy így volt: mostanában senki sem ehetett annyit, hogy jól is lakjon. De Dannil mindig sovány volt. Perrin háta mögött felmordult Aram, és a hangjába undor vegyült.

A folyóközieken kívül mások is voltak itt, de ők sem voltak sokkal jobbak. Ó, persze, Lamgwin Dorn, ez a hatalmas, sebhelyes arcú fickó megbökte a homlokát, és meghajtotta a fejét. Lamgwin úgy nézett ki, mint egy kocsmai verekedő, egy kötekedő fráter, de most már Perrin inasa volt – már amikor Perrinnek épp szüksége volt egy inasra, és ez igencsak ritkán fordult elő –, és lehet, hogy csak nem akarta magára haragítani a kenyéradó gazdáját. De a zömök Basel Gill, az egykori fogadós, akit Faile megtett shambayannak, túlzott mozdulatokkal hajtogatta össze a takaróját, és erősen leszegte kopasz fejét. Faile első szobalánya, Lini Eltring, akinek szoros, fehér kontya még soványabbnak mutatta az arcát, mint amilyen valójában volt, felegyenesedett a kondér fölül, összepréselte vékony ajkát, és úgy emelte fel a főzőkanalat, mintha azzal akarta volna elkergetni Perrint. Breane Taborwin fekete szeme élesen villogott sápadt, cairhieni arcában. Erősen rácsapott Lamgwin karjára, és helytelenítően végigmérte. Breane Lamgwin szeretője volt, de az is lehet, hogy már összeházasodtak; ő volt Faile három szobalánya közül rangban a második. Mindannyian addig követték volna a shaidókat, míg csak össze nem rogynak, és ha megtalálják az úrnőjüket, le sem lehetett volna róla szedni őket – de Perrint csak Lamgwin üdvözölte. Ennél még Jur Grady is szívesebben fogadta volna – az asha'manekkel nem közösködött senki, már az a tény elválasztotta őket a többiektől, hogy férfi létükre fókuszáltak, és talán épp ezért volt az is, hogy csak ők ketten nem viselkedtek ellenségesen Perrinnel sem. De a körülötte járkáló, csörömpölő, meg-megcsúszó, szitkozódó emberek dacára Grady még mindig mozdulatlanul hevert a takarója alatt, és egy fenyőágakból összetákolt falacska védelmében húzta a lóbőrt. Perrin átvágott a barátai, a szomszédai meg a cselédei között, és magányosnak érezte magát. Az ember hangoztatta egy ideig a hűségét, aztán feladta. Élete értelme, szíve egyetlen kincse valahol északkeletre raboskodott. Ha visszaszerzi, minden visszatér a régi kerékvágásba.

Egy tíz láb széles, kihegyezett karókból álló védősövény vette körbe a tábort. Perrin a ghealdani lándzsások által őrzött rész széléhez ment. Itt cikcakkos, keskeny utat hagytak a kerítésben a kilovagoló őrjáratok számára. Egy lovas elfért rajta, de Aramnak és Balwernek le kellett maradnia, és csak libasorban tudtak átmenni a karók között. A folyóköziek előtt olyan sűrűn voltak leverve a farudak, hogy egy gyalogos is csak nagy tekergőzés árán tudott volna átjutni közöttük. Az erdő széle alig száz lépésnyire volt tőlük: bármelyik folyóközi könnyedén ellőtt volna odáig. A hatalmas fák koronája az égbe emelkedett. Perrin a legtöbb fát nem ismerte, de itt is akadt bőven szil, fenyő és magyal – némelyiknek három, négy lépés vastag volt a törzse, és a tölgyek még ennél is nagyobbra nőttek. Az ekkora faóriások a puszta árnyékukkal megöltek minden más növényt, ami alattuk nőtt volna. Az oszlopvastagságú, göcsörtös törzsek között jókora hely volt, de még az éjszakánál is sötétebb árnyak lapultak tövükben. Öreg erdő volt, az a fajta, amelyik egész hadseregeket képes elnyelni úgy, hogy még a csontjaikat sem találják meg az utánuk jövők. Balwer Perrin után furakodott a karók között, aztán úgy döntött, hogy valószínűleg ennél már csak nagyobb társaságban beszélhet Perrinnel.

– Azok a lovasok, akiket Masema visszaküldött, uram – mondta sürgetően. Összefogta a köpenyét, és gyanakodva hátranézett Aramra.

– Tudom – válaszolta Perrin –, ön szerint csak a fehérköpenyekhez mehettek. – Alig várta, hogy nyeregbe ülhessen, és még messzebb kerülhessen a barátaitól. Megszorította a kantárt a kezében, ráfogott a nyeregkápára, de nagy nehezen megállta, hogy ne tegye a kengyelbe a lábát. Fürge felvetette a fejét: ő is türelmetlen volt. – Masema ugyanennyi erővel a seanchanokhoz is küldhette volna őket.

– Ahogy mondta, uram, ahogy mondta. Ez is mindenképp egy megfontolandó eshetőség. De felvethetném még egyszer, hogy Masema és a fehérköpenyesek igencsak hasonlóan vélekednek az aes sedai-okról? Tulajdonképp nem csak hasonlóan, hanem teljesen ugyanúgy. A Próféta is örülne, ha kiirthatná az összes nővért. A seanchanok sokkal... praktikusabban állnak ehhez a problémához, már ha mondhatok ilyet. És ez alighanem kevésbé van Masema ínyére.

– Bármennyire gyűlöli a fehérköpenyeket, Balwer mester, nem ők állnak minden gazság mögött. És Masema már régebben is tárgyalt a seanchanokkal.

– Ahogy mondja, uram. – Balwer arckifejezése nem változott meg, de a szagából csak úgy áradt a kétkedés. Perrin nem tudta bebizonyítani, hogy a seanchanok valóban találkoztak Masemával, és ha elmesélné bárkinek, hogy hogyan szerzett tudomást a tárgyalásaikról, az csak még jobban megnehezítené a helyzetét. Ez pedig igencsak zavarta Balwert: a titkár szerette a bizonyítékokat. – Ami pedig az aes sedai-okat és a Tudós Asszonyokat illeti, uram... Az aes sedai-ok mindig azt hiszik, hogy mindent jobban tudnak a többieknél, kivéve talán egy másik aes sedai-t. Azt hiszem, a Tudós Asszonyok ebben nagyon hasonlítanak rájuk.

Perrin felhorkant, és a lehelete fehér felhőként gomolygott a jeges szélben.

– Mintha magamtól nem jöttem volna rá! Arra viszont kíváncsi lennék, hogy Masuri miért akart találkozni Masemával, és hogy a Tudós Asszonyok miért engedték meg neki. Felteszem Fürgét egy rozsdás patkószög ellenében, hogy csak a Tudós Asszonyok engedélyével mehetett át a Próféta táborába.

Annuora már más tészta volt, de ő cselekedhetett a saját, önös érdekeiből is. Mindenesetre igencsak valószínűtlennek tűnt, hogy Berelain utasítására tette volna mindezt. Balwer megigazgatta a vállán a köpenyt, és hátrapislogott a táborra a kihegyezett karók felett. Az aiel sátrakra pillantott, és úgy hunyorgott, mintha megpróbálna átlátni a vászonfalakon.

– Rengeteg lehetséges válasz van erre, nagyuram – válaszolta óvatosan. – Azok, akik megesküsznek valamire, néha úgy értelmezik, hogy amit nem tiltanak meg nekik, azt szabad csinálniuk, míg mások úgy vannak vele, hogy amit nem adnak nekik egyértelmű, nyílt parancsba, azt úgy kezelhetik, mintha nem is tudnák vagy nem is hallották volna. Mások pedig önállóan cselekedni kezdenek hűbéruruk feltételezett érdekében anélkül, hogy előtte kikérnék a véleményét. Úgy tűnik, hogy az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok ezen három kategória egyikébe esnek, de ennél többet nem tudok, és a dolgok jelen állása szerint csak találgatni lehetne.

– Tulajdonképp meg is kérdezhetném! Az aes sedai-ok nem hazudhatnak, és ha elég erőszakos vagyok, Masuri talán még el is mondja az igazat.

Balwer elfintorodott, mintha hirtelen görcsölni kezdett volna a gyomra.

– Talán, nagyuram! Talán! De sokkal valószínűbb, hogy inkább valami olyasmit mondana, amit nagyuram igaznak hihet! Az aes sedai-oknak ebben igen nagy gyakorlatuk van, mint azt nyilván ön is tudja. Mindenesetre Masuri alighanem elkezdene gondolkozni rajta, hogy ön honnan szerzett tudomást ezekről a beszélgetésekről, és ez a gyanú könnyen elvezethetné Havairhoz és Nerionhoz. A jelen körülmények között pedig nem tudni, kinek mondaná még el, mire jött rá? Az egyenesség nem mindig bölcs dolog. Néha bizonyos dolgokat jobb titokban, álcák mögött végezni, már csak a biztonság kedvéért is.

– Megmondtam, hogy nem bízhat meg az aes sedai-okban! – tört ki Aram hirtelen. – Én megmondtam, Perrin nagyúr!

Elhallgatott, mert Perrin felemelte a kezét, de olyan töményen áradt belőle a düh szaga, hogy Perrinnek nagyot kellett lélegeznie, kitisztítani egy kicsit a tüdejét. Valahol, a lelke mélyén arra vágyott, hogy teljesen elmerülhessen benne, hagyni akarta, hadd oldja fel a pusztító, vad harag, de ehelyett csak elgondolkozva végigmérte Balwert. Ha az aes sedai-ok valóban úgy ki tudják facsarni az igazságot, hogy az ember az sem tudja, kék-e még az ég, és mindenki tisztában volt vele, hogy az aes sedai-ok erre nem csak képesek, de hajlamosak is, akkor kiben bízhatott meg? És mennyire? A bizalom mindig kényes kérdés. Ezt keményen beleverte az élet. Összeszorította a fogát, és uralkodott a dühén. A kalapácsot óvatosan kellett forgatni, és olyan műremeken dolgozott épp, ahol a legkisebb rossz mozdulat is kitépte volna a mellkasából a szívét.

– És vajon az megváltoztatná a helyzetet, ha Selande néhány barátja több időt töltene az aielek között? Végtére is aielek akarnak lenni... Ez már épp elég ok kéne, hogy legyen... És talán egyik vagy másik még Berelainnel és a tanácsadójával is összemelegedhet...

– Ez tulajdonképpen könnyen lehetséges, uram – mondta Balwer egy pillanatnyi habozás után –, Medore úrnő apja Tear Nagyurai közé tartozik, ami azt jelenti, hogy Medore úrnőnek nemcsak a rangja van meg ahhoz, hogy megpróbálhasson Mayene Úrnőjének a barátságába férkőzni, de oka is lenne rá. Talán egyik-másik cairhieni is elég előkelő ehhez, majd kiderül. Azt pedig még könnyebb lesz kiválogatni, hogy ki költözzön az aielek közé.

Perrin bólintott egyet. A kalapáccsal rettenetesen óvatosan kellett bánni, bármennyire is szét szerette volna zúzni az ember az előtte álló akadályokat.

– Akkor lásson neki! Balwer mester, ön azóta próbál rávezetni erre, hogy Selande magunkra hagyott minket. Ezentúl, ha valami javaslata van, akkor álljon elő vele! Még ha egymás után kilencszer el is utasítom a tanácsát, az sem jelenti azt, hogy esetleg ne fogadnám meg tizedszerre. Nem vagyok egy különösen okos fickó, de épp ezért meghallgatom az okosabbak tanácsát, és azt hiszem, ön jóval okosabb nálam. Csak ne próbáljon meg úgy terelgetni, mint egy lovat! Azt nem szeretem, Balwer mester.

Balwer pislogott, és aztán a lehető legmeglepőbb módon reagált Perrin kitörésére: a derekára tett kézzel, mélyen meghajolt előtte. A szaga alapján most igencsak meglepődött. És hálás volt. Hálás?

– Ahogy mondja, uram. Az előző munkaadóm nem szerette, ha kérés nélkül előálltam a javaslataimmal. De biztosíthatom róla, hogy nem követem el kétszer ugyanazt a hibát. – Méregette Perrint, aztán mintha döntésre jutott volna. – Ha mondhatok ilyesmit – kezdte óvatosan –, úgy érzem, hogy önt öröm szolgálni, pedig ezt igazán nem vártam volna. Ön pontosan az, aminek mutatja magát, uram, nincs tele mérgezett tüskékkel és csapdákkal, hogy elveszejtse az óvatlanokat. Az előző munkaadómat messze földön okos embernek tartották, de azt hiszem, ön legalább olyan okos, mint ő volt, még ha másképpen is. Azt hiszem, sajnálni fogom, ha el kell majd hagynom a szolgálatát. Lehet, hogy most azt hiszi, mindenki ezt mondaná, aki meg akarja tartani az állását, de higgye el, hogy ezt így is gondolom!

Mérgezett tüskék? Mielőtt Balwer Perrin szolgálatába lépett volna, egy murandyi nemesasszonynak dolgozott, aki elszegényedett, és szélnek kellett eresztenie a szolgáit. Murandy ezek szerint még annál is keményebb hely lehetett, mint Perrin gondolta.

– Nem tudom, hogy miért kellene elhagynia a szolgálatomat. Csak mondja el, hogy mit akar, és aztán bízza rám a döntést, és ne célozgasson! És nem kell hízelegnie sem!

– Sosem hízelegnék, uram. De könnyedén alkalmazkodom a munkaadóm igényeihez: ez hozzátartozik a munkámhoz. – A kis emberke ismét meghajolt. Még sohasem viselkedett ilyen szertartásosan. – Most pedig, ha uramnak nincs több kérdése, elmennék, hogy megkeressem Medore úrnőt.

Perrin biccentett, hogy menjen. A fickó ismét meghajolt, hátrált egy keveset, majd szökdécselve visszaindult a tábor felé. A köpenye lobogott a szélben, ahogy Balwer átbukdácsolt a kihegyezett karók között, mint egy veréb a havon. Fura egy alak volt.

– Nem bízom benne – mordult fel Aram, és Balwer után nézett. – És nem bízom Selande-ben meg a kis barátaiban sem. Meglátja, uram, hogy végül mind az aes sedai-ok mellé állnak.

– Valakiben pedig bízni kell, Aram! – morogta Perrin érdesen. A kérdés már csak az, hogy kiben? Fellendült Fürge nyergébe, és megsarkantyúzta az állatot. A pöröly nem heverhetett tétlenül.

Hatodik fejezet

Egy álom szaga

A hideg levegő tisztának és frissnek tűnt Perrin számára, ahogy belovagolt a fák közé. A szellő szárnyán a hó ropogós, erős illata szállt, az fröcskölt fel Fürge patája alól is. Idekinn elfeledkezhetett azokról a régi jó barátokról is, akik a leggonoszabb pletykákat is készséggel elhitték róla. Idekinn megpróbálhatott elfeledkezni Masemáról is, az aes sedai-okról is, a Tudós Asszonyokról is. A shaidókról soha, egy pillanatra sem feledkezett el, azok már beleégtek az agyába, és ott fénylettek, mint valami kirakós játék, amelyik nem áll össze, akárhogy rakosgatja. A legszívesebben szétzúzta volna, de a kirakósoknak sosem ez volt a megoldásuk.

Rövid vágta után lépésre fogta a lovat, és átfutott rajta a bűntudat. A fák koronája alatt még igencsak mély volt a sötét, de a vaskos törzsek között itt is, ott is kődarabok álltak ki. Hány hasonló szikla és rom lapulhat a hó alatt? És akkor még a rókalyukakat, borzfészkeket nem is vette számításba – több száz helyen is eltörhette volna a lova a lábát, ha így hajtja! És a tetejébe semmi értelme sem volt ekkora kockázatot vállalnia. Ha vágtat, akkor sem szabadíthatja ki előbb Faile-t, és különben is, egyetlen ló sem bírná sokáig ezt az iramot. A havat sok helyütt térdig érő kupacokba hordta a szél, de ahol nem verte fel, ott is elég mély volt. Perrin ennek ellenére északkelet felé lovagolt. A felderítők onnan jönnek majd vissza, és hírt hoznak Faile-ról. Vagy legalábbis a shaidókról; mostanra már tudni fogják, hol vannak. Annyiszor remélte, hogy így lesz, annyit imádkozott már érte... Tudta, hogy ma végre hírt kap felőlük. Egészen biztos volt benne, de ez a bizonyosság csak még feszültebbé tette. Az, hogy tudja, hol vannak, még csak az első lépés a kirakós játék megoldása felé. Ha dühös volt, az esze egyik dologról a másikra villant, és Balwer bármit mondott, Perrin tisztában volt vele, hogy a legjobb esetben is csak következetesnek mondható. Ritkán sült ki abból bármi jó, ha megpróbált gyorsan végiggondolni valamit, és ha már az embernek nem volt fürge az esze, akkor be kellett érnie a következetességgel. Azzal is meg lehetett oldani a dolgokat. Meg lehet!

Aram is beérte. Keményen meghajtotta a szürkét, és csak annyira lassított le, hogy beállhasson Perrin mögé. Egy kicsit oldalra húzódott, úgy követte, mint egy jó kutya. Perrin hagyta. Aram a szaga alapján mindig nagyon kényelmetlenül érezte magát, ha Perrin megkérte, hogy mellette lovagoljon. Az egykori kolompár nem szólt egy szót sem, de a jeges lég kis örvényei Perrin orrába vitték a szagát: düh, gyanakvás és elégedetlenség keveredett benne. Olyan feszesen ült a nyeregben, mint egy túlfeszített rugó, és komoran méregette a fákat, mintha csak azt várná, hogy egy sereg shaidó veti rájuk magát. Igazság szerint egy ilyen erdőben bármi meglapulhatott a legtöbb ember számára láthatatlanul. Ahol nagy ritkán kibukkant az ágak között az ég, már határozottan elvált a sötétszürke mennybolt az alant uralkodó sötétségtől, de idelenn ez egyelőre még csak tovább mélyítette az éjszakánál is sötétebb árnyakat. Még a faágak is mintha a sötétség oszlopai lettek volna. De Perrin szemét ennek ellenére is magára vonzotta a fekete tollú szajkó rebbenése egy hófödte ágon; látta, ahogy felborzolja sötét tollruháját. Azt is észrevette, hogy egy vadászó menyét, még az éjszakánál is feketébb, felemeli a fejét, és megpróbál becserkészni egy óvatlan szajkót. Mindkettőjük szagát is érezte. Egy pillanatra egy ember illatát is elkapta: egy hatalmas tölgyfa felől érkezett. A fa alsó ágai olyan vastagok voltak, mint egy póniló. A ghealdaniak és a mayene-iek is kiküldték a maguk lovas őrjáratait, hogy a tábortól pár mérföldnyire körözzenek, de Perrin sokkal jobban bízott a közelebb várakozó folyóköziekben. Nem volt annyi embere, hogy teljesen körbevetethesse velük a tábort, de ezek legalább már hozzászoktak az erdőhöz, és ahhoz is, hogy olyan vadakra lessenek, akik szívesen elkapnák őket. Hozzászoktak, hogy olyan rezzenéseket is észrevegyenek, amelyek egy háborúban és katonákban gondolkozó ember figyelmét elkerülnék. A hegyekből leszökött, birkára vadászó pumák az ember szeme előtt is el tudtak bújni, és a medvéről meg a vaddisznóról is mindenki tudta, hogy szívesen elbújik, majd lesből támad üldözőire, ha van rá lehetősége.

A harminc-negyven láb magasan lévő ágak közül az emberei mindent észrevettek volna, ami a tábor felé halad, és időben figyelmeztetni tudták volna a többieket, hosszú íjaik segítségével pedig rendet vághattak volna a támadó ellenfélben. De az őr jelenléte éppannyira nem érdekelte most Perrint, mint az, hogy az előbb látott egy szajkót. Előre figyelt az árnyékokon és a sötéten át, és csak a visszatérő felderítők szagára összpontosított. Fürge hirtelen felvetette a fejét, akkorát prüszkölt, hogy az szinte fehér gőzfelhőbe burkolta az egész fejét, és vadul forgó szemekkel, riadtan megállt. Aram szürkéje felvinnyogott, és hátratáncolt. Perrin előrehajolt, hogy megveregesse a ló nyakát, de mozdulat közben megdermedt a keze. Hirtelen elkapta a szagot, az égett kén alig érezhető szagát a levegőben, és felborzolódott a hátán a szőr. Majdnem olyan volt, mint az égett kén, de ez csak nagyon halványan írta volna le a szag iszonyatát. A szag nem volt új – erre az ember sosem mondta volna, hogy „friss” –, de nem is volt régi. Talán ha egyórás lehetett. Talán kicsit még későbbi. Nagyjából akkor járhattak erre, amikor felébredt. Nagyjából akkor, mikor ezzel a szaggal álmodott.

– Mi az, Perrin nagyúr? – Aram alig tudott uralkodni a szürkéjén. Az állat kétségbeesetten táncolt körbe-körbe, megpróbálta elrántani a fejét a kantártól, és láthatóan a legszívesebben vágtában menekült volna, mindegy merre. A kolompár a lovával viaskodott, de már a kezében volt farkasmarkolatú kardja is. Minden áldott nap gyakorolta a vívást, ha tehette, végeérhetetlen órákon át, és azok szerint, akik értettek ehhez, igen jó vívó volt. – Ön már lát valamicskét ebben az időben, de számomra még mindig szuroksötét van. Nem látok olyan jól, hogy észrevegyem, mit néz.

– Azt tedd csak el! – mondta Perrin. – Nincs rá szükség. Ez ellen különben sem használna a kard.

Rá kellett csapnia a remegő állat oldalára, hogy kicsit előre léptesse, de követte az éles szagot. Közben folyamatosan a hóborította talajt leste maga előtt. Ismerte ezt a szagot, és nem csak álmában találkozott már vele.

Nem kellett sokáig menniük, hamar rálelt arra, amit keresett. Fürge hálásan felnyihogott, ahogy Perrin végre megállította egy kőtáblaszerű, sötétszürke szikladarab előtt. Két lépés széles lehetett, és a jobbjukon emelkedett. A hó sima és érintetlen volt körülötte, de a ferde kődarabot kutyák lábnyoma tarkította, mintha egy falka botorkált volna át rajta rohanás közben. Perrin még ebben a sötétben is tisztán látta a nyomukat. A lábuk nagyobb volt a tenyerénél, és olyan mély nyomot hagyott a kőben, mintha csak lágy sár lett volna. Még egyszer megveregette Fürge nyakát. Nem csoda, hogy így megriadt szegény állat.

– Menj vissza a táborba, Aram, és keresd meg Dannilt! Mondd meg neki: azt akarom, hogy mindenki tudja, árnykopók jártak erre úgy egy órával ezelőtt! És tedd már el azt a kardot! Hidd el, hogy te sem akarnál megpróbálni karddal megölni egy árnykopót!

– Árnykopók? – kiáltott fel Aram, és a környező sötétségbe fúrta tekintetét. A szagában most már idegesség és félelem remegett. A legtöbb ember kinevette volna Perrint, hogy ilyen gyerekmesékkel áll elő, de a kolompárok sokat utaztak a vadonban, és tudták, mi minden járja az éjszakát. Aram láthatóan vonakodva tette csak vissza a kardot a hátán fekvő hüvelybe, és továbbra is felemelte a jobb kezét, hogy szükség esetén könnyen elérje a markolatot. – Hát akkor hogyan ölné meg az árnykopókat? Egyáltalán meg lehet ölni őket?

Lehet, hogy mégsem tanult eleget kolompár korában, ha ilyeneket kérdez.

– Örülj neki, hogy nem kell megpróbálnod megölni őket, Aram! Most pedig menj, és tedd, amit mondtam! Mindenkinek a helyén kell lennie, mert lehet, hogy visszajönnek. Nem hinném, hogy ez túl valószínű, de jobb félni, mint megijedni... – Perrin még tisztán emlékezett arra, amikor egyszer egy egész falkával szembe kellett szállniuk. Emlékezett arra is, hogy megölte az egyiket. Legalábbis azt hitte, hogy megölte: három széles fejű nyílvesszőt állított bele, de az árnyfattyak nem haltak meg olyan könnyen. Azt a falkát Moiraine-nek kellett eltakarítania, öröktűzzel. – Gondoskodj róla, hogy az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok is tudomást szerezzenek róla, és szólj az asha'maneknek is!

Nem volt túl valószínű, hogy bármelyikük tudna öröktüzet szőni – a nők alighanem akkor is letagadnák a tiltott tudást, ha netán rendelkeznének vele, és lehet, hogy a férfiak sem vallanák be, hogy értenek hozzá –, de talán ismertek valami mást, ami hatásos az árnykopók ellen. Aram nem akarta egyedül hagyni Perrint; Perrinnek rá kellett ordítania, hogy végre elinduljon, és akkor is sokáig lehetett még érezni a szagát, úgy gőzölgött belőle a sértett, értetlen harag. Mintha két ember könnyebben visszaverhetne egy árnykopó falkát, mint egy. Amint a másik férfi eltűnt a szeme elől, Perrin délre noszogatta Fürgét, arra, amerre az árnykopók mentek. Ezt igazán nem akarta társaságban csinálni; annak sem örült volna, ha akárcsak Aram látja, mit csinál. Az emberek enélkül is sejtették, hogy milyen éles a szeme és az orra – nem akarta, hogy még ennél is többet tudjanak. Már így is épp eléggé elkerülték, nem akart nekik újabb és újabb okokat szolgáltatni arra, hogy kiközösíthessék. Lehet, hogy csak véletlen volt, hogy ezek a lények ilyen közel haladtak el a táborhoz, de az elmúlt pár évben egyre kevésbé hitt a véletlenekben. Általában nem is véletlenek voltak, vagy legalábbis nem úgy, ahogy azok bárki más életében megestek. Ez is része annak, hogy ta'veren volt, és maga köré csavarta a Mintát – de ezt a részét szívesen kihagyta volna a dolognak. Az egésznek tulajdonképpen több hátránya volt, mint előnye, még akkor is, amikor látszólag az ember malmára hajtotta a vizet. A szerencse az egyik pillanatban még melletted állt – de a következőben máris éppolyan váratlanul és erősen támadhatott ellened. Meg aztán ott volt a másik lehetőség is. A ta'verenek kiemelkedtek a Mintából, és a Kitaszítottak egy része ily módon könnyebben meg tudta találni az embert; valaki legalábbis egyszer ezt mondta Perrinnek. Talán az árnyfattyak egy része is rendelkezett ezzel a képességgel.

A nyom, amit követtek, egészen biztos, hogy már legalább egy órás volt, de Perrin válla akkor is megfeszült, és a lapockái között bizsergett a háta, és viszketett a fejbőre is. Az ég még mindig sötétszürke volt, ha nagy ritkán bekandikált az ágak alá, ott még Perrinnek is sötét volt. A nap még nem bukkant fel a látóhatáron. Ilyenkor, közvetlenül napkelte előtt volt a legveszedelmesebb a Vad Hajszával találkozni, amikor a fény lassan felváltotta az árnyékot, de még nem szilárdult meg az ereje. De legalább nem voltak útkereszteződések a közelben, sem pedig temetők, bár sajnos a legközelebbi tűzhely, ahová menekülni tudott volna, Brytan házikói között lapult, és a falura visszagondolva Perrin egyáltalán nem volt biztos abban, hogy a megmaradt házak bármiféle menedéket jelentenének a gonosszal szemben. Öntudatlanul is végiggondolta, hogy hol van a legközelebbi patak; a tábor onnan szerezte be az ivóvizet, bár meg kellett hozzá lékelniük a jeget. Az egész csak tíz, tizenkét lépés széles lehetett, és alig ért térdig, de a folyóvíz állítólag megállította az árnykopókat. Bár persze a mesék szerint az árnykopók attól is megfutamodtak, ha valaki szembenézett velük, de Perrin tapasztalatból tudta, hogy ez egyáltalán nem igaz. Az orrával kóstolgatta a levegőt, és kereste a gyenge, öreg szagot. És rettegve leste, hogy nem érez-e újabbat, erősebbet. Ha azok a dögök észrevétlenül rátámadnának, az több mint kellemetlen lenne.

Fürge majdnem olyan könnyedén felvette a szagokat, mint Perrin, és néha még a gazdájánál is hamarabb megérezte a kénes bűzt, de hiába hátrált, a férfi mindig továbbnógatta. A hóban számtalan nyom volt elszórva: a lovas őrjáratok patkólenyomata, egy-egy kósza nyúl lábnyoma, de járt erre róka is – az árnykopók nyoma csak ott látszott, ahol a hó alól kő villant elő. Az égett kén szaga mindig itt volt a legerősebb, de általában másutt is érezni lehetett, elég erősen ahhoz, hogy megtalálják, merre mentek a vadak. A hatalmas lábnyomok átfedték egymást, és nem lehetett megszámolni, hogy hány árnykopó járhatott erre, de még a hat-hét láb széles kőfelületek is telis-tele voltak a nyomaikkal. Nyilvánvalóan többen voltak, mint az a tízfős falka, amelyikkel Perrin Illian alatt találkozott. Sokkal többen. És miért nem voltak farkasok a környéken? Egészen biztos volt benne, hogy a közelgő halál tudata, amit az álmában érzett, valóságos volt, és hogy álmában farkas volt. A nyomok lassan nyugatra kanyarodtak, és Perrinben kósza gyanú ébredt, amit minden egyes újabb nyom csak megerősített. Az árnykopók körbefutották a tábort, teljesen megkerülték; átfutottak a tábortól északra fekvő részeken is, ahol pár hatalmas fa egymásra roskadva hevert, és csak a szomszédos törzsek tartották még meg. Mindegyik roncsból jókora darab hiányzott. A nyomok világosan látszottak a hatalmas, lapos, csiszolt márványként fénylő kövön, melynek tökéletességét csak egy apró, hajszálvékony, de nyílegyenes vágás rontotta el. Az asha'manek Kapuinak semmi sem állhatott ellen, és itt már ketten is nyitottak Kaput. Az egyik fenyőből, amelyik úgy dőlt el, hogy félig a Kapuba került, négy láb széles szeletet égetett ki, de a hiányzó részek olyan simák és egyenesek voltak, mintha csak fűrésszel vágták volna ki a fából. Úgy tűnt, hogy az árnykopókat nem érdekelte az sem, hogy itt valaki nyilvánvalóan az Egyetlen Hatalmat használta: a nyomok alapján nem lassítottak le sem itt, sem másutt. Az árnykopók gyorsabbak voltak a lovaknál is, és tovább bírták a vágtát, úgyhogy a szaguk alig fakult, ahogy Perrin egyik helyről a másikra ügetett. Két helyütt is elágazást talált a nyomokban, de ez csak annyit jelentett, hogy a falka északról jött, és délnek tartott. Amint megkerülték a tábort, már mentek is tovább; nem pihentek, üldözték a számukra kijelölt vadat. Ami ezek szerint mégsem Perrin volt. Talán a falka azért futott egy kört, mert megérezték, hogy ő is itt van, mert érezték, hogy a táborban van egy ta'veren; de Perrin biztos volt benne, hogy ha érte jöttek volna, akkor nem haboznak, és megtámadják akár a tábor közepén is. Az a falka, amelyikkel Illian alatt találkozott, bemerészkedett a városba, bár csak a falakon kívül próbálta meg aztán megölni őket. De vajon az árnykopók is beszámoltak a gazdáiknak, mint a patkányok és a hollók? A puszta gondolattól is megfeszült az álla. Minden épelméjű ember félt attól, hogy felkeltheti az Árnyék figyelmét, de Perrint leginkább az aggasztotta, hogy az Árnyék esetleg meghiúsíthatja Faile kiszabadítását. És számára most ez volt a legfontosabb. De az árnyfattyak ellen is lehetett harcolni, és a Kitaszítottakat is le lehetett győzni, ha nem volt más hátra. Bármi állna közé és Faile közé, még ha egy falka árnykopó, vagy akár a Kitaszítottak maguk, megkerüli őket, vagy átvág rajtuk, de eljut a feleségéhez. Az emberben egyszerre csak egy adag félelem fér el, és Perrint csak a felesége hogyléte aggasztotta. A többi rettegésnek egész egyszerűen nem volt már helye.

Mielőtt visszatért volna a kiindulási pontra, a szellő emberek és lovak szagát hozta felé. A tömény illat éles volt a jeges hidegben, ezért Perrin lépésre fogta Fürgét, aztán meg is állította. Vagy száz lépésnyire tőlük ötven vagy akár hatvan lovast vett észre. A nap végre kidugta aranyos korongját az égre, és furcsán ferde sugarakat szórt a fák között, visszaverődött a hóról, és kicsit enyhítette a sötétet, bár a fénylándzsák között még mindig sűrű volt az árnyék. Az egyik ilyen árnyas helyre húzódott vissza, és hagyta, hogy a sötét elrejtse. A lovascsapat nem messze onnan álldogált, ahol először felfedezte az árnykopók nyomát, és Perrin hamar észrevette Aram betegesen zöld és piros csíkos kabátját, amely furcsa ellentétben állt az egykori kolompár válla fölött kikandikáló kardmarkolattal. A legtöbb lovason széles karimájú, vödör alakú vörös sisak volt, és vörös mellvértjüket sötét köpeny fedte. A lándzsájukra kötött piros szalagok lágyan lebegtek a könnyű, reggeli szélben. A katonák láthatóan minden irányba figyeltek. Mayene Úrnője gyakorta kilovagolt reggelente, és a Szárnyas Gárda tagjai mindig méltó testőrségként követték.

Perrin igyekezett feltűnés nélkül elszökni – nem akart találkozni Berelainnel –, de ebben a pillanatban észrevett három magas, gyalogos nőt a lovasok között. Hosszú, sötét kendőjüket a fejükre tekerték, és a felsőtestükre borították. A férfi habozni kezdett. A Tudós Asszonyok nyeregbe ültek, ha nagyon muszáj volt, de az, hogy hosszú, nehéz szoknyájukban pár mérföldet kutyagoljanak a térdig érő havon át, láthatóan még mindig nem tűnt olyan borzalmasnak számukra, mint a nyereg. Alighanem Seonid és Masuri is ott volt velük, bár az aiel nők valami, Perrin számára teljességgel érthetetlen okból, kedvelték Berelaint.

A férfinak esze ágában sem volt csatlakozni a lovasokhoz, bárki volt is velük, de a pillanatnyi habozással már elszalasztotta az esélyt, hogy észrevétlenül elmenekülhessen. Az egyik Tudós Asszony – Perrin úgy vélte, Carelle az, a lángfürtű, kék szemű nő, aki olyan kihívóan tudott nézni mindenkire – felemelte a kezét, és feléje intett. Az egész társaság odanézett. A katonák rácsaptak a lovukra, hogy hamarabb megforduljanak, és aztán komoran bámultak a fák felé. Megdöntötték a lándzsájukat, és félig leeresztették a sisakrostélyt. Perrin nem hitte volna, hogy bármelyikük is látja a fényes napfénycsíkok és a sötét árnyékok között. Már az is meglepte, hogy a Tudós Asszony észrevette, de hát az aieleknek általában éles a szeme.

Masuri is ott volt; a karcsú, bronzszín köpenyes nő egy foltos kancán ült. Ott volt Annuora is. Barna kancája jócskán lemaradt az elöl állóktól, de a köpenye csuklyája alól kilógó tucatnyi, sötét hajfonat elárulta. Berelain egy karcsú pej herélten ült, a menet élén: magas, csodaszép, fekete hajú nő, fekete prémszegélyes, vörös köpenyben. Gyönyörű volt, de Perrinnek így sem tetszett igazán – egy hibája volt, nem ő volt Faile. És volt még egy ennél rosszabb hibája is: ő mondta el a férfinek, hogy Faile-t elragadták a shaidók, ő hozta a hírt arról is, hogy Masema titokban a seanchanokkal tárgyal, de a táborban mégis mindenki azt hitte, hogy Perrin és Berelain együtt háltak aznap éjjel, amikor Faile-t elrabolták. És a nő semmit sem tett, hogy elejét vegye a szóbeszédnek. Persze Perrin igazán nem várhatta tőle, hogy nagy nyilvánosság előtt tudomásul vegyen és megcáfoljon egy efféle pletykát, de akkor is tehetett volna valamit! Szólhatott volna a szobalányainak, hogy cáfolják meg ezt a történetet – de ehelyett Berelain csak hallgatott, és a két szobalány, amilyen átkozott pletykafészkek, csak tovább színezték a mesét. A Folyóközben nem nagyon lehetett lemosni magáról az embernek az efféle mendemondákat. Azóta Perrin gondosan elkerülte Berelaint. Most is ellovagolt volna, akár úgy is, hogy már észrevették, ha nem látja, hogy a nő kikap a mellette várakozó kövérkés, kék-arany köpenybe burkolt szobalány kezéből egy füles kosarat, mond valamit a többieknek, és megindul feléje. Egyedül. Annuora felemelte a kezét, és utána kiáltott valamit, de Berelain még csak hátra sem nézett. Perrin egészen biztos volt benne, hogy ha most ellovagolna, Mayene Úrnője követné, és mindenki azt hinné, hogy kettesben akar maradni vele, nem pedig azt, hogy menekül előle. Perrin Fürge oldalába vágta a sarkantyúját, és csatlakozni akart a többiekhez, bármilyen kevés kedve volt hozzá – aztán a nő majd visszakullog hozzájuk, ha beszélni akar vele –, de Berelain ügetésre fogta a lovát a mély hó és az alatta lapuló alattomos kőtörmelék dacára. Egy nagyobb kőlapot még át is ugratott, úgy sietett; vörös köpenye csak úgy lobogott mögötte. Perrin még félúton sem járhatott, amikor Berelain már beérte. A nő jól lovagolt, ezt még Perrinnek is el kellett ismernie. Jobban, mint a legtöbb ember – de korántsem olyan jól, mint Faile.

– Igencsak vad arcot vágsz – nevetett fel lágyan a nő, és közvetlenül Fürge előtt megállt. Erősen fogta a kantárt, és látszott rajta, hogy ha Perrin megpróbálná kikerülni, ismét az útját állná. Ebben a nőben egyáltalán nem volt szégyenérzet! – Mosolyogj, hadd higgyék azt a többiek, hogy flörtölünk! – Bársonykesztyűs kis kezével Perrin felé lökte a kosarat. – Ettől úgyis el kellene mosolyodnod. Úgy hallottam, már megint elfelejtettél reggelizni. – Megvonaglott fitos kis orra. – És attól tartok, mosakodni is. A szakállad meg csupa gubanc! Egy kicsit megviselt, gondterhelt férj, amint kimenti a feleségét a rablók karjaiból, igazán romantikus figura, de egy nő sem tartja sokra a mosdatlan tuskókat. A nők sosem bocsátják meg, ha egy férfi tönkreteszi a róluk kialakult képet.

Perrint teljesen összezavarta ez a pár mondat. Elvette a kosarat, és maga elé tette a magas nyeregkápára, aztán önkéntelenül is megdörzsölte az orrát. Már hozzá volt szokva bizonyos szagokhoz Berelaintől – általában a nő úgy bűzlött, mint egy vadászó nőstényfarkas, aki kis híján sarokba szorította már a zsákmányt –, de most egyáltalán nem érződött a hajsza az illatában. Egy egészen kicsit sem. Ma kifejezetten türelmesnek szaglott, egy kicsit mintha szórakozott volna rajta, és az illatában mélyen meglapult a félelem. A nő tőle még soha nem félt; Perrin legalábbis nem emlékezett ilyesmire. És miért kellene türelmesnek lennie? Ha már itt tartunk, min szórakozott ilyen jól? Perrin akkor sem lett volna nagyobb zavarban, ha egy bárányillatú oroszlán sétál el előtte.

Akár meg volt zavarodva, akár nem, a gyomra hangosan felkordult, amint megérezte a kosárból felszálló illatot. Sült fajdkakas, ha nem téved nagyot, és frissen sült kenyér, alighanem még meleg. Nem volt sok lisztjük, és a kenyér mostanában éppolyan ritkaságnak számított, mint a hús. És valóban többször is elfejtett enni az elmúlt időben. Néha tényleg csak elfelejtette, de máskor, ha épp az eszébe jutott, olyan kellemetlen feladatnak tűnt az evés, hogy inkább kihagyta. Ahhoz, hogy ehessen, vagy el kellett viselnie Lini és Breane megvető pillantásait, vagy pedig azok az emberek néztek rá lesújtóan, akikkel pedig együtt nőtt fel. Az, hogy hirtelen az orra előtt bukkant fel az ínycsiklandó reggeli, egészen új dolog volt. Csorogni kezdett a nyála. Vajon már az is hűtlenségnek számítana, ha megenné azt a fajdot, amit Berelain hozott?

– Köszönöm a fajdkakast és a kenyeret – mondta durván –, de a világon semmit sem akarok kevésbé, mint hogy bárki azt higgye, hogy mi ketten flörtölünk. És igenis mosakszom, amikor csak tudok, bár azt hiszem, ez nem rád tartozik. De ebben az időben igazán nem könnyű! És különben is, senkinek sincs jobb szaga mostanában.

Berelainnek sokkal jobb szaga van, ébredt rá hirtelen. Könnyed, virágos parfümje alatt nem érződött sem kosz, sem izzadság szaga. Perrin dühös volt magára, mert észrevette, hogy a nő parfümözi magát, vagy mert rájött, hogy tiszta. Árulásnak tűnt.

Berelain szeme egy pillanatra riadtan elkerekedett – miért? –, aztán mosolyogva sóhajtott egyet, bár az arckifejezése kezdett egy kicsit merev lenni. Az illatába enyhe harag vegyült.

– Állíttasd fel a sátradat! Tudom, hogy az egyik szekéren van egy jókora rézkádad. Biztos vagyok benne, hogy azt nem dobattad ki. Az emberek elvárják a nemesektől, hogy nemeseknek tűnjenek, Perrin, és ebbe az is beletartozik, hogy előkelőnek kell látszaniuk olyankor is, ha ez külön erőfeszítésbe kerül. Ez olyan, mintha erre szerződtél volna velük. Meg kell nekik adnod mindazt, amit elvárnak tőled, nem csak azt, amit akarnak, vagy amire szükségük van, mert különben elveszíted a tiszteletüket, és akkor elkezdenek ellenállni a parancsaidnak, hogy megfizettessék veled az ábrándjaik vesztét. Őszintén szólva, egyikünk sem engedheti meg magának, hogy eljátszd az emberek bizalmát. Mindannyian messze vagyunk az otthonunktól, ellenségek közepette, és attól tartok, hogy te, Aranyszemű Perrin nagyúr, épp te vagy az egyetlen esélyünk arra, hogy valaha élve hazatérhessünk. Nélküled minden szétesne. Most pedig mosolyogj, mert ha az emberek azt hiszik, hogy flörtölünk, akkor biztosak lehetnek benne, hogy nem beszélünk semmi komolyabbról.

Perrin kivicsorította a fogát. A mayene-iek és a Tudós Asszonyok nézték őket, de ötven lépésnyire voltak tőlük, és ebben a félhomályban könnyen mosolynak nézhették a fintorát. Elveszítené a tiszteletüket? Berelain segítségével már eljátszotta a folyóköziek összes tiszteletét, és akkor Faile szolgáiról még szó sem esett! És ami még ennél is rosszabb, Faile is többször magyarázott neki valami hasonlót arról, hogy egy nemesnek meg kell adnia mindazt az előkelőséget az egyszerű nép számára, amit várnak. Majdnem szétrobbant dühében, hogy éppen ez a némber ismételgeti a felesége szavait.

– Hát akkor miről beszélünk, ami olyan titokzatos, hogy még a saját embereidben sem bízol annyira, hogy előttük elmondd?

Berelain arca sima és mosolygós maradt, de az illatában egyre erősebb volt a félelem mellékíze. Egyáltalán nem rettegett, de úgy tűnt, mintha veszélyben érezné magát. Bársonykesztyűs kis kezével erősen szorította a pej díszes kantárját.

– Elküldtem a szaglászaimat, hogy szagoljanak körbe egy kicsit Masema táborában. Mondtam nekik, hogy „barátkozzanak” össze a Próféta híveivel. Persze ez nem olyan hasznos, mintha valóban kémeket küldtem volna oda, de vittek magukkal egy kis bort is, amit az állításuk szerint tőlem „loptak”, és megtudtak ezt-azt ivás közben. – Egy pillanatra félrebillentett fejjel, kérdően nézett Perrinre. A Fényre! Tudta, hogy Faile kémkedésre is használta Selande-t és a többi bolondot. Sőt, ő árulta el Perrinnek, hogy mit csinálnak azok az idióták Faile megbízásából. Gendar és Santes, a két szaglász, alighanem meglátta Haviart és Neriont Masema táborában. Figyelmeztetnie kell Balwert, még mielőtt Berelain és Annuora nyakára küldené Medore-t... Az lenne ám csak a szép kis kavarodás! Perrin nem szólt egy szót sem, úgyhogy Berelain folytatta: – Tettem valamit a kosárba a kenyéren és a fajdon kívül. Ezt a... levelet... Santes tegnap kora reggel találta, Masema tábori íróasztalába zárva. Az az ostoba sosem tud ellenállni egy zárnak, okvetlenül ki kell nyitnia, de ha már mindenáron fel akarta törni Masema titkait, akkor is lehetett volna annyi esze, hogy csak elolvassa és megjegyzi, de nem hozza el nekem. Viszont ami megtörtént, az megtörtént. Ne hagyd, hogy bárki meglássa azok után, hogy ennyit vacakoltam az elrejtésével – tette hozzá élesen, miközben Perrin felnyitotta a kosarat. Egy asztalkendőbe csomagolt kis halmot látott benne, amiből még erősebben áradt a sült szárnyas és a friss kenyér ínycsiklandó illata. – Láttam, hogy Masema már máskor is követtetett. Könnyen lehet, hogy most is megfigyelnek.

Perrin is tudta, hogy Masema figyelteti. A gazember legtöbb követője városi ember volt, és a többiek is olyan ügyetlenül közlekedtek az erdőben, hogy odahaza egy tízéves is szégyellte volna magát a helyükben. Ez persze még nem jelentette azt, hogy egy-két gazfickó ne lapulhatott volna meg valahol a fák között, elég közel ahhoz, hogy lássák, mit csinál. Mindig távol maradtak, mert a szeme alapján azt hitték róla, hogy valamiféle félig megszelídített árnyfattyú, úgyhogy csak nagy ritkán kapta el a szagukat – ma reggel pedig épp elég más átgondolni valója volt ahhoz, hogy ne is keresse őket.

Arrébb csúsztatta a kendőt, mintha csak a fajdkakast akarná kibontani – szép nagy volt, és a bőre aranyos-barnán, ropogósan fénylett –, letépte a madár egyik lábát, de közben az ujja becsúszott a csomagocska alá, és kihúzott egy vaskos, krémszínű, négyrét hajtott papírlapot. Nem érdekelte, hogy zsíros lesz-e vagy sem, kinyitotta, és a madárra terítette, majd miközben a sült combot majszolgatta, átfutotta az írást. Bárki nézte őket, úgy tűnt, mintha azt tanulmányozná ilyen elmerülten, hogy a sült melyik részét szaggassa szét következőnek. A vaskos, sötétzöld pecsétet egy oldalán törték csak fel. Perrin úgy döntött, hogy alighanem három kezet ábrázol, és mindegyiken csak a mutatóujj és a kisujj áll el, a többi le van csukva. A papírt betöltő betűk igen különleges formájúak voltak, néhány írásjelet fel sem ismert, de egy kis erőfeszítéssel egész jól el tudta olvasni a szöveget.

Ezen levél hordozója az én személyes védelmem alatt áll. A Császárnő nevében, bárcsak örökké élne, adják meg neki mindazt, amit kér a Birodalom szolgálatában, és senkinek se szóljanak róla, csak nekem.

A Császárnő akaratából

Suroth Sabelle Meldarath

Asinbayar és Barsabba úrnője nagyúrnő

– A Császárnő – mondta Perrin halkan, lágyan, mint a selymen végigsikló acél. Ez bebizonyította, hogy Masema tárgyalt a seanchanokkal; no nem mintha enélkül nem hitte volna el. Biztos volt benne, hogy Berelain ilyesmiben nem hazudna neki. Suroth Sabelle Meldarath alighanem egy fontos seanchan nemes lehet, ha ilyesféle menleveleket állíthat ki. – A Birodalom szolgálatában? Masema tudja, hogy Rand háborút viselt a seanchanok ellen. – A szivárványszín örvény ismét felvillant a fejében, de újra csak elnyomta. A gazember elárulta Randet. Berelain felnevetett, mintha Perrin valami kedves élcet mondott volna, de a mosolya most már egyre erőltetettebbnek tűnt.

– Santes azt mondta, hogy senki sem látta, annyira el voltak foglalva a táborveréssel, úgyhogy megengedtem neki és Gendarnak, hogy visszamenjenek az utolsó korsó jóféle tunaighanommal. Egy órával napnyugta után vissza kellett volna térniük, de egyikük sem jelentkezett. Persze lehet, hogy csak ki akarják aludni a másnaposságukat, de még soha... – Riadtan felnyögött, és elhallgatott. Perrin hirtelen rájött, hogy kettéharapta a madár combcsontját. A Fényre, úgy rágta le róla az összes húst, hogy fel sem tűnt neki.

– Éhesebb vagyok, mint hittem – motyogta. – A csont maradékát a kesztyűjébe köpte, és az egészet zavartan a hóba szórta. – Ezek szerint Masema szinte biztosan tud róla, hogy ez a levél nálad van. Remélem, egy pillanatra sem hagynak erős kíséret nélkül, és nem csak akkor vigyáznak rád az embereid, ha épp kilovagolsz!

– Tegnap este óta Gallenne mindig ötven embert táboroztat a sátram körül – válaszolta Berelain, és még mindig döbbenten nézte Perrint. A férfi felsóhajtott. Még a végén azt fogja hinni, hogy Berelain életében nem látott még senkit, aki kettéharap egy csontot! – Annuora mit javasolt?

– Azt akarta, hogy adjam oda neki megsemmisíteni, hogy ha valaki majd megkérdez, akkor nyugodtan mondhassam azt, hogy nincsen nálam, és nem tudom, hol van, és ő mindenben alátámaszthassa az állításomat. De tartok tőle, hogy Masemának ez nem lenne elég.

– Nem, szerintem sem. – Ezt Annuorának is tudnia kellett volna. Az aes sedai-ok néha tévedtek, néha még hibáztak is, de azért sosem voltak ostobák. – És azt mondta, hogy megsemmisíti, ha odaadod neki, vagy azt, hogy meg tudná semmisíteni, ha odaadnád?

Berelain elgondolkozva ráncolta a homlokát, és csak egy kicsit később válaszolt.

– Hogy elpusztítaná. – A pej táncolt egy kicsit, de Berelain könnyedén, oda sem figyelve lecsillapította az ideges lovat. – Nem tudom, mi másra akarhatta volna felhasználni – tette hozzá újabb szünet után. – Masema aligha hajlik a nyomásra...

Ez alatt alighanem a zsarolást értette. Perrin sem hitte volna, hogy Masema hagyja magát megzsarolni, különösen, ha egy aes sedai zsarolja meg.

Miközben letépte a madár másik lábát, titokban összehajtogatta a papírt, és becsúsztatta a kabátja ujjába, úgy, hogy a kesztyűje megakadályozza az esetleges elvesztését. Ez akkor is bizonyíték volt. De mire? Hogy lehet, hogy Masema fanatikus hívője az Újjászületett Sárkánynak, de mégis elárulja? Lehet, hogy csak elvette ezt a levelet valakitől, és...? De kitől? Egy összeesküvőtől, akit elfogott? De miért tartotta lakat alatt, ha nem neki szólt, ha nem akarta volna felhasználni valamikor? Találkozott a seanchanokkal. És mire akarta felhasználni? Ki tudja, hogy ezzel a papírral miféle segítséget vívhat ki magának az ember. Perrin nagyot sóhajtott. Túl sok kérdés, és egyikre sem tudta a választ. Az efféle válaszokhoz az övénél fürgébb agy kellett. Talán Balwer rájönne egyre s másra... Most, hogy evett egy pár falatot, hirtelen feltámadt az éhsége, és a legszívesebben az egész madarat befalta volna, de határozottan lecsukta a kosarat, és igyekezett kulturáltan, aprókat harapni a jól átsült combból.

– Mit mondott még Annuora? Mármint Masemáról.

– Semmit, csak azt, hogy szerinte veszélyes, és hogy jobban teszem, ha elkerülöm. Mintha nem jöttem volna rá erre magamtól is! Nem szereti, és nem szeret róla beszélni sem. – Berelain egy pillanatra elhallgatott, habozni tűnt, aztán hozzátette: – Miért?

Mayene Úrnője hozzá volt szokva a cselszövésekhez, és meghallotta a kimondatlan kérdéseket is.

Perrin harapott még egyet, hogy nyerjen egy kis időt; megrágta a falatot, és lenyelte. Ő nem volt hozzászokva a cselszövésekhez, de már túl sokszor belekeveredett ilyesmibe ahhoz, hogy tudja, miféle veszélyekkel járhat, ha túl sokat beszél. De az sem veszélytelenebb, ha túl keveset mond el, bármit gondol is erről Balwer.

– Annuora titokban találkozgatott Masemával. Akárcsak Masuri.

Berelain erőltetett mosolya ugyanolyan fényes maradt, de a szagába hirtelen riadtság vegyült. Félig elfordult a nyeregben, hogy hátranézzen a két aes sedai-ra, de aztán megállt, és a nyelve hegyével megnedvesítette az ajkát.

– Az aes sedai-oknak mindenre megvan a maguk oka. – Csak ennyit mondott. Most akkor azon riadt meg, hogy a tulajdon aes sedai tanácsadója Masemával tárgyal titokban, vagy azon, hogy erre Perrin is rájött, vagy...? A férfi utálta, hogy minden ilyen bonyolult. A cselszövés mindig a fontosabb dolgok útjába állt. A Fényre, már a második combot is lecsupaszította! Remélte, hogy Berelain nem vette észre, és sietve a hóba dobta az árulkodó csontokat. A gyomra éhesen, követelődzően korgott.

Berelain emberei tartották a távolságukat, de Aram egy kicsit közelebb lovagolt Perrinhez és Berelainhez, közben előrehajolt, hogy jobban lássa őket a fák között. A Tudós Asszonyok a társaság egyik oldalán álltak, és egymással beszélgettek; úgy tűnt, észre sem veszik, hogy bokáig állnak a hóban, vagy hogy a jeges szél úgy felerősödött, hogy már fel-felkapta nehéz, sötét kendőjük végét. Hármuk közül egyik vagy másik mindig felnézett, hogy lássa, Perrin és Berelain mit csinálnak. A Tudós Asszonyokat sosem zavarta, hogy valaki magánéletébe vájkálnak-e bele; kíváncsiságuknak semmi nem állhatott az útjába. Ebből a szempontból teljesen ugyanolyanok voltak, mint az aes sedai-ok. Masuri és Annuora is őket nézte, bár a két nővér látványosan távol állt egymástól.

Perrin meg mert volna rá esküdni, hogy ha a Tudós Asszonyok nem lettek volna itt, mindkét nő arra használta volna az Egyetlen Hatalmat, hogy kihallgassa a beszélgetésüket. Persze lehet, hogy a Tudós Asszonyok is tudták, hogy hogyan kell az Egyetlen Hatalom segítségével hallgatózni, és hát azt is megengedték, hogy Masuri meglátogassa Masemát... Vajon az aes sedai-ok szólnának neki, ha a Tudós Asszonyok az Egyetlen Hatalommal hallgatóznának? Annuora legalább olyan óvatosan viselkedett a Tudós Asszonyokkal, mint Masuri. A Fényre, nem volt ideje ezzel a tüskelabirintussal vesződni. De sajnos mégis ebben kellett élnie.

– Már épp eleget voltunk kettesben ahhoz, hogy megint legyen miről pletykálniuk – mondta. Nem mintha enélkül nem tudtak volna újabb és újabb álhíreket kitalálni. A kosarat ráakasztotta a nyeregkápájára, és Fürge oldalába vágta a sarkantyúját. Az még nem hűtlenség, hogy elfogadott egy madarat.

Berelain nem követte azonnal, de még mielőtt Aramhoz értek volna, beérte Perrint, és lelassította mellette pej heréltjét.

– Ki fogom találni, hogy mire készül Annuora – mondta elszántan, és egyenesen előre nézett. A tekintete kemény volt. Perrin szinte szánta volna az aes sedai-t, ha nem akarta volna ő is a legszívesebben a vállánál fogva kirázni belőle a választ. És különben is, az aes sedai-oknak a legritkábban volt szükségük szánalomra, és még annál is ritkábban válaszoltak meg olyan kérdéseket, amelyeket nem akartak megválaszolni. A következő pillanatban Berelain már megint édesen, vidáman mosolygott, bár a szagában már olyan erős volt az elszántság, hogy szinte a félelmet is kioltotta.

– Az ifjú Aram azt mondta, hogy a Szívrontó itt lovagolgat az erdőben, a Vad Hajsza élén. Ön szerint ez lehetséges volna, Perrin nagyúr? Emlékszem, utoljára a dadám riasztgatott ilyesmivel. – A hangja vidáman, hangosan csilingelt. Aram arca elsötétült, és néhány mayene-i lándzsás felnevetett.

De elhalt a nevetésük, amint Perrin megmutatta nekik a kőlapba égett lábnyomokat.

Hetedik fejezet

Kirakós játék

Amint elhalt a nevetés, Aram elégedetten elvigyorodott. A szagában már nyoma sem volt annak a félelemnek, ami az elején ott remegett benne. Bárki azt hitte volna, hogy ő maga is látta már a nyomokat, és mindent tud róluk, amit csak tudni lehet. Persze senki sem törődött az önelégült képével vagy bármi mással, csak azokkal a hatalmas kutyanyomokkal a kőben. Még Perrin magyarázatát sem hallották meg, hogy az árnykopók azóta már messze járnak, és aligha térnek vissza. Persze azt nem mondhatta meg nekik, hogy honnan tudja, de érdekes módon ez senkit sem zavart. A kora reggeli fény egyik ferde, éles kévéje egyenesen a szürke kőlapra esett, és ragyogóan megvilágította a szabályos mancsnyomokat. Fürge lassan már hozzászokott az egyre fakuló, égett kénszaghoz – mostanra már csak morgott, és idegesen lesunyta a fülét –, de a többi állat mind riadtan hátrált el a ferde kőtől. Az emberek közül csak Perrin érezte a bűzt, és a legtöbben dühösen morogtak a lovak ijedezésén, és úgy meredtek az összetaposott kőre, mintha csak egy cirkuszi látványossággal találták volna magukat szemközt.

Berelain kövérkés szobalánya felsikított, ahogy meglátta a mancsnyomokat, és megingott, mintha csak le akarna borulni idegesen táncoló hordóhasú kancája nyergéből. Berelain nem segített neki, egyszerűen csak megkérte Annuorát, szinte oda sem figyelve, hogy nyugtassa meg, ő maga pedig tovább bámulta a követ. Olyan kifejezéstelen volt az arca, hogy azt egy aes sedai is megirigyelte volna. A keze viszont olyan erősen ráfeszült a kantárra, hogy a vékony, vörös bőr egészen kifehéredett a bütykein. Bertain Gallenne, a Szárnyas Gárda tábornoka, akinek vödör alakú sisakján egy igazi fémszárny csillogott, és három vékony, bíborszín tollacska libegett, ma személyesen vezette Berelain kíséretét. Közelebb léptette jókora, fekete heréltjét a kőhöz, bárhogy hátrált volna is az állat, aztán lepattant a nyeregből a térdig érő hóba, levette a sisakját, és fél szemével mogorván méregette a követ. A másik szeme helyét skarlátvörös bőrpánt fedte, a szíja belevágott vállig érő szürke hajába. Komor arcot vágott, mint aki most az egyszer komoly gonddal találta magát szemközt, de hát Gallenne először mindig a legrosszabb eshetőséget vette észre. Perrin úgy vélte, hogy ez alighanem jobb tulajdonságnak számít a katonáknál, mint ha először a legjobb eshetőség jutna az eszébe, és arra készülne fel. Masuri is leszállt a nyeregből, de amint a hóba ért a lába, megállt. Kesztyűs kezében még ott lógott a foltos kanca kantárja, és bizonytalanul nézett vissza a három napbarnított aiel nőre. A mayene-i katonák egy része zavartan morgott valamit ezt látva, pedig mostanra már igazán hozzászokhattak volna a dologhoz. Annuora még mélyebben az arcába húzta a csuklyáját, mintha nem is akarná látni a követ. Kurtán, erősen megrázta Berelain szobalányát, aki döbbenten meredt rá. Masuri látszólag kimérten, türelmesen várt a lova mellett, bár a látványt némileg elrontotta, hogy kesztyűs kezével idegesen simítgatta vörösesbarna selyem lovaglóruhája szoknyáját, mintha észre sem venné, mit tesz. A Tudós Asszonyok csendben összenéztek, és az arcuk éppúgy nem árult el semmit, mint a nővéreké. Carelle a sovány, zöld szemű Nevarin egyik oldalán állt, az alkonykék szemű, és az aielek között ritkának számító fekete hajú Marline a másik oldalán. Marline büszke volt a hajára: sötét tincsei most is kilátszottak a kendő alól. Mind a hárman magasak voltak, magasabbak, mint a legtöbb férfi, és egyikük sem tűnt sokkal idősebbnek Perrinnél, de ahhoz, hogy ilyen nyugodtak és magabiztosak lehessenek, mindenképpen idősebbnek kellett lenniük annál, mint amit a vonásaik mutattak. A hosszú arany és elefántcsont nyakláncoktól és a vaskos karkötőktől eltekintve egyszerűen öltöztek: vastag, sötét szoknyájuk és a fehér blúzukat szinte teljesen eltakaró sötét kendők akár egy parasztasszony ládájából is előkerülhettek volna. Ennek ellenére világosan látszott, hogy ki az úr közülük és az aes sedai-ok közül. Igazság szerint néha már az nem volt egyértelmű, hogy közülük és Perrin közül ki az úr.

Nevarin végül bólintott, és melegen, biztatóan elmosolyodott. Perrin még sosem látta így mosolyogni. No, nem mintha Nevarin úgy járkált volna körbe, mint aki meg akar harapni valakit, de mindig úgy tűnt, mintha szívesen lehordaná a körülötte lábatlankodókat. Masuri csak ekkor adta át a lova kantárját az egyik mayene-i katonának. Az őrzője nem volt vele: ez is csak a Tudós Asszonyok parancsára lehetett, mert Rovair egyébként úgy hozzá volt nőve, mint levél az ághoz. A nő felemelte lovaglószoknyáját, és átgázolt a havon. A hó egyre mélyebb volt, minél közelebb ért a kőhöz. Letérdelt a kő mellett, és el-elhúzta a kezét a kutyák nyoma fölött. Egyértelműen fókuszált, bár persze Perrin nem látott semmit. A Tudós Asszonyok le sem vették róla a tekintetüket, de hát ők láthatták a fonatokat is. Annuora úgy tett, mint akit az egész nem érdekel. A Szürke nővér fonatainak vége megremegett, mintha csak a nő a fejét rázná a csuklya rejtekében. Annuora hátraléptette a lovát a szobalányétól, hogy minél jobban kikerülhessen a Tudós Asszonyok látóköréből, bár ez messzebb vitte Berelaintől is, és az ember igazán azt hitte volna, hogy Mayene Úrnőjének ebben a válságos pillanatban szüksége lenne a tanácsadója segítségére. Annuora láthatóan mindent megtett azért, hogy minél jobban elkerülje a Tudós Asszonyokat.

– A gyermekkori mesék köztünk járnak – motyogta Gallenne, és elvezette a lovát a kőlap mellől. Lapos oldalpillantásokkal méregette Masurit. Tisztelte az aes sedai-okat, de a legtöbb ember ennek ellenére nem maradt szívesen egy fókuszáló nővér mellett. – Bár nem is tudom, miért lep meg ez azok után, amit azóta láttam, hogy elhagytuk Mayene-t!

Masuri olyannyira elmélyült a nyomok tanulmányozásában, hogy meg sem hallotta. A lándzsások között halk moraj futott végig, mintha eddig nem is hittek volna a tulajdon szemüknek, és csak most, hogy a vezérük is megerősítette, mit látnak, hinnék el végre, hogy árnykopók jártak a tábor körül. Néhányukból fojtott félelem bűze szállt Perrin felé, mintha attól tartanának, hogy árnyfattyak vetik rájuk magukat a fák közül. Perrin nem tudta elkülöníteni az egyes emberek szagát ekkora tömegben, de a remegő, nyers bűz elég erős volt ahhoz, hogy több katonától származzon. Mintha Gallenne is megérezte volna, amit Perrin orra elárult – az öregnek megvoltak a hibái, de már hosszú ideje vezetett katonákat. Kardja hosszú markolatára akasztotta a sisakját, és elvigyorodott. A vörös szemkötés miatt egész komor lett ez a vigyor, olyasfajta, mint amikor az ember a halál arcába nevet, és elvárja, hogy a többiek is mulatságosnak tartsák a helyzetet.

– Ha a Fekete Kutyák zavarnának minket, hát megsózzuk a fülüket! – jelentette be nagy hangon, vidáman. – A mesékben is így bánnak el velük, vagy nem? Megsózzák egy kicsit a fülüket, és huss, már el is tűntek.

A lándzsások egy része felnevetett, bár a félelem bűze nem enyhült észrevehetően. A kandalló mellett elregélt történetek igazán kedélyesek voltak, de senki sem szeretett volna a szereplőikkel személyesen találkozni. Gallenne odavezette fekete lovát Berelainhez, és kesztyűs kezével a nő lovának nyakára támaszkodott. Elgondolkozva végigmérte Perrint; a férfi visszabámult rá, és úgy tett, mintha nem értené, mire utal a vezér tekintete. Bármit akart mondani az öreg gazember, azt nyugodtan mondhatta volna előtte és Aram előtt is! Gallenne nagyot sóhajtott.

– Megőrzik a hidegvérüket, úrnőm – mondta halkan –, de az az igazság, hogy a helyzetünk meglehetősen ingatag. Minden irányból ellenségek vesznek körül, és a készleteink fogytán vannak. Az árnyfattyak tovább rontják a helyzetet. A kötelesség önhöz fűz, úrnőm, önhöz és Mayene-hez, és bár minden tiszteletem Perrin nagyúré, elképzelhetőnek tartom, hogy meg kívánja változtatni az eddigi tervet.

Perrinben szikrát vetett a harag – ez a fickó itt hagyná Faile-t! –, de Berelain megszólalt, még mielőtt Gallenne nyíltan ezt ajánlhatta volna.

– Nem változtatunk semmit, Gallenne nagyúr! – Perrin néha elfeledkezett arról, hogy a nő uralkodó, még ha csak egy olyan kis országocska ura is, mint Mayene. Most azonban olyan királyi volt a hanghordozása, hogy Andor királynője is megirigyelhette volna. Berelain kihúzta magát, és úgy ült a nyeregben, mintha trón lenne. Elég hangosan beszélt ahhoz, hogy mindenki hallhassa, hogyan döntött, és elég határozottan ahhoz, hogy mindenki tudja, a döntése végleges és megmásíthatatlan. – Ha minden irányból ellenség vesz körül minket, akkor továbbmenni éppolyan biztonságos, mint visszafordulni vagy elkanyarodni. De ha tízszer olyan biztonságos volna is visszafordulni vagy elkanyarodni, én akkor is előre mennék! Eltökélt szándékom, hogy szabadon láthassam Faile úrnőt, és ha ezer árnykopón vagy tízezer trallokon kell átvágnunk magunkat, akkor is megmentjük. Megesküdtem, hogy így lesz!

Szavait harsány örömujjongás kísérte, és a Szárnyas Gárda tagjai a levegőbe lökték a lándzsájukat, úgy tisztelegtek neki. A félelem bűze továbbra is megmaradt, de most már úgy tűnt, hogy inkább keresztülvágnák magukat a világ összes trallokján, mint hogy kevesebbnek tűnjenek Berelain szemében. Gallenne parancsolt nekik, de az úrnőjüket mindenkinél jobban szerették, akármilyen volt a híre a férfiakkal kapcsolatban. Vagy talán éppen azért – Berelain úgy kerülte el, hogy Tear elnyelje az országát, hogy kijátszotta egymás ellen azokat a férfiakat, akiket elkábított a szépsége. Perrin a maga részéről alig bírta megállni, hogy ne tátogjon döbbenten. A nő beszéde legalább olyan elszántnak hangzott, mint amilyen ő maga volt. És éppolyan elszántság áradt a szagából is. Gallenne vonakodva hajtotta meg a fejét, és Berelain kurtán, elégedetten biccentett, majd a kőlap mellett kuporgó aes sedai-hoz fordult. Masuri most már nem lengette a kezét, hanem elgondolkozva nézte a nyomokat, és a hüvelykujjával az orrát veregette nagy mogorván. Csinos volt, bár nem igazán szép – persze az is lehet, hogy kellemes külseje részint az aes sedai-ok kortalanságából fakadt. Elegáns volt, kecses, de ez is könnyen lehetett az aes sedai képzés ajándéka. A legtöbbször nehéz eldönteni, hogy melyik nővér látta meg egy eldugott tanyán a napvilágot, és ki volt az, aki valóban palotában nevelkedett. Perrin látta már a nőt kivörösödött arccal, mérgesen, megviselten, a béketűrése és a lelkiereje végét járva, de a kíméletlen utazás és az aiel sátrak közt töltött napok ellenére Masuri sötét haja és meleg ruhája most is úgy nézett ki, mintha egy szobalány rendezgette volna el. Úgy állt ott, mint aki egy könyvtárban van.

– Mit tudott meg, Masuri? – kérdezte Berelain. – Masuri, kérem? Masuri!

Ez az utolsó megszólítás egy kicsit mintha élesebb lett volna a kelleténél, és Masuri összerezzent, mint akit meglep, hogy mégsincs egyedül. Lehet, hogy tényleg elfeledkezett a többiekről; bár jobban emlékeztetett a Zöldekre, mint egy Barna nővérre, jobb szerette a cselekvést a merengés helyett, nyíltan beszélt, sosem tért el a témától, de mégis képes volt teljesen elveszni valamiben, ami épp felkeltette az érdeklődését. Csípőre tette a kezét, és kinyitotta a száját, de nem szólalt meg. Habozott egy kicsit, aztán felnézett a Tudós Asszonyokra.

– Mondd csak, lányom! – vetette oda Nevarin türelmetlenül, és nagy karkötőcsörgés közepette csípőre tette a kezét. Most összevonta a szemöldökét: így már jobban emlékeztetett szokásos önmagára. Egyik Tudós Asszony sem nézett elismerően az aes sedai-ra, mind a hármuk arcán szigorú fintor ült. Olyanok voltak, mint három sápadt varjú. – Nem csak azért hagytuk, hogy megvizsgáld a követ, hogy kielégíthesd a kíváncsiságodat. Bökd csak ki, mit láttál! Gyerünk, mondjad!

Masuri elvörösödött, de azonnal beszélni kezdett. Berelainre függesztette a tekintetét. Aligha örült neki, hogy ennyi ember előtt szidták le, még ha már az egész tábor tudta is, hogy milyen viszonyban van a Tudós Asszonyokkal.

– Az árnykopókról meglehetősen keveset lehet tudni, de én a magam szerény módján sokat foglalkoztam már velük. Az évek során hét falka útját is kereszteztem, ötét kétszer, kettőét pedig háromszor. – Beszéd közben elhalványodott a pirulása is, és lassan kezdett úgy beszélni, mint aki a tanulóinak magyaráz valamit. – Az ősi írások egy része azt állítja, hogy összesen hét falka létezik, mások viszont kilencről beszélnek. Van, aki tizenhárom falkát emleget, vagy más olyan számot citál, amit fontosnak tart, de a Trallok Háborúk idején Sorelana Alsahhan azt írta, hogy „az Árnyék kopóinak több száz falkája pusztít az éjszakában”, és még régebben, Ivonell Bharatiya feltételezhetően azt vetette papírra, hogy „az Árnyékból kopók születnek, a számukat a legszörnyűbb rémálmok sem láthatják be”, bár az igazság szerint lehet, hogy az Ivonellt idéző forrás pontatlan. Mindenesetre... – Úgy intett, mint aki a megfelelő szót keresi. – A szag nem jó kifejezés erre, de az íz sem az igazi. Minden egyes falkának felismerhető, egyedi érzete van, és egészen biztosra mondhatom, hogy ezzel a falkával még sohasem találkoztam, ezért az már biztos, hogy azok a feltételezések, melyek szerint csak hét falka lenne, nem helyesek. Azt persze, hogy a falkák száma kilenc, tizenhárom vagy bármi más, nem tudom. Az árnykopók szerencsére sokkal ritkábbak, mint a róluk szóló történetek, és csak kivételes esetben fordulnak meg ilyen messze délre a Fertőtől. A másik érdekesség pedig az, hogy ebben a falkában akár ötvenen is lehettek. Általában tíz vagy tizenkét kopó szokott együtt vadászni. Hasznos tanács, hogy ha két ritkaság egy helyütt fordul elő, ott érdemes alaposabban is körülnézni. – Felemelte az ujját, hogy kihangsúlyozza ezt a bölcsességet, és biccentett egyet, mivel úgy látta, hogy Berelain átérzi a mondandója súlyát, majd leengedte a kezét. A feltámadó szél lesodorta az egyik válláról sárgásbarna köpenyét, de úgy tűnt, észre sem vette, hogy már nem melegíti annyira a ruhája. – Az árnykopók nyomában mindig érzékelhető bizonyos fajta sürgetés, de számos összetevőtől függ, hogy milyen erősen, és a felét sem tudnám elmagyarázni. Ebben a nyomban igen erős a... Azt hiszem, a feszült türelmetlenség lenne rá a jó szó! Ez persze nem elég kifejező, egyáltalán nem az, mert ennyi erővel egy szúrt sebet kis karcolásnak is mondhatnék, de azért megteszi. Azt mondanám, hogy már jó ideje vadásznak, és a zsákmány mindig elkerüli őket valahogy. Teljesen lényegtelen, hogy mit mondanak róluk a mesék; jut is eszembe, Gallenne nagyúr, a só egy cseppet sem árt az árnykopóknak – ezek szerint mégsem veszett el teljesen a tulajdon gondolataiban –, egyszóval a mesék dacára az árnykopók sosem vadásznak csak úgy, a saját kedvükre. Számukra a hajsza mindenek felett áll. A zsákmányuk mindig nagyon fontos az Árnyéknak, bár sokszor nem értjük, miért. Tudunk nem egy olyan esetről, amikor elsurrantak a hatalmasok mellett, csak hogy lemészároljanak egy tanyasi gazdasszonyt vagy egy mesterembert. Olyan is gyakran megesett, hogy bementek egy faluba vagy egy városba, és úgy jöttek el, hogy nem öltek meg senkit, bár nyilvánvalóan valami céllal érkeztek. Az első ötletemet, hogy miért is jöhettek ide, el kellett vetnem, mert habozás nélkül tovább haladtak! – A tekintete Perrinre villant, de olyan kurtán, hogy a férfi nem volt benne biztos, hogy más is észrevette. – Ennek fényében erősen kételkednék abban is, hogy visszatérnek. És még egy valami. Már legalább egy órája elmentek. Attól tartok, hogy ennél többet én sem tudok.

Nevarin és a másik két Tudós Asszony elismerően biccentett felé, és Masuri ismét elpirult egy kicsit, bár aztán sietve felöltötte az aes sedai-ok nyugodt arckifejezését, és tovatűnt pillanatnyi zavara. A szél megfordult, és Perrin orrába vágta a nő illatát: Masuri meg volt lepődve és örült, és nagyon felkavarta, hogy örül a szótlan dicséretnek.

– Köszönöm szépen, Masuri sedai! – mondta Berelain roppant hivatalosan, és könnyedén meghajolt a nyeregben. Az aes sedai kurta biccentéssel vette tudomásul a köszönetet. – Azt hiszem, sikerült mindnyájunkat megnyugtatnia.

A katonák között valóban gyengébb volt a félelem csípős szaga, bár Perrin hallotta, amint Gallenne magában motyog valamit.

– Igazán kezdhette volna a végével!

Perrin füle valami mást is elkapott a lovak türelmetlen dobogásán és az emberek halk, megkönnyebbült nevetésén túl. Egy kékcinege trillája csattant fel tőlük délre, aztán egy szajkó hangos cserregése hangzott. Kicsit közelebb egy újabb kékcinege csattogott, aztán ismét egy szajkó felelt neki. Perrin nem zárta volna ki, hogy Altarában is vannak kékcinegék és szajkók, de tudta, hogy ezeknek a madaraknak jó erős, folyóközi íj van a kezükben. A kékcinege azt jelezte, hogy emberek tartanak feléjük, nem is egy, és könnyen lehet, hogy nem békével jönnek. A szajkó viszont, amit odahaza néhányan tolvajmadárnak is hívtak, mert rendszeresen ellopta a fényes tárgyakat, viszont csak egyvalamit jelenthetett... Perrin végigfuttatta az ujját a fejszéje élén, de azért megvárta, míg még egy pár madár jelez. Most már elég közel voltak ahhoz, hogy a többiek is meghallhassák.

– Hallották? – kérdezte, és délre kapta a fejét, mintha ő is csak most hallotta volna meg a madárfüttyöt. – Az őrszemeim Masemát vették észre. – Erre mindenki felkapta a fejét, és fülelni kezdett. Sokan bólintottak is, ahogy a füttyszó ismét felhangzott, ezúttal még közelebb. – Erre jön.

Gallenne magában átkozódott, a fejébe csapta a sisakját, és felkapaszkodott a lova nyergébe. Annuora erősen megszorította a lova kantárját, és Masuri is elkezdett foltos kancája felé hátrálni. A lándzsások fészkelődni kezdtek a nyeregben. A szagukba mérhetetlen harag vegyült, és ismét feltűnt benne a félelem. A Szárnyas Gárda úgy vélte, hogy Masema vérrel tartozik nekik, de senki sem szerette volna csupán ötven emberrel behajtani ezt az adósságot, különösen, mert Masema mindig legalább kétszáz embert hozott magával.

– Nem futok el előle! – jelentette be Berelain. Délre nézett, fagyos, elégedetlen grimasz ült az arcán. – Itt fogjuk bevárni!

Gallenne kinyitotta a száját, majd becsukta anélkül, hogy egy szót is szólt volna – az úrnőjéhez legalábbis. Mély levegőt vett, és hangosan kiáltozva a helyükre parancsolta a gárdistáit. Ez egyáltalán nem volt könnyű. Bár a fák elég elszórtan álltak, a lándzsások alapvetően nem harcoltak jól az erdőben. A rohamok már a kezdet kezdetén megakadtak, és igencsak nehéz volt lándzsavégre tűzni valakit, aki beugorhatott bármelyik fa mögé, és aztán könnyedén az ember hátába kerülhetett. Gallenne igyekezett Berelain előtt felsorakoztatni őket, hogy az úrnő és a közeledő férfi között legyenek, de Berelain élesen ránézett, és a félszemű parancsnok megváltoztatta az utasításait. Egyetlen göcsörtös sorba állította az embereit; a vonal meg-megtört a fák között, de mégis Berelain állt a közepén. Gallenne egy katonát visszaküldött a táborba. A fickó egészen lekuporodott a nyeregben, leeresztette a lándzsáját, mintha csak rohamozna, és úgy hajtotta a lovát, ahogy csak tudta. Nem törődött sem a hóval, sem az alatta lapuló akadályokkal. Berelain felvonta a szemöldökét, de nem szólt semmit. Annuora Berelain felé nógatta a lovát, de megállt, mert Masuri odakiáltott neki. A Barna nővér odaért foltos kancájához, de nem szállt nyeregbe; még mindig a hóban állt, és a három Tudós Asszonnyal beszélgetett. Az aiel nők olyan magasak voltak hozzá képest, hogy Masuri serdületlen kislánynak tűnt közöttük. Annuora habozott, de Masuri ismét a nevén szólította, még élesebben. Perrin úgy hallotta, mintha Annuora nagyot sóhajtott volna, de aztán odalovagolt a másik négy nőhöz, és ő is leszállt a nyeregből. Bármit mondtak is az aiel nők, túl halkan beszéltek ahhoz, hogy Perrin hallhassa, mit mondanak. Annuora elé csoportosultak: a taraboni nővérnek láthatóan nem tetszett, amit hallott. Az arcát továbbra is elrejtette a csuklyája, de vékonyka fonatai egyre gyorsabban repkedtek, ahogy újra és újra megrázta a fejét. Végül hirtelen elfordult, és a lábát a kengyelbe helyezte. Masuri eddig csendben álldogált, hagyta, hadd mondják el a magukét a Tudós Asszonyok, de most odalépett Annuora mellé, és a másik aes sedai karjára tette a kezét. Halkan mondott valamit: Annuora válla megroskadt, és a Tudós Asszonyok elégedetten bólintottak. A Szürke nővér hátralökte a csuklyáját, hagyta, hadd essen a vállára, és megvárta, míg Masuri nyeregbe száll, csak azután kapaszkodott fel ő is a tulajdon kancájára. A két nővér együtt ügetett vissza a lándzsások közé, és Berelain mellé tömörültek. A Tudós Asszonyok is odaálltak melléjük és Perrin mellé. Annuora mogorván lebiggyesztette a száját, és idegesen dörzsölgette a hüvelykujját.

– Mit terveznek? – kérdezte Perrin, és igyekezett úgy tenni, mint aki nem is gyanakszik semmire. Lehet, hogy a Tudós Asszonyok hagyták, hogy Masuri találkozgasson Masemával, de akkor is azt állították, hogy mindnyájan jobban járnának, ha a Próféta meghalna. Az aes sedai-ok nem használhatták fegyverként az Egyetlen Hatalmat, hacsak nem voltak életveszélyben, de a Tudós Asszonyokat nem kötötte semmi ehhez hasonló tiltás. Perrin azon gondolkozott, hogy a nők vajon összekapcsolódtak-e. Jóval többet tudott az Egyetlen Hatalomról annál, mint amennyit szeretett volna, és a Tudós Asszonyokat is ismerte már annyira, hogy tudja, ha kört formálnának, Nevarin irányítaná a szálakat. Annuora kinyitotta a száját, azután becsukta, mert Carelle fenyegetően ránézett. Mérgesen meredt Masurira. A Barna nővér az ajkába harapott, és enyhén megrázta a fejét. Annuorát láthatóan nem hatotta meg a dolog. Olyan erősen szorította a lova kantárját, hogy remegett a keze.

Nevarin átnézett Berelain felett, egyenesen a férfi szemébe, mintha tudná, mi jár Perrin eszében.

– Azt tervezzük, hogy mindannyiunkat visszajuttathassuk épségben a táborba, Perrin Aybara! – mondta. – Téged is, Berelain Paeront is. Azt tervezzük, hogy minél többen túléljék ezt a mai napot, és az elkövetkezendőkből is annyit, amennyit csak lehet. Talán van ellene kifogásod?

– Csak ne tegyenek semmit, amíg én azt nem mondom! – válaszolta a férfi. Egy efféle válasz bármit jelenthetett.

– Az égvilágon semmit! – Nevarin undorodva megrázta a fejét, de Carelle úgy nevetett, mintha Perrin valami roppant mulatságosat mondott volna. Egyik Tudós Asszony sem vélte úgy, hogy további magyarázkodásra volna szükségük. Rand arra utasította őket, hogy engedelmeskedjenek Perrinnek, de a nők elképzelése az engedelmességről még csak nem is hasonlított arra, amit Perrinnek tanítottak odahaza. Előbb növesztenek szárnyat a disznók, mint hogy ennél is bővebb magyarázatot szedjen ki belőlük.

Persze megállíthatta volna őket. Tudta, hogy azt kellene tennie. Bármit terveztek is a Tudós Asszonyok, az, hogy ilyen messzire a táboruktól belefussanak Masemába, amikor az a gazember tudta, hogy ellopták a drágalátos seanchan papírját, olyasmi volt, mintha az ember abban reménykedne, hogy el tudja kapni a kezét az üllőről, mielőtt rácsap a kalapáccsal. Berelain persze semmivel sem volt engedelmesebb, mint a Tudós Asszonyok, de Perrin úgy vélte, hogy ha nyíltan parancsba adná, hogy azonnal vonuljanak vissza a táborba, nem merne szembeszegülni vele. Úgy vélte, nem ellenkezne, bár a nő illata elárulta, hogy most az egyszer komolyan megmakacsolta magát. De hát csak meg tudná győzni arról, hogy az lenne a legbölcsebb. Értelmetlen kockázat volt itt maradniuk. De ő sem akart elfutni az elől a gazember elől. A szíve mélyén bolondnak is tartotta magát ezért, de így is kis híján szétvetette az elfojtott harag. Aram mellé préselte magát, mogorván nézett a semmibe, de legalább még nem rántott kardot. Ha itt valaki fegyverrel kezdene hadonászni, az aztán bedobná a forró parazsat a szénakazalba, és egyelőre még nem volt itt az ideje, hogy leszámoljanak Masemával. Perrin a fejszéje nyelére csúsztatta a kezét. Még nem.

Az ágak között éles szögben beeső, vakító napsugarak dacára az erdő még mindig átláthatatlan, hajnali árnyékba burkolódzott. Idelenn, a fák tövében még délben is gyenge lehetett a fény. Perrin először hangokat hallott. A hó eltompította a patadobogást, és alighogy meghallotta a lovak dübörgését, már a nehéz fújtatásukat is tisztán hallani lehetett. Keményen hajtották őket. Nem sokkal később feltűntek a lovasok is. A fegyelmezetlen csürhe rendezetlenül áradt északra a fák között. A mély hó és az alatta rejlő akadályok dacára is kis híján vágtattak. Nemcsak százan voltak, hanem inkább kétszer, háromszor annyian. Egy ló felsikoltott és összerogyott. Vadul kapálódzott a lovasán, de a többiek még csak le sem lassítottak, úgy vágtattak el mellette. Csak akkor álltak meg, amikor vagy hetven lépésnyire onnét az élükön vágtató férfi felemelte a kezét. Hirtelen mindenki megrántotta a kantárját, és hatalmas hózáport verve megállt. A lovak tajtékosak voltak, kimerülten ziháltak. Imitt-amott egy lándzsa emelkedett a lovasok válla fölé. A többségükön nem volt páncél, és volt, akinek csak sisak vagy mellvért jutott, de a nyergükről fejszék, kardok, buzogányok tömkelege lógott. A betűző napfény megvilágított néhány arcot. A komor, kifejezéstelen tekintetű férfiak úgy néztek ki, mint aki még soha nem mosolygott, de soha nem is fog ilyesmire vetemedni. Perrin hirtelen úgy érezte, hogy talán mégis ostobaság volt hagynia, hogy itt maradjanak. Mindig ez történt, ha az ember hamarjában döntött, és hagyta, hogy elvakítsa a harag! Mindenki tudta, hogy Berelain gyakorta kilovagolt reggelente, és Masema lehet, hogy ennyire elkeseredett volt, hogy visszaszerezze a seanchan menlevelet. Még az aes sedai-okkal és a Tudós Asszonyokkal is véres, követhetetlen harc bontakozna ki, ha egymásnak esnének itt az erdőben. Bárkit – férfit és nőt egyaránt – megölhetnének anélkül, hogy az illető látná a gyilkosát. Ha senki sem maradt volna életben, akkor könnyen a rablókra vagy a shaidókra lehetett fogni a dolgot; volt már rá példa, nem is egy. Ha pedig mégis életben maradna valaki, Masema képes, és felakasztatja pár tucat emberét, és aztán azt mondaná, hogy a bűnösök megbűnhődtek. Persze alighanem egy ideig még életben akarta tartani Perrin Aybarát, és egészen biztos, hogy nem számított a Tudós Asszonyokra, de még a második aes sedai-ra sem. Apró kis különbségek, de ötvenegynéhány ember élete múlhatott rajtuk. Apró kis különbségek, de Faile élete is ezen múlott! Perrin meglazította a fejszét az övére vetett hurokban. Berelain mellette állt; az illatában hűvös nyugalom és sziklaszilárd elszántság keveredett. Meglepő módon egyáltalán nem volt benne félelem. Egy szikrányi sem! Aram szaga... Kifejezetten izgatottnak tűnt.

A két fél egy ideig csendben méregette egymást, aztán Masema előre lovagolt. Mindössze két ember követte, és mind a hárman hátralökték a csuklyájukat. Egyikükön sem volt sisak vagy bármiféle páncél. Nengar és Bartu shienariak voltak, akárcsak Masema, de a Prófétához hasonlóan ők is leborotváltatták a fejük búbján növesztett kontyot. Úgy néztek ki, mint három halálfej. Az Újjászületett Sárkány eljövetele megtört minden más kötést, még azt is, ami őket hármukat, népük többi fiához hasonlóan arra kötelezte, hogy a Fertőben küzdjenek az Árnyékkal. Nengar és Bartu hátán is egy-egy hosszú markolatú kard feküdt, egy másik pedig a nyergükről lógott. Bartu, kettejük közül az alacsonyabb, egy tokban egy lóhátra való íjat és egy teli tegez nyílvesszőt is hordott a nyergén. Masema láthatóan nem viselt fegyvert. Az Újjászületett Sárkány Prófétájának nem volt szüksége fegyverekre. Perrin örömmel konstatálta, hogy Gallenne Masema hátrahagyott embereit figyeli, mert a Próféta amúgy mindig magára vonzotta az emberek tekintetét. Talán csak azért, mert tudták, hogy kivel állnak szemben, de ez is épp elég volt. Masema egy pár lépésre Perrintől megállította csontos, vörös-sárga lovát. A Próféta közepes termetű, sötét, mogorva ember volt. Az arcán egy nyílvessző rég behegedt nyoma fehérlett, barna gyapjúkabátja és sötét köpenye már erősen foszlott a széleken. Masemát nem érdekelték a külsőségek, és a saját megjelenésére sem fordított gondot. A mögötte várakozó Nengarnak és Bartunak lázasan csillogott a szeme, de Masema mélyen ülő, szinte fekete szeme olyan forrón égett, mint a szén a kohóban. Az ember már szinte várta, hogy a fel-feltámadó szél felszítsa a benne lapuló tüzet, és a fickó szeme rőtesen világítani kezdjen. A szaga az őrület tiszta, vonagló, éles bűze volt. Úgy tett, mintha az aes sedai-ok és a Tudós Asszonyok ott sem lettek volna; épp csak megvetően rájuk nézett. Az ő szemszögéből a Tudós Asszonyok még az aes sedai-oknál is rosszabbak voltak: nem elég, hogy istenkáromló módon fókuszálták az Egyetlen Hatalmat, de még a tetejébe aiel vadak is voltak az utolsó porcikájukig. Ez kettős bűn volt. A Szárnyas Gárdával annyit sem törődött, mint a fák között rejlő árnyakkal.

– Piknikezni indultak? – kérdezte, és a Perrin nyeregkápájáról lógó kosárra nézett. Masema hangja általában éppolyan heves volt, mint a tekintete, de most száraznak tűnt, és az ajka kellemetlen kis mosolyra görbült, ahogy Berelainre nézett. Természetesen ő is hallotta már a pletykákat.

Perrinben szinte felrobajlott a harag, de nyakon kapta az indulatot, és lenyomta a többi mellé. Keményen, erősen legyűrte; a dühének csak egy célja lehetett, és nem vesztegette másra az erejét. Fürge megérezte a lovasa hangulatát, és hörögve Masema vörös-sárgájára vicsorította a fogát. Perrinnek élesen vissza kellett rántania a ló fejét, hogy meg ne harapja a másikat.

– Árnykopók jártak itt az éjjel – mondta. Nem volt valami simulékony a modora, de ennél akkor sem tudott volna udvariasabb lenni, ha akar. – Elmentek, és Masuri szerint nem is jönnek vissza, úgyhogy nem kell már aggódni miattuk!

Masema szagában fel sem merült az aggodalom. Masema szagában sosem merült fel más az őrületen kívül. A vörös-sárga felvetette a fejét, és támadóan Fürge felé kapott. Masema erőteljesen visszarántotta. Kifejezetten jól lovagolt, de az állatokkal is ugyanúgy bánt, mint az emberekkel. A Próféta most először mérte végig Masurit. Ha lehetséges volt, a tekintete még tüzesebb lett.

– Az Árnyék mindenütt megtalálható – mondta hevesen, mint a végső igazság egyik megkérdőjelezhetetlen állítását. – Aki az Újjászületett Sárkány nagyurat követi, hogy a Fény áldja meg a nevét is, annak nem kell félnie az Árnyéktól sem. Az ilyen boldog emberek még a halálban is a Fény végső győzedelmét lelik meg.

Masuri kancája félősen hátrahúzta a fejét, mintha csak megégette volna a Próféta tekintete, de az aes sedai egy könnyed érintéssel megnyugtatta a riadt állatot. A nővérek hírhedt nyugalmával állta Masema tekintetét, hűvös volt, és nyugodt, akár egy csillagfényes téli este. Semmi sem utalt arra, hogy titokban találkozgat a férfival.

– A félelem kifejezetten hasznos eszköz tud lenni. Nagyszerűen megmozgatja például az ember agyát, és erősíti a kitartást is, ha okosan bánnak vele. Ha viszont nem félünk az ellenfeleinktől, akkor csak megvetés marad bennünk számukra, és ez könnyen az ellenség diadalához vezethet.

Úgy beszélt, mintha csak egy egyszerű parasztgazdát leckéztetne, akivel még sohasem találkozott. Annuora csendben nézte őket, és úgy tűnt, mindjárt rosszul lesz. Talán attól félt, hogy valahogy fény derül a kis titkukra? Vagy hogy tönkretehetik a Masemával kapcsolatos terveiket?

Masema ajka ismét felgörbült, de nem lehetett eldönteni, hogy vicsorba, vagy vigyorba. Visszafordult Perrinhez, és számára a továbbiakban meg is szűntek az aes sedai-ok.

– Azok közül, akik a Sárkány nagyurat követik, néhányan ráleltek egy So Habor nevű kisvárosra. – Masema mindig így beszélt a híveiről; a gazemberek természetesen az Újjászületett Sárkányt követték, és véletlenül sem őt. Az az aprócska tény, hogy Masema mondta meg nekik, mit és mikor csináljanak, jelentéktelen részletkérdés volt. – Tiszta, tehetős hely, három vagy négyezer lakossal. Körülbelül egynapi járóföldre lehet visszafelé, délnyugatra. Úgy tűnik, hogy az aielek elkerülték, és tavaly jó termésük volt a szárazság dacára is. A raktáraik tele vannak zabbal, kölessel, árpával, és gondolom, a többi ehhez hasonló élelmiszerrel is. Tudom, hogy fogytán vannak az élelemnek. Az emberei éppúgy, mint a lovaik.

– És miért lennének tele a raktáraik így, télvíz idején? – Berelain a homlokát ráncolva dőlt előre. A hangja meglehetősen parancsolóan csengett, és nem kis hitetlenkedés rezgett benne.

Nengar összevonta a szemöldökét, és a nyergén lógó kardra tette a kezét. Az Újjászületett Sárkány Prófétájának senki sem parancsolt! És senki nem kételkedett a szavában sem. Senki, aki meg akarta érni a másnapot. Bőr nyikordult fel, ahogy a lándzsások fészkelődni kezdetek a nyeregben, de Nengart láthatóan nem érdekelte a dolog. Masema őrületének a bűze ott tekergett és csapkodott Perrin orrában. Masema Berelaint nézte. Láthatóan észre sem vette Nengar mozdulatát vagy a lándzsások reakcióját; úgy tűnt, mintha nem látná, hogy bármelyik pillanatban vérontásra kerülhet sor.

– Egyszerűen kapzsik voltak – válaszolta végül. – Úgy tűnik, hogy a So Habor-i gabonakereskedők azt gondolták, hogy ha visszatartják a készleteiket, akkor a tél előrehaladtával még többet kérhetnek majd el érte. Általában nyugatra küldték a szállítmányaikat, Ghealdanba és Amadiciába, de az ottani események, no meg ami Ebou Darban történt, elbizonytalanították őket. Attól tartanak, hogy elkoboznák az árujukat. A kapzsiságuk miatt most hát tele a raktáruk, de üres az erszényük. – Masema hangjába nem titkolt elégedettség kúszott. Megvetette a kapzsiságot. De persze megvetett minden más emberi hibát, a legkisebbeket éppúgy, mint a legnagyobbakat. – Azt hiszem, most már olcsón is odaadnák a gabonát, csak legyen, aki megvegye!

Perrin csapdát szagolt, és ehhez nem is kellett egy farkas kifinomult orra. Masemának is megvolt a maga serege, a maga emberei és lovai, és azokat is éppúgy élelmezni kellett, mint bárki mást. Bármilyen alaposan kifosztották a vidéket, amelyiken áthaladtak, nem lehettek sokkal jobb bőrben Perrin csapatainál. Miért nem küldte vissza Masema pár ezer emberét a városba, hogy hozzák el neki, amit csak lehet? Egynapi járóföld, visszafelé. Még messzebb kerülne Faile-tól, és lehet, hogy az alatt a shaidók ismét előnyre tennének szert. Vajon miért állhatott elő a fickó ezzel a különös ajánlattal? Talán ezzel akarta elérni, hogy még egy kicsit nyugaton maradhassanak, közel seanchan barátaihoz?

– Talán majd lesz időnk meglátogatni azt a városkát, ha a feleségem már szabad. – Perrin füle ismét mindenkinél hamarabb meghallotta az erdőn át közeledő emberek és lovak halk zaját. Ezúttal nyugat felől jött, a saját táborukból. Gallenne hírnöke alighanem egész úton vágtatott.

– A felesége – mondta Masema szárazon, és úgy nézett Berelainre, hogy Perrinnek felforrt tőle a vére. Még a nő is elvörösödött, bár az arca nyugodt maradt. – Komolyan azt hiszi, hogy ma végre hírt kap felőle?

– Igen. – Perrin hangja éppolyan száraz és érzelemmentes volt, mint a Prófétáé, csak még keményebb. Megszorította a nyeregkápáját a kosár füle felett: másképp nem tudta volna megállni, hogy ne kapjon a fejszéjéhez. – Az a legfontosabb, hogy őt kiszabadítsuk. Őt és a többieket. Ha már szabadok, akkor degeszre ehetjük magunkat, de addig nem érdekel az étel sem!

Most már mindenki hallotta a közelgő lovak patadobogását. Nyugatról lándzsások hosszú, hosszú sora jelent meg, és egy másik lovas hadoszlop követte őket az árnyékba burkolódzott fák között. Mayene vörös mellvértjei és szalagjai között felvillantak Ghealdan zöld zászlócskái és sötét páncéljai.

A katonák szembefordultak Masema híveivel, és felsorakoztak. Gyalogosok osontak fától fáig, hosszú, folyóközi íjjal a kezükben. Perrin azon kapta magát, hogy azt számolgatja, vajon nem ürítették-e ki túlságosan a tábort. A seanchan menlevél ellopása könnyen mozgásra kényszeríthette Masemát, és nem lehetett elfeledkezni arról sem, hogy a fickó a Fertő melletti csatározások veteránja, és sokat harcolt az aielekkel is. Megeshetett, hogy alaposabban átgondolta a ma reggeli kilovagolást, és ezt a lehetőséget is számba vette annál, hogy egyszerűen csak belefut Berelainbe. Ez már megint egy újabb kirakós játék volt. Az ember megmozgatta az egyik alkatrészt, hogy a másiknak helyet csináljon, és egy harmadik darabka önálló életre kelt. Ha a tábornak nagyon meggyengítették a védelmét, könnyedén lerohanhatják őket, és ebben az erdőségben a számbeli fölény legalább annyit számított, mint hogy kinek az oldalán állnak fókuszálni képes emberek, és kién nem. Vajon Masema annyira meg akarta tartani a titkát, hogy képes lenne itt és most véget vetni az egész komédiának? Perrin ráébredt, hogy az egyik keze a fejszéje nyelére csúszott, de ott hagyta. Masema csürheként összeverődött követői között idegesen táncoltak a lovak, ahogy a lovasok beléjük rúgtak, és az emberek ordítva rázták a fegyvereiket, de a Próféta kifejezéstelen arccal nézte a felvonuló lándzsásokat és íjászokat. Nem tűnt sem komorabbnak, sem vidámabbnak, mint amúgy. Felőle akár fenyőrigók is lehettek volna, melyek egyik ágról a másikra röppentek. A szaga is változatlanul, őrülten kavargott.

– Amit meg kell tenni a Fény szolgálatában, az meg is lesz – mondta, miután az újonnan jöttek megálltak vagy kétszáz lépésnyire tőlük. Ekkora távolságból könnyedén eltaláltak volna bárkit a folyóközi íjászok. Masema is látta már nem egyszer, mire képesek Perrin földijei, mégsem tűnt úgy, mintha aggasztaná, hogy széles fejű nyílvesszők meredhetnek akár ebben a pillanatban is a szívének. – Minden más csak hitvány hiábavalóság. Ezt ne feledje, Aranyszemű Perrin uram! Minden más csak hitvány hiábavalóság.

Minden további nélkül megrántotta a kantárt, és élesen körbefordította a lovát, majd vágtába ugratta, és visszaszáguldott a rá váró sereg felé. Nengar és Bartu szó nélkül követte. A csőcselék felvette vezére ütemét, és délre hullámzott a rendezetlen tömeg. Hátul lemaradt egykét ember, kihúztak egy ernyedt alakot a sérülten kapálódzó ló alól, és megszabadították az állatot a kínjaitól. Aztán ott rögtön nekiálltak lenyúzni és kibelezni. Ennyi hús nem mehetett veszendőbe. A lovast egyszerűen csak arrébb lökték.

– Minden egyes szót úgy is értett – lehelte Annuora. – Komolyan hiszi, hogy igaza van, de hová vezeti ez a hit?

Perrin a legszívesebben megkérdezte volna, hogy Annuora szerint hová viheti Masemát a hite, és hogy ő hová akarja vezetni a férfit, de a nő máris felöltötte szokásos, megközelíthetetlen aes sedai nyugalmát. Annuora orra hegyét vörösre csípte a hideg, de az aes sedai fensőbbségesen nézett Perrinre. Az ember előbb kiáshatta volna kézzel az árnykopók nyomát viselő lapos követ a földből, mint hogy egy aes sedai, akinek ez az kifejezés honolt az arcán, megválaszolja a kérdéseit. Berelainre kellett hagynia a kérdezősködést.

A fickó, aki a most érkezett lándzsásokat vezette, hirtelen előreugratott a lovával. Alacsony, zömök férfi volt, ezüsttel futtatott mellvértben, leeresztett sisakrostéllyal, három rövid tolldísszel a sisakján. Gerard Arganda kemény ember volt, és minden számítás és várakozás dacára is a legalacsonyabb rangból küzdötte fel magát Alliandre testőrkapitányává. Nem kedvelte Perrint, aki délre hozta a királynőjét, és aztán hagyta, hogy elrabolják, de Perrin azt várta volna, hogy a férfi azért megáll, és illően köszönti Berelaint, vagy megbeszéli a helyzetet Gallenne-el. Arganda mélyen tisztelte Gallene-t, és a két vezér gyakorta összeült kettesben pipázni. De a ghealdani most le sem lassított, az aranyderes elúszott Perrin és a többiek mellett. Arganda a lova oldalába vágta a sarkantyút, úgy próbálta meg még gyorsabb vágtára kényszeríteni szegény állatot. Amikor Perrin meglátta, hogy hová indult a másik, megértette a sietségét. Egy magányos lovas közelgett feléjük keletről egy egérszínű lovon, és egy aiel suhant mellette széles hótalpakon.

Nyolcadik fejezet

Színörvény

Perrin észre sem vette, hogy ő is megindult, csak amikor már Fürge nyakába kuporodva találta magát, és Arganda után száguldott, ahogy csak tudott. A hó nem volt kevésbé mély, a talaj sem volt simább, mint eddig, és a fényviszonyok sem jobbak, de Fürge átviharzott az árnyékon. Nem akarta hagyni, hogy az aranyderes megelőzze, és Perrin is csak nógatta, hadd menjen még gyorsabban. A közeledő lovas Elyas volt, hosszú szakálla szétterült a mellkasán, széles karimájú kalapja árnyékba vonta az arcát, és prémszegélyes köpenye a vállán lógott. A mellette sikló aiel csak egy Hajadon lehetett. A sötét shoufát a fejére csavarta, és szürkés, zöldes, barnás nadrágja és zekéje fölött fehér köpenyt viselt, hogy jobban el tudjon rejtőzni a havas erdőben. Elyas és egyetlen Hajadon. A többiek nem voltak velük – ez csak azt jelenthette, hogy megtalálták Faile-t. Csak azt jelenthette!

Arganda úgy hajtotta a lovát, mint akit nem érdekel, hogy kitöri-e az aranyderes nyakát vagy akár a sajátját. Átugratta a kisebb kőakadályokat, és szinte szabályos vágtára kényszerítette az állatot a mély hó dacára is, de Fürge az utolsó pillanatban mégis megelőzte, mielőtt odaért volna Elyashoz. A ghealdani már oda is vetette nyersen az érkezőknek.

– Látta a királynőt, Machera? Életben van? Mondja már, ember!

A napcserzett Hajadon, Elienda, felemelte a kezét, és kifejezéstelen arccal intett Perrinnek. Éppúgy lehetett üdvözlés, mint részvétnyilvánítás; a Hajadon még csak le sem lassított. Elyas úgyis mindenről beszámolt Perrinnek, neki viszont a Tudós Asszonyoknak kellett jelentést tennie.

– Megtaláltátok? – Perrin torka hirtelen olyan száraz lett, mint a sivatag. Olyan hosszú ideje várt már erre! Arganda hangtalanul vicsorgott a sisakrostély mögött: tudta, hogy Perrin nem a királynőjére célzott.

– Megtaláltuk azokat a shaidókat, akiket követtünk – mondta Elyas óvatosan. Mindkét kezével a nyeregkápájára támaszkodott. Még Elyast, a híres Hosszú Fogat is, aki a farkasokkal élt és vadászott, megviselte a túlságosan hosszú út és a kevés pihenés. Az arca fáradt volt, petyhüdt, és ezt csak tovább hangsúlyozta a kalap karimája alól kivillanó, aranyszínben égő tekintete. Sűrű szakállába és derékig érő, tarkón összefogott dús hajába már ezüst szálak vegyültek, és most először, mióta Perrin ismerte, kifejezetten öregnek tűnt. – Egy jókora város mellett táboroznak, amit el is foglaltak, vagy negyvenmérföldnyire tőlünk, a dombvidéken. A közelben nincsenek számottevő őrszemeik, és akik kijjebb posztolnak, azok is leginkább arra figyelnek, hogy a szökevények ne juthassanak messzire, tehát elég közel tudtunk osonni ahhoz, hogy alaposabban körülnézzünk. Perrin, sokkal többen vannak, mint hittük volna! A Hajadonok szerint legalább kilenc vagy tíz klán összegyűlt már. Ha a gai'shainokat vagy a fehér ruhás foglyokat is beleszámítjuk, legalább annyian vannak, mint Mayene vagy Ebou Dar teljes lakossága. Nem tudom, hogy ezek közül hányan forgatják a lándzsát, de azt hiszem, hogy azok alapján, amit láttam, még a tízezer is nagyon derűlátó becslés lenne.

Perrin gyomrában megcsavarodott és csomóba állt az elkeseredés. A szája úgy kiszáradt, hogy akkor sem tudott volna megszólalni, hogy ha valami csoda folytán Faile feltűnik előtte. Tízezer algai'd'siswai, és még a takácsok és az ezüstművesek, de még az árnyékban ejtőző, a múlton rágódó vénemberek is lándzsát ragadnának, ha megtámadnák őket. Neki nem volt kétezer lándzsása sem, márpedig ekkora sereggel egy azonos létszámú aiel had ellen sem mert volna kiállni. Alig háromszáz folyóközi íjásza volt: nagy pusztítást végeznének az ellenfél soraiban, de tízezer embert nem állíthattak volna meg. Ennyi shaidó még Masema véreskezű csürhéjét is darabokra szaggatta volna, mint egy macska, amelyik egérfészekre lel. Ha beleszámolja az asha'maneket, az aes sedai-okat és a Tudós Asszonyokat... Edarra és a többi Tudós Asszony nem bánt valami bőkezűen az információval, és Perrin nem tudta, hogy hány shaidó Tudós Asszony lehet, de sejtette, hogy tíz klánnak legalább ötven fókuszálni képes Tudós Asszonya van, esetleg több is. Persze lehet, hogy kevesebb – erre nem volt megszabott létszám –, de nem annyival kevesebb, hogy igazán számítana. Nagy nehezen elfojtotta a felfakadó kétségbeesést, és addig gyűrögette, míg a szánalmasan tekergőző érzelemfonatokat fel nem emésztette haragja lángoló tüze. A pöröly nem eshetett kétségbe. Tíz klán vagy az egész shaidó törzs: náluk volt Faile, és ki kellett szabadítania!

– Mit számít az, hogy hányan vannak? – csattant fel Aram. – Amikor a trallokok megtámadták Folyóközt, ezrével jöttek, sőt, tízezrével, de mégis megöltük őket. A shaidók sem lehetnek rosszabbak a trallokoknál!

Perrin zavartan pislogott. Meglepte, hogy a kolompár már ott van mögötte, akárcsak Berelain, Gallenne és a két aes sedai. Annyira sietett, hogy mielőbb odaérjen Elyashoz, hogy minden másról megfeledkezett. A fák között épphogy csak látta azokat az embereket, akiket Arganda hozott, hogy szembeszegüljenek Masema csőcselékével: még mindig tartották a helyüket. Berelain testőrsége viszont követte őket, és most laza gyűrűben fogták körbe a társaságot. Kifelé figyeltek. A Tudós Asszonyok a körön kívül álltak, és komor arccal hallgatták Elienda beszámolóját. A Hajadon halkan beszélt, és néha megrázta a fejét. Láthatóan ő sem tartotta sokkal biztatóbbnak a helyzetet, mint Elyas. Perrin most eszmélt rá, hogy alighanem elveszítette a kosarat siettében, vagy eldobta, mert most már Berelain nyergéről lógott a reggelije maradéka. A nő arcán mintha... együttérzés ült volna? A Fény égesse meg, túl fáradt volt ahhoz, hogy tisztán gondolkozzon. Pedig ha valaha életében szüksége volt rá, hogy tiszta fejjel végiggondolja a helyzetet, hát most volt az. Elég még egyszer hibáznia, és örökre elveszítheti Faile-t.

– Ahogy én hallottam, kolompár – válaszolta Elyas csendesen –, Folyóközt a trallokok támadták meg, ti védekeztetek, és sikerült őket tőrbe csalnotok. Elő tudnál állni valami hasonlóan tetszetős tervvel arra, hogy hogyan ostromoljuk a shaidókat?

Aram mogorván meredt a férfira. Elyas régről ismerte, még mielőtt kardot ragadott volna, és Aram színes ruhái dacára sem szerette, ha a múltjára emlékeztették.

– Tíz klán vagy ötven, mit számít az! – mordult fel Arganda. – Akkor is ki kell tudnunk szabadítani a királynőt. És persze a többieket is. Őket is, persze! – Kemény arca mérgesen eltorzult, de a szagában rettenetes aggodalom és félelem lobogott, mint egy rókáéban, aki képes lenne lerágni a tulajdon lábát, hogy megszabaduljon a csapdából. – Vajon... Vajon elfogadnának váltságdíjat?

A ghealdani körbenézett, aztán észrevette Marline-t. A Tudós Asszony épp a Szárnyas Gárda tagjai között vágott át. A mély hóban is gyorsan lépkedett, és egyáltalán nem tántorgott. A többi Tudós Asszony már nem is látszott, és Elienda is eltűnt.

– Vajon ezek a shaidók elfogadnának váltságdíjat... Tudós Asszony? – Arganda hallhatóan csak az utolsó pillanatban biggyesztette oda a tiszteletteljes megszólítást. Már nem hitte azt, hogy a velük utazó aielek tudtak a rajtaütésről, amelyikben elveszett a királynője, de továbbra sem kedvelte a fajtájukat.

– Nem tudom. – Marline mintha észre sem vette volna a ghealdani hangsúlyát. Keresztbe font karral állt, és Perrint méregette, nem Argandát. Úgy nézte, ahogy csak a nők tudnak nézni egy férfit: addig bámulta, míg Perrin úgy nem érezte, hogy az asszony most már gond nélkül tudna rá illő ruhát varrni, és azt is kapásból megmondaná, hogy mikor mosták ki utoljára az alsóneműjét. Amikor még volt ideje az efféle gondolatokra, kifejezetten zavarba jött volna ettől a pillantástól. Ahogy a nő ismét megszólalt, a hangjában nem volt semmi a tanácsadó rábeszéléséből; egészen egyszerűen a rideg tényeket ismertette velük. És lehet, hogy valóban így is szánta a szavait. – Az a vízföldi szokás, hogy váltságdíjat fizetnek az emberekért, a mi hagyományaink ellen való. A gai'shainokat el lehet ajándékozni, el lehet cserélni más gai'shainokra, de nem állatok, hogy eladjuk őket. Úgy tűnik viszont, hogy a shaidók már nem követik a ji'e'tohot. Gai'shainná teszik a vízföldieket, és mindent elrabolnak, nem csak a zsákmányul minket illető ötödrészt. Lehet, hogy meg tudnátok egyezni velük az árban!

– Rendelkezz szabadon az ékszereimmel, Perrin! – vetette közbe Berelain. A hangja határozott volt, az arca elszánt. – Ha kell, Grady vagy Neald hozhat még többet Mayene-ből. Akárcsak aranyat.

Gallenne megköszörülte a torkát.

– Az altaraiak hozzá vannak szokva a fosztogatókhoz, úrnőm, az irigy birtokszomszédok és a rablók okán is – kezdett bele lassan, és a tenyerét csapkodta a lova kantárjával. Nem szeretett ellentmondani Berelainnek, de most mégis megtette. – Ebou Dartól ilyen távolságra nincs foganatja a törvényeknek, csak a helyi uraság vagy úrnő szava számít. A nemesek és közrangúak egyaránt hozzászoktak már, hogy akit nem tudnak harcban megverni, azt pénzért megveszik, és igen hamar kiszagolják, hogy kivel mit érdemes tenni. Ésszerűtlen lenne, ha egyikük sem próbálta volna megvásárolni az életét, de a shaidók nyomában csak pusztítást láttunk, és mindenütt azt mesélték, hogy a csupasz földig elhordanak mindent. Lehet, hogy elfogadnák az ajánlatunkat a rabok megváltására, és talán át is vennék a kiszabott árat, de megbízhatunk abban, hogy adnának is valamit cserébe? Egy efféle ajánlattal viszont elveszítenénk az egyetlen valódi előnyünket, azt, hogy nem tudnak az ittlétünkről!

Annuora egy árnyalatnyit megrázta a fejét, de Gallenne fél szemmel is észrevette, és összevonta a szemöldökét.

– Nem ért velem egyet, Annuora sedai? – kérdezte udvariasan. És egy hangyányit meglepve. A Szürke néha kifejezetten alázatosnak tűnt ahhoz képest, hogy aes sedai volt, de sosem habozott nyíltan kimondani a véleményét, ha nem értett egyet a Berelainnek szánt tanácsokkal.

Ezúttal viszont Annuora habozott, és azzal próbálta elrejteni tétovázását, hogy ráérősen elrendezgette a köpenyét, és még jobban beleburkolódzott. Ez igazán esetlen kísérlet volt, hiszen mindenki tudta, hogy az aes sedai-ok könnyedén figyelmen kívül hagyták a hideget és a meleget, ha úgy tartotta kedvük. A hőmérséklet meg sem érintette őket, miközben mindenki más majdnem megfulladt a tulajdon izzadtságában, vagy alig bírta megállni, hogy ne vacogjon hangosan. Egy aes sedai, aki az időjárás kényelmetlenségeivel volt elfoglalva, csak időt akart nyerni, hogy gondolkozhasson, és nem akarta, hogy kiderüljön, miért is habozik. Annuora egy kurta kis fintorral Marline-re nézett, aztán döntésre juthatott, mert a homlokán kisimultak a ráncok.

– A tárgyalásnak mindig több értelme van, mint a harcnak – mondta hűvös, taraboni tájszólásában –, és a tárgyalások folyamán a bizalom mindig a gondos előkészületek függvénye, nemde? Át kell gondolnunk, hogy milyen elővigyázatossági lépéseket kell megtennünk. Az is fontos kérdés, hogy ki tárgyalna velük. A Tudós Asszonyok lehet, hogy már nem sértetlenek, hiszen részt vettek a Dumai Kutaknál zajlott csatában. Egy nővér vagy akár több nővér talán jobb lenne, de akkor is alaposan meg kell fontolnunk a helyzetet! Én a magam részéről kész lennék...

– Nem lesz váltságdíj – mondta Perrin, és mindenki ránézett, ráadásul a többség elítélően. Annuora arckifejezése kiismerhetetlen volt. Perrin megismételte még egyszer, de sokkal keményebben. – Nem lesz váltságdíj!

Nem fog azért fizetni ezeknek a shaidóknak, hogy megkínozták Faile-t. Szegény asszony biztos rettenetesen félt, és ezért fizetniük kellett, nem pedig kincseket kapniuk. És a tetejébe Gallenne-nek igaza volt. Perrin semmi olyan jelet nem látott, sem Altarában, sem Amadiciában, de még annak idején Cairhienben sem, ami arra utalt volna, hogy ezek a shaidók megtartanák a szavukat. Ennyi erővel a patkányokra bízhatná a magtárat, és zsizsikre a búzát.

– Elyas, látni akarom a tábort! – Amikor Perrin még kisgyerek volt, ismert egy vak embert, Nat Torfinnt. Nat már akkor is öreg volt, az arca csupa ránc, a haja hófehér, de tapintás alapján ki tudott rakni minden kirakós játékot. Perrin éveken át próbálta ellesni, hogyan csinálja, de sosem sikerült neki. Mindig látnia kellett a játékot ahhoz, hogy végül sikerüljön megoldani. – Aram, kerítsd elő Gradyt, és mondd meg neki, hogy az Utazóhelyen várom, amint kész van! De siessetek!

Rászoktak, hogy így hívják azt a helyet, ahová az egyes ugrások végén megérkeztek, és ahonnan továbbindultak a következő Kapun át. Az asha'manek könnyebben meg tudták szőni a kellő fonatot ott, ahol egyszer már egy Kapujuk érintette a talajt. Aram kurtán, elszántan biccentet egyet, aztán megfordította a lovát, és elsietett a tábor felé. Perrin látta a körülötte állók arcán, ahogy a többiekben kérdések, ellenérvek és határozott felszólalások fogalmazódnak meg. Marline még mindig őt tanulmányozta, de most már úgy, mint aki hirtelen nem biztos abban, hogy mit is lát, és Gallenne a kezében tartott kantárra meredt nagy mogorván. Nyilván azt latolgatta, hogy bármi történik, csak rosszul sülhet el. Berelain zavartan nézett rá, a szemében ott csillogott a tiltakozás, és Annuora szája egészen elkeskenyedett. Az aes sedai-ok nem szoktak hozzá, hogy félbeszakítsák őket, és bár Annuora kifejezetten szerény volt a legtöbb nővérhez képest, most láthatóan elszánta magát, hogy Perrinre zúdítja a haragját. Arganda arca egyre vörösebb lett, és kinyitotta a száját – nyilvánvalóan ordítozni akart. Arganda igen sokat ordítozott, mióta elrabolták a királynőjét. Perrin úgy érezte, hogy semmi értelme nincs ott maradnia, hogy meghallgassa, mit akarnak mondani. Megsarkantyúzta Fürgét, és átugratott a Szárnyas Gárda lándzsásai között. Visszaindult a kidöntött fák felé. Nem vágtatott, de nem is totyogott ráérősen. Szorosan markolta a kantárt, és a tekintetével máris Gradyt kereste az árnyékfoltok között. Elyas szó nélkül utánaeredt egérszürke heréltjén. Perrin egészen biztos volt benne, hogy már egy szikrányival több félelem sem fér el benne, de Elyas szótlansága nehezebbé tette a szívét. A másik férfi eddig minden akadályra megtalálta a kerülőt. A hallgatása áthághatatlan hegységekről beszélt. De akkor is át kell jutniuk rajtuk! Amint elérték a sima kőtáblát, Perrin fel-alá járatta Fürgét a ferdén beeső fénypászmákban, a feldőlt fák között, az álló fák alatt, de nem tudott megállni. Kellett lennie megoldásnak! Nem állhatott meg! Az agyában úgy száguldoztak a gondolatok, mint a ketrecbe zárt patkány.

Elyas leszállt a nyeregből, leguggolt a hajszálvékony vágással kettéhasított kőlap mellé, és tanulmányozni kezdte. Nem is törődött azzal, hogy a lova rángatja a kötőféket, és igyekszik elhátrálni a kőtől. A kő mellett egy egykor jó ötven lépés magas fenyő hevert. Az egyik végét még feltámasztotta a megcsonkított törzs maradványa, elég magasan ahhoz, hogy Elyas állva átsétálhatott volna a kidőlt fa alatt. A fakoronák között áttűző, vakítóan éles napfény szinte éjfeketévé mélyítette a fák alatt megrekedő árnyékokat, de Elyast ez éppúgy nem zavarta, mint Perrint. Felhúzta az orrát: a levegőben még mindig érződött halványan az égett kén bűze.

– Azt hiszem, éreztem a szagát idefelé jövet. Gondolom, szóltál volna már róla, ha nem foglalja le más a gondolataidat! Nagy falka volt! Nagyobb, mint bármelyik, amit eddig láttam, vagy amiről hallottam!

– Masuri is ezt mondta – válaszolta Perrin oda sem figyelve. Miért nincs még itt Grady? Hányan lehettek Ebou Darban? Akkora volt a shaidó tábor. – Azt mondta, hogy már hét falkával is találkozott, de ezt még sosem látta.

– Hét falkával? – mormolta Elyas döbbenten. – Ahhoz még egy aes sedai-nak is jókora utat kellett megtennie! Az árnykopókról szóló mesék többségét olyan emberek találják ki, akik megijedtek a sötéttől – komoran nézte a kőlapot elcsúfító hatalmas mancsnyomokat, és megrázta a fejét. A hangjába szomorúság kúszott. – Egykor ők is farkasok voltak. Vagy legalábbis farkasok lelkei, melyeket elfogott, és megrontott az Árnyék. Erre a vázra építette az árnykopókat, az Árnyéktestvéreket. Azt hiszem, a farkasoknak ezért kell ott lenniük az Utolsó Csatában. De az is lehet, hogy azért alkották meg az árnykopókat, mert a farkasok ott lesznek az Tarmon Gai'donnál, hogy megküzdhessenek egymással. A Minta olyan bonyolult, hogy a legfinomabb sovarrai csipke is egyszerű zsinegnek tűnik mellette. Mindenesetre elég régen volt, ha jól sejtem, talán a Trallok Háborúk idején vagy még régebben, az árnyék háborúja alatt. A farkasok emlékezete messzire nyúlik vissza. Amit egy farkas valaha tudott, az megmarad, amíg csak élnek más farkasok. Ennek ellenére nem szeretnek az árnykopókról beszélni, és ha tehetik, elkerülik őket. Száz farkas is elpusztulhat, mire legyőznek egyetlen Árnyéktestvért. És ami még ennél is rosszabb, ha nem járnak sikerrel, az árnykopó megeheti azoknak a farkasoknak a lelkét, amelyek még nem pusztultak el teljesen, és nagyjából egy évre rá újabb falka Árnyéktestvér születik; ezek nem is emlékeznek rá, hogy egykor farkasok voltak. Legalábbis remélem, hogy nem emlékeznek rá!

Perrin megrántotta a kantárt, bár a legszívesebben folytatta volna a végtelen járkálást. Árnyéktestvérek. A farkasok szava az árnykopókra vonatkozva új, még komorabb értelmet nyert.

– És meg tudnák enni egy ember lelkét is? Mondjuk egy olyan emberét, aki ért a farkasok nyelvén, Elyas?

Elyas megvonta a vállát. Csak pár tucat ember tudott valaha is beszélni a farkasokkal, amennyire ők ketten tudták. A válasz erre a kérdésre legfeljebb haláluk pillanatában derülne ki. Most viszont az volt a legfontosabb, hogy ha az árnykopók egyszer farkasok voltak, akkor még mindig elég értelmesnek kellett lenniük ahhoz, hogy beszámoljanak mindenről, amit csak láttak. Erre persze Masuri is utalt. Ostobaság lett volna mást remélni. Mennyi ideje van hátra, mielőtt jelentenék, hogy hol van? Mennyi ideje van még kiszabadítania Faile-t?

– A helyedben nem aggódnék emiatt, öcskös – válaszolta az idősebb férfi, és óvatosan fürkészte, jönnek-e lovasok. Ellépett a kő mellől, és nyújtózkodni kezdett, megmozgatta hosszas lovaglásban elgémberedett izmait. Elyas nagyon is odafigyelt arra, hogy mások ne vegyék észre, hogy olyan fényviszonyok között is jól lát, ahol mások már vakon tapogatóznak. – Úgy tűnik, hogy valaki nálad is fontosabbra vadásznak! Követni fogják, még ha évekig tart is, hogy elkapják. Ne aggódj! Kiszabadítjuk a feleségedet, mielőtt ezek az árnykopók eljutnának oda, hogy bárkinek is beszámoljanak arról, hogy itt láttak téged. Nem mondom, hogy könnyű dolgunk lesz, de csak megbirkózunk vele!

A hangja elszántan csengett, és a szaga is elszánt volt, de egyikben sem lapult sok remény. Sőt, szinte egyáltalán nem reménykedett abban, hogy sikerülhet megmenteniük Faile-t. Perrin alig tudta leküzdeni a kétségbeesését, de nem hagyta, hogy ismét eluralja a reménytelenség. Újra léptetni kezdett Fürgével. Berelain és a testőrsége most tűnt fel a fák között. Marline Annuora mögött ült. Amint az aes sedai megállította a lovát, az alkonykék tekintetű Tudós Asszony lecsusszant a nyeregből, és elrendezgette vaskos szoknyáját, hogy eltakarja sötét harisnyáját. A legtöbb nő zavarba jött volna, hogy mindenki láthatta a lábát, de Marline nem: ő egészen egyszerűen csak rendbe rázta a ruháját, hogy jobban tartsa a meleget. Annuora annál felkavartabbnak látszott, és horgas orra ettől még csőrszerűbbnek tűnt. Nem szólt egy szót sem, de legörbítette a száját, mint aki a legszívesebben beleharapna valakibe. Nyilván biztos volt benne, hogy elfogadják az ajánlatát, és elküldik tárgyalni a shaidókhoz, különösen, minthogy Berelain is támogatta az ötletet, és Marline a legrosszabb esetben is semlegesen fogadta a felvetést. A Szürkék szerettek tárgyalni, közvetíteni és békét szerezni. Alighanem ezért volt az egész. Vagy valami másért lett volna? Egyelőre Perrinnek félre kellett tennie ezt a gondot, de nem feledkezhetett meg róla. Mindent számba kellett vennie, ami megakadályozhatta, hogy kiszabadítsa Faile-t, de a megoldandó probléma negyven mérföldnyire északnyugatra feküdt, nem itt. Miközben a Szárnyas Gárda tagjai védelmezően körbevették az Utazóhely körül emelkedő hatalmas fákat, Berelain odaléptetett a férfi mellé. Felvette Perrin ütemét, és megpróbált szóba elegyedni vele. Megkínálta a maradék hússal. Az illatából bizonytalanság és kétkedés áradt, mintha nem értett volna egyet Perrin döntésével. Talán arra akarta rávenni, hogy mégis próbáljanak meg váltságdíjat ajánlani a foglyokért. Perrin nem állította meg Fürgét, és nem szólt egy szót sem. Ha váltságot ajánlanának, azzal egy lapra tennének fel mindent. És nem játszott szerencsejátékot, ha Faile volt a tét. Csak úgy oldhatta meg a helyzetet, ha módszeresen haladt, ahogy az üllőnél is szokta. A Fényre, milyen iszonyú fáradt volt! Ráfonódott a szívében izzó haragra, hátha az felmelegíti.

Gallenne és Arganda nem sokkal Berelain után érkeztek, egy dupla oszlop fényes páncélú, csillogó kúp alakú sisakot viselő ghealdani lándzsás kíséretében, akik szinte azonnal elvegyültek az Utazóhely köré felállt mayene-i lándzsások között. Berelain illatába ingerültség vegyült, és otthagyta Perrint. Gallenne mellé lovagolt. Olyan közel mentek egymáshoz, hogy összeért a térdük, és a félszemű férfi lehajtotta a fejét, hogy jobban hallhassa, mit mond az úrnője. Halkan beszélgettek, de Perrin legalább részint tudta, hogy miről van szó. Hol az egyik, hol a másik nézett feléje, amint fel-alá, fel-alá léptette Fürgét a hóban. Arganda mozdulatlanul ült aranyderese nyergében, és a fák között mereven a tábor felé nézett; akár lovas szobor is lehetett volna, de mégis úgy áradt belőle a türelmetlenség, mint tűzből a hő. Tollbokrétájával, kardjával, ezüstös páncéljával, kőkemény, merev arcával úgy nézett ki, mint az álomkatona, de a szaga alapján alig uralta a rettegését. Perrin azon merengett, hogy vajon neki magának milyen illata lehet. Az ember sosem tudta elkapni a saját szagát, hacsak nem volt szűk, zárt térben. Nem hitte volna, hogy belőle is a pánik vad bűze áradna, inkább csak egy kis félelem és fojtott, erős harag. Minden rendben lesz, amint visszaszerzi Faile-t. Akkor minden rendben lesz. Fel-alá, fel-alá.

Aram végre feltűnt, és ott lovagolt mellette a még mindig ásítozó Jur Grady is sötét pej heréltjén. Az állat szőre olyan sötét volt, hogy az orrán fénylő fehér csík mellett szinte feketének tűnt. Dannil és vagy két tucat folyóközi követte őket – letették a lándzsákat meg az alabárdokat, és csak az íjaikat hozták magukkal. Nem maradtak le sokkal az asha'man mögött, de azért tisztességes távot tartottak tőle. Grady zömök fickó volt, viharvert arca már erősen ráncosodott, pedig még alig lehetett középkorú. Most leginkább egy álmos parasztgazdára emlékeztetett, bár a derekán fityegő hosszú markolatú kard és a magas, fekete galléron csillogó ezüstkard kitűző kicsit ellentmondott a képnek. Grady örökre maga mögött hagyta a tanyáját, és Dannil meg a többi folyóközi elkerülte, ha tehette. Perrint is elkerülték: kicsit odébb megálltak, és a földet nézegették. Csak néha lestek fel lopva, zavartan rá és Berelainre. Perrint ez sem zavarta. Minden jó lesz, ha Faile-t végre visszaszerezte. Aram megpróbálta Perrinhez vezetni Gradyt, de az asha'man tudta, hogy miért hívták. Sóhajtott egy nagyot, és lekászálódott a lóról. Elyas mellé lépett. Az egykori őrző egy jól megvilágított részre ment, lekuporodott, és az ujjával hevenyészett térképet rajzolt a hóba. Rajzolás közben részletesen elmagyarázta, hogy hova is akar eljutni. Megadta a távot, az irányt, és leírta azt a szinte pontosan délre néző tisztást, ahova készültek. A felette emelkedő hegygerincen három bevágás volt. Ha valaki pontosan megadta a távolságot és az irányt, az már elég volt ahhoz, hogy Kaput nyisson oda egy asha'man, de minél jobban el tudta képzelni a célt, annál közelebb bukkant fel a megfelelő helyhez.

– Itt aztán nem hibázhatsz, öcsém! – Elyas szeme szinte felfénylett hevében. Lehet, hogy mások tartottak az asha'manektól, de őt egy cseppet sem ijesztették meg. – Arrafelé rengeteg hegygerinc van, és a shaidók fő tábora ennek a dombnak a túloldalán fekszik, alig egy mérföldnyire. Őrszemek vannak mindenütt, kis létszámú csapatok, akik sosem táboroznak ugyanott két egymást követő éjszakán, talán már két mérföldre az ellenkező irányba is. Ha sokkal arrébb lyukadunk ki, biztos észrevesznek minket.

Grady pislogás nélkül állta Elyas tekintetét. Aztán bólintott egyet, a hajába túrt, és mély levegőt vett. Éppolyan fáradtnak tűnt, mint Elyas. Éppolyan kimerültnek, mint amilyennek Perrin érezte magát. Fárasztó munka volt Kaput nyitni, és aztán annyi ideig meg is tartani, ameddig több ezer ember és ló átvonul rajta.

– Elég kipihent vagy? – kérdezte Perrin. A fáradt emberek könnyebben hibáznak, és ha valaki az Egyetlen Hatalom fókuszálása közben ügyetlenkedett, az könnyen emberhalálhoz vezethetett. – Ne küldessek Nealdért?

Grady üres tekintettel nézett rá, aztán megrázta a fejét.

– Fager sem pihent többet, mint én. Talán még kevesebbet is... És egy egészen kicsit erősebb vagyok nála. Jobb lesz, ha én csinálom.

Arccal északkelet felé fordult, és minden további figyelmeztetés nélkül egy ezüstkék fénycsík jelent meg a mancsnyomokkal tarkított kő mellett. Annuora hangos szisszenéssel arrébb rántotta a lovát, és a fényes fonál széles nyílássá tágult. A levegőben lógó lyuk túloldalán egy meredek hegyoldalon lévő, napfényes tisztást láttak. A túloldalon sokkal kisebb fák alkották az erdőt, mint ahol most álltak. A már egyszer félbehasított óriásfenyő megrázkódott, ahogy még egy újabb vékony szeletet kihasított belőle a Kapu, és nagyot nyikordulva teljesen összeroskadt. A hó eltompította a robajt, de a lovak így is ágaskodni és táncolni kezdtek. Annuora mérgesen meredt az asha'manre, és elsötétült az arca, de Grady csak pislogott egyet, és megkérdezte:

– Hogy nézed, ez lesz az a hely?

Elyas megigazgatta a kalapját, mielőtt biccentett volna.

Perrin csak erre az egy biccentésre várt. Lesunyta a fejét, és átugratott Fürgével a túloldalra; a hó a ló csüdéig ért. Aprócska kis tisztásra jutott, de az odafenn ragyogó, fehér felhőkkel ékes égbolt döbbenetesen tágnak mutatta a tábor körüli erdő félhomálya után. A fény szinte vakító volt az eddigi árnyékhoz képest, bár a napot még mindig eltakarta előle az erdőborította hegygerinc. A shaidó tábor a túloldalán feküdt. Perrin vágyakozva meredt felfelé. Alig tudta megállni, hogy ne rohanjon előre oda, ahol megnézheti, hol van Faile. Nagy nehezen megfordította Fürgét, hogy szembekerüljön a Kapuval. Marline épp akkor lépett át rajta.

A nő még mindig őt méregette, és alig vette le róla a pillantását, hogy néha a lába elé nézzen, és ne essen hasra a mély hóban. Arrébb lépett, hagyta, hogy Aram és a folyóköziek is átlovagoljanak. A folyóköziek már hozzászoktak az Utazáshoz – bár az asha'maneket még mindig gyanakvással szemlélték –, és alig hajtották le a fejüket, hogy átférjenek a Kapu teteje alatt. Még ezt az aprócska mozdulatot is csak a legmagasabbak tették meg. Perrin hirtelen rádöbbent, hogy ez a Kapu bizony jóval nagyobb, mint Grady első Kapuja, amelyiken átment. Akkor le kellett szállnia a nyeregből, másképp nem fért volna át. Ez persze csak egy kósza gondolat volt, még annyira sem fontos, mint az, hogy a legyek döngicséltek. Aram egyenesen odalovagolt Perrinhez. Feszült volt az arca, a szagából türelmetlenség és mehetnék áradt. Amint Dannil és a többiek ellovagoltak az útból, lemásztak a nyeregből, és nyugodtan felajzották hosszú íjaikat, majd a környező fákat kezdték el nézni. Gallenne lovagolt át utánuk. Komoran méregette az erdőt, mintha azt várná, hogy bármelyik pillanatban a nyakukba szakadhat az ellenség. Fél tucat mayene-i lándzsás követte, leeresztett lándzsával; vörös szalagjaik a havat súrolták.

Egy jó ideig üresen tátongott a Kapu, aztán épp, amikor Perrin már úgy gondolta, hogy visszamegy, és megnézi, mi tarthatta fel Elyast, a szakállas férfi átvezette a lovát. Arganda és hat ghealdani lándzsás követte, roppant elégedetlen arccal. Nem volt rajtuk a fényes sisak és a villogó páncél, de olyan képet vágtak, mintha az alsónadrágjuktól is megfosztották volna őket. Perrin bólintott magában. Persze. A shaidó tábor a hegygerinc túloldalán volt, akárcsak a nap. A fényes páncélok úgy csillogtak volna, mintha tükröt vinnének magukkal. Neki is eszébe juthatott volna! Még mindig hagyta, hogy eluralkodjon rajta a félelem, és elködösítse az agyát. Pedig most tisztán kellett gondolkoznia, még tisztábban, mint eddig bármikor! Ez a kis részlet, ami most elkerülte a figyelmét, könnyen mindnyájuk halálához vezethetett volna, és akkor Faile örökre a shaidók fogságában marad. Persze könnyebb volt elhatároznia, hogy kizárja magából a félelmet, mint valóban ezt tenni. Hogyan is ne félne, ha Faile élete a tét? Nem szabad félnie, de hogyan zárhatja ki a tudatából ezt az érzést?

Legnagyobb meglepetésére Annuora lovagolt át a Kapun, közvetlenül Grady előtt, aki gyalog jött, és maga mögött vezette sötét pej lovát. A nővér most is rásimult a lova nyakára, amennyire csak a magas nyeregkápáról tehette, de hát ez mindig így volt, ahányszor csak át kellett kelnie egy Kapun. Igyekezett minél messzebb kerülni az Egyetlen Hatalom romlott férfi felétől. Amint átért, arrébb nógatta a lovát; a tisztás másik végére ment, olyan messze a Kaputól, amennyire csak lehetett anélkül, hogy be kellett volna vágnia a fák közé. Grady hagyta, hadd csukódjon be a Kapu. A fénycsík lila utóképe még ott rezgett Perrin lehunyt szemhéján. Annuora arca megrándult, és a nővér előrenézett; dühösen meredt Marline-re és Perrinre. Ha nem aes sedai lett volna, Perrin azt mondja, hogy dühében fortyog. Alighanem Berelain parancsolt rá, hogy jöjjön el velük, de nem Berelaint okolta amiatt, hogy itt kell lennie.

– Innen gyalog megyünk tovább – jelentette be Elyas olyan halkan, hogy alig lehetett meghallani a lovak dobogásától. Azt mondta, hogy a shaidók elővigyázatlanok, és nem állítottak őrszemeket, de úgy beszélt, mintha húsz lépésnyire lennének. – Egy lovast könnyen észre lehet venni. A shaidók nem vakok, csak ahhoz képest látnak rosszul, hogy aielek, ami azt jelenti, hogy kétszer olyan éles a szemük, mint bármelyikőtöknek, úgyhogy ne nagyon álljatok majd ki a hegygerincre! És próbáljatok minél kevesebb zajt csapni, ha lehet! Mert hát nem is süketek. Előbb vagy utóbb úgyis megtalálják a nyomainkat, ezt sajnos nem tudjuk elkerülni ebben a hóban, de nem engedhetjük meg, hogy észrevegyenek minket, amíg itt vagyunk!

Arganda már eleve igencsak rosszkedvű volt, hogy meg kellett válnia a sisakján ékeskedő tollbokrétától és ezüsttel futtatott mellvértjétől is, attól pedig csak mérgesebb lett, hogy Elyas parancsolgat neki. Nem volt teljesen bolond, így hát halkan tette, hogy más ne nagyon hallja – de hát már tizenöt éves kora óta katona volt, és a ghealdani seregek élén harcolt az amadiciaiak, az altaraiak és a fehérköpenyek ellen is, és gyakorta felemlegette, hogy bizony, harcolt az Aiel Háborúban is, és átélte a Véres Havat Tar Valon alatt. Ismerte az aieleket, tudta, mire számíthat, és nem volt szüksége egy torzonborz erdei vademberre ahhoz, hogy fel tudja venni a csizmáját. Perrin hagyta, hadd morogjon, minthogy a férfi aközben mormolta el mindezt, hogy két emberét arra utasította, maradjanak itt a lovakkal. Nem volt teljesen bolond, csak féltette a királynőjét. Gallenne minden emberét a tisztáson hagyta. Azt mondta, hogy a lándzsások nemhogy nem hasznosak, de egyenest kártékonyak, ha leszállítják őket a nyeregből, és hogy alighanem kitörnék a tulajdon nyakukat, ha gyaloglásra kényszerítené őket. Ő sem volt bolond, de mindennek a rossz oldalát nézte először. Elyas vezette őket, és Perrin is csak annyit várt, amíg a látcsöve vaskos, rézpántos tokját áttette Fürge nyeregtáskájából a kabátja zsebébe, aztán a nyomába eredt.

Az aljnövényzet sűrű csomókban telepedett meg a fák között. Leginkább fenyő és luc nőtt errefelé, bár néhol voltak kopár, levelüket vesztett facsoportok is. A terep nem volt meredekebb, mint odahaza a Homokdomb, bár egy kicsit sziklásabbnak tűnt; nem okozott nehézséget Dannilnak és a többi folyóközinek, akik felajzott íjakkal, lövésre készen, éber tekintettel szaladtak fel az emelkedőn. Majdnem olyan nesztelenek voltak, mint lélegzetük hófehér ködpamacsai. Aram szintén gyakorlott erdőjárónak számított. Kivont karddal ment, és mindig Perrin közelében maradt. Egyszer nekiállt szétszabdalni egy kusza, barna indaköteget, de Perrin a vállára tette a kezét, és intett, hogy inkább kerüljenek – ettől eltekintve azonban alig csapott több zajt, mint Perrin. Csak a csizmájuk alatt csikordult halkan a hó. Az már meg sem lepte a férfit, hogy Marline úgy mozog a fák között, mintha az erdőben nőtt volna fel, és nem az Aiel Pusztán, ahol a fák igencsak ritkák voltak, és hó még sohasem esett, bár azt várta volna, hogy a nyakláncai és karkötői csörögnek mozgás közben. De Annuora is éppilyen könnyedén mászott fel a hegyre! Egy kicsit ugyan körülményeskedett a szoknyája miatt, de könnyedén elkerülte a száraz macskakörmöket és a szívós indákat. Az aes sedai-ok mindig meg tudták lepni az embert. Annuora mindeközben arra is ráért, hogy olykor gyanakodva végigmérje Gradyt, bár az asha'mannek láthatóan minden erejét lekötötte az, hogy az egyik lábát a másik után tegye. Néha sóhajtott egy nagyot, és megállt egy pillanatra, közben mogorván nézett fel a hegygerincre, de valahogy mégsem maradt le. Gallenne és Arganda már nem voltak fiatalok, és elszoktak tőle, hogy gyalogoljanak, ha egyszer lovon is mehettek. Lassan lihegni kezdtek, ahogy egyre tovább kellett felfelé kapaszkodniuk, és néha úgy húzták fel magukat egyik fától a másikig, de legalább annyira figyelték egymást, mint az utat, és egyikük sem akarta hagyni, hogy a másik lefőzze. A négy ghealdani lándzsás viszont egyfolytában megcsúszott, elesett, megbotlott a hó alatt lapuló kövekben, a kardjuk beleakadt az indákba, és a tetejébe morogva káromkodtak, ahányszor csak keményre estek, vagy megszúrták őket a tüskék. Perrin azon morfondírozott, hogy visszaküldi őket a lovakhoz. Vagy ha nem, akkor csak leüti, és otthagyja a hóban – majd visszafelé jövet felszedik őket.

Hirtelen két aiel lépett ki az aljnövényzetből Elyas elé. Sötét kendőjük elrejtette az arcukat, csak a szemük látszott ki. A vállukon fehér köpeny lógott, a kezükben lándzsa és kerek pajzs volt. A magasságuk alapján csak a Lándzsa Hajadonjai lehettek, bár ez nem jelentette azt, hogy kevésbé veszedelmesek lettek volna a többi algai'd'siswainál. Egy szemvillanással később már kilenc széles fejű, folyóközi nyílvessző meredt a szívüknek.

– Így könnyen megsérülhetsz, Tuandha! – morogta Elyas. – Sulin, ennél igazán több eszed lehetne!

Perrin intett a folyóközieknek, hogy eresszék le az íjakat, és Aramnak, hogy tegye el a kardját. Ő is éppolyan hamar elkapta a két nő szagát, mint Elyas: már azelőtt, hogy kiléptek volna a fák közül.

A Hajadonok zavartan összenéztek, de letekerték az arcukról a kendőt, és hagyták, hogy a sötét szövet két vége a mellkasukra lógjon.

– Jó a szemed, Elyas Machera – mondta Sulin. Inas volt, cserzett arcú, az arcán egy hosszú sebhellyel, és éles, kék szeme olyan keményen meredt az emberekre, mint egy ár, de most mégis meg volt döbbenve. Tuandha magasabb volt, és fiatalabb is, egykor talán csinos lehetett, mielőtt elvesztette az egyik szemét, cserébe pedig nyert egy vaskos heget, amelyik az állától a hajáig futott. A sebhely a szája egyik sarkát örökös félvigyorba húzta, és ez volt az egyetlen mosoly, amit Tuandhától bárki is várhatott.

– Más ruhában vagytok – mondta Perrin. Tuandha a homlokát ráncolva nézett le csupa szürke, zöld és barna ruhájára, aztán végigmérte Sulin azonos öltözetét. – És más a köpenyetek is! – Elyas nagyon fáradt lehetett, ha így elszólta magát. – Még nem bontottak tábort, ugye?

– Nem, Perrin Aybara. – válaszolta Sulin. – Úgy tűnik, hogy a shaidók valameddig egy helyben szándékoznak maradni. Tegnap éjjel elküldték északra a város lakóit, már persze csak azokat, akiket elengedtek! – Árnyalatnyit megrázta a fejét. Még mindig nem szokott hozzá ahhoz a gondolathoz, hogy a shaidók gai'shain sorba kényszerítettek olyan embereket is, akik nem követték a ji'e'toh szabályait. – A barátaid, Jondyn Barran, Get Ayliah és Hu Marwin utánuk mentek, hátha megtudhatnak tőlük valamit. A lándzsa-nővéreink és Gaul még egyszer körbejárják a tábort. Mi itt vártunk Elyas Macherára, hogy áthozzon titeket! – Sulin ritkán hagyta, hogy érzelem kússzon a hangjába, és most is hidegen csengett minden szava, de a szagába szomorúság vegyült. – Gyere, megmutatom a tábort!

A két Hajadon megindult az emelkedőn, és Perrin utánuk sietett. Elfeledkezett mindenki másról. A gerinc alatt nem sokkal a két nő lekuporodott, és négykézlábra ereszkedett. Perrin követte a példájukat, és az utolsó pár ölnyi távot hason kúszva tették meg, majd kikukucskáltak a gerinc tetején álló fák egyike mögül. Elég magasan voltak ahhoz, hogy több tíz mérföldre is elláthassanak a hullámzó, kopár dombvonulatok fölött, egész odáig, ahol újra felsötétlett az erdő komor foltja. Perrin jól láthatta, amit látni akart, de ez még mindig elenyészően kevés volt ahhoz képest, amit látnia kellett volna. Megpróbálta elképzelni a tábort Elyas leírása alapján, de a valóság mellett eltörpült minden álomképe. Vagy ezer lépésnyire alattuk egyetlen hatalmas tömegben hevertek az aiel sátrak, összevegyülve mindenféle más ország sátraival, szekerekkel, kordékkal, kocsikkal, emberekkel és lovakkal. A következő emelkedő és a hegygerinc között félúton egy város szürke kőfalai emelkedtek; az aiel tábor ezt vette körül, és több mint egy mérföldnyire nyúlt el minden irányban. Perrin tudta, hogy a túloldalon is legalább ekkora tömeget látna. A város nem volt óriási nagy, meg sem közelítette Caemlyn vagy Tar Valon méreteit, hiszen alig négyszáz lépés széles lehetett az egyik irányban, és a többi oldala talán még ennél is kevesebbnek tűnt, de akkor is város volt, magas, erős kőfalakkal, tornyokkal, és az északi sarkában mintha egy erőd emelkedett volna. A shaidó tábor azonban így is teljesen elnyelte. Faile ott volt valahol ebben a hatalmas embertengerben. Előügyetlenkedte a zsebéből a látcsövet, és az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy a lencse fölé tegye a tenyerét, így elárnyékolja az üveget. A Nap arany gömbje szinte felette lebegett, nem messze lehetett a pályája csúcsától, és ha véletlenül megcsillan a látcsövön, elárulhatja, hogy itt vannak. A látcsőben hirtelen embercsoportok elevenedtek meg, és Perrin tisztán látta az arcukat is. Magas, hosszú hajú nők, barna kendővel a vállukon, számtalan nyaklánccal a nyakukban. Nők, kevesebb nyaklánccal, amint épp kecskét fejnek. Nők, cadin'sorban, néha lándzsával és pajzzsal a kezükben, és nők, nők, akik vaskos, fehér köpenyek mély csuklyájából pislognak elő, miközben sietve szaladnak át a latyakká taposott havon. Voltak ott férfiak és gyermekek is, persze, de Perrin tekintete átsiklott felettük, és csak a nőket fürkészte. Ezer és ezer nő, még ha csak azokat nézte is, akik fehérben voltak.

– Túl sok – suttogta Marline. Perrin leeresztette a látcsövét, és mérgesen a nőre meredt. Mostanra már mindenki csatlakozott hozzá és a Hajadonokhoz, sorban feküdtek a hegygerinc havában. A folyóköziek azzal küszködtek, hogy az íjhúrok ne érjenek bele a hóba, de ugyanakkor ne emeljék fel olyan magasra a fegyverüket, hogy megláthassák lentről. Arganda és Gallenne a tulajdon látcsöveiken át fürkészték a tábort, és Grady a tenyerébe támasztotta az állát, úgy nézett le a völgybe. Éppolyan feszülten figyelt, mint a két katona – talán az Egyetlen Hatalommal élesítette meg a látását valamiféleképpen. Marline és Annuora is a táborra meredtek; az aes sedai az ajkát nyalogatta, a Tudós Asszony a homlokát ráncolta. Perrin úgy vélte, hogy Marline száján véletlenül csúszhatott ki az előző mondat.

– Ha azt hiszi, hogy elmegyek innen, csak mert több shaidót találtunk, mint amennyire számítottunk – kezdte hevesen, de a nő félbeszakította, és hűvösen viszonozta a férfi lángoló tekintetét.

– Túl sok Tudós Asszony van velük, Perrin Aybara! Bárhová nézek, mindenütt fókuszáló asszonyokat látok. Csak egy villanásnyit itt, egy villanásnyit amott, mert a Tudós Asszonyok sosem fókuszálnak sokáig egyfolytában, de bárhová nézek, ezt látom. Túl sok Tudós Asszony van velük ahhoz, hogy csak tíz klánból legyenek!

Perrin mély levegőt vett.

– Mit gondol, mennyien lehetnek?

– Azt hiszem, az összes shaidó Tudós Asszony odalenn van – válaszolta Marline olyan nyugodtan, mintha csak az árpa áráról számolna be –, mármint az összes, aki tud fókuszálni.

Az összes? De hát ennek semmi értelme sem volt! Hogyan lehetne itt az összes, hiszen a shaidók mintha mindenhová szét lettek volna szórva. Perrin legalábbis úgy hallotta, hogy a shaidók egész Ghealdanban és Amadiciában fosztogatnak, és már azelőtt is hírt kapott arról, hogy Altarát is zaklatják, hogy Faile-t elrabolták volna. És még ennél is messzebbről kaptak hasonló híreket... Miért lenne itt az összes Tudós Asszony? Ha a shaidók itt akarnának összegyülekezni, ha ide tartana az egész törzs... Nem, elég volt azzal foglalkoznia, amit tényként tudott. Az is épp elég rossz volt...

– Mennyien lehetnek? – kérdezte meg még egyszer, egy kicsit szelídebben.

– Ne morogj rám, Perrin Aybara! Nem tudnám megmondani, hogy pontosan hány shaidó Tudós Asszony maradt életben. Még a Tudós Asszonyok is meghalnak, ha betegek lesznek, ha kígyó marja meg őket, és bárkit érhet baleset is. Néhányan elpusztultak a Dumai Kutaknál. Találtunk hátrahagyott tetemeket, de nyilván magukkal vitték azokat, akiket tudtak, hogy tisztességesen eltemethessék őket. Elvégre még a shaidók sem hagyhatták el minden szokásukat! Ha az összes életben maradt Tudós Asszony odalenn van, és velük vannak azok a tanítványok is, akik tudnak fókuszálni, talán négyszázan lehetnek. Talán egy kicsit többen, de mindenképp ötszáznál kevesebben. Nem volt ötszáz fókuszálni képes Tudós Asszony a shaidó törzsben, mielőtt átkeltek volna a Sárkányfalon, és talán ha ötven tanítványuk lehetett.

A legtöbb parasztgazdát jobban érdekelte volna az árpa ára. Annuora még mindig a shaidó tábort nézte, és félig zokogva felcsuklott.

– Ötszáz? A Fényre! A fele Torony, egyetlen törzsből? Ó, a Fényre!

– Belopakodhatnánk éjszaka – mormolta Dannil a sor túlsó végéről –, ahogy uram lopakodott be a fehérköpenyek táborába odahaza!

Elyas felmordult: ez bármit jelenthetett, de nem hangzott túl biztatóan. Sulin hitetlenkedve hördült fel.

– Mi sem tudnánk belopakodni a táborba, úgy legalábbis biztos nem, hogy utána élve kijussunk. Titeket pedig már az első sátornál elkapnának, és megkötöznének, mint a nyársra szánt kecskéket.

Perrin lassan bólintott. Ő is gondolt már arra, hogy beosonhatna a sötétség leple alatt, és valahogy kiszöktethetné Faile-t. És persze a többieket is. Faile nem lenne hajlandó eljönni a többiek nélkül. De sosem gondolta komolyan, hogy ezt meg tudná tenni egy aiel táborral, és a shaidó telep mérete kioltotta az utolsó reménysugarat is. Napokig mászkálhatna ennyi ember között, mire megtalálná a feleségét. Hirtelen ráébredt, hogy már nem kell leküzdenie a kétségbeesését. A düh megmaradt, de most már hideg volt, mint az acél a téli fagyban, és egyetlen egy csepp reménytelenséget sem talált benne, pedig az előbb még kis híján megfojtotta az elkeseredettség áradata. A táborban tízezer algai'd'siswai volt, és ötszáz fókuszáló nő – Gallenne-nek teljesen igaza volt: ha az ember a legrosszabbra készül, akkor csak kellemes meglepetés érheti –, ötszáz nő, aki egy pillanatig sem habozna, hogy fegyverként használja az Egyetlen Hatalmat, és Faile úgy elbújt a sok fehér ruhás nő között, mint egy magányos hópihe a hómezőn. De amikor az ember előtt ennyi akadály tornyosult, akkor már nem volt értelme kétségbeesni. Akkor vagy megküzdött velük, vagy összeomlott. Különben is, most már látta a kirakós játék minden elemét, és Nat Torfinn mindig azt mondogatta, hogy minden kirakós játékot meg lehet csinálni, ha az ember rájön, hogy az egyes kis részek hogyan kapcsolódnak össze.

A város körül északra és délre messzebb kiirtották az erdőt, mint az a hegygerinc, ahol most hasaltak. Elszórt tanyákat látott, de egyiknek sem füstölt már a kéménye, és a magas kerítések a hó dacára is világosan kirajzolták a birtokhatárokat. Legfeljebb egy maroknyi embert lehetett volna észrevétlenül átjuttatni ezen a vidéken – ha többen jönnének, akkor akár fáklyával, lobogóval és trombitával is kivonulhatnának, akkor sem lennének feltűnőbbek. Perrin mintha egy utat látott volna, amely nagyjából délre tartott a tanyák között, egy másik pedig északra ment. Alighanem haszontalan információ, de ki tudja, mikor mi lesz hasznos. Jondyn talán megtud valamit a városról, de Perrin nem hitte, hogy ez túl nagy hasznukra lehet, hiszen a város a shaidó tábor kellős közepén terült el. Gaul és a Hajadonok, akik még egyszer körbejárták a tábort, alighanem meg tudják majd mondani, hogy mi fekszik a következő hegygerinc mögött. Mintha látott volna benne egy nyerget, és az talán egy keletre vezető utat jelentett. Meglepő módon egy csoport szélmalom állt vagy egymérföldnyire északra a nyeregtől, hosszú, fehér szárnyaik lassan forogtak, és mintha a következő emelkedőn is egy újabb csoport szélmalom gubbasztott volna. A legközelebbi szélmalomtól egy sor boltív vezetett le a lejtőn a város felé, mintha egy hosszú, keskeny híd lenne.

– Tudja valaki, hogy az ott micsoda? – kérdezte, és rámutatott. Megnézte a látcsövön keresztül is, de nem tudott meg semmi többet, csak azt, hogy ugyanabból a szürke kőből építették, mint a városfalat. Az építmény túlságosan keskeny volt ahhoz, hogy híd lehessen. Nem volt korlátja, és különben sem volt semmi, ami felett át kellett volna ívelnie.

– Azért csinálták, hogy vizet vigyen a városba – válaszolta Sulin. – Öt mérföld hosszú, és egy tóba vezet. Nem tudom, hogy miért nem építették közelebb a városukat, de a tó körül a talaj javarészt úgy néz ki, mint ahol nagyon nagy lesz a sár, ha elmúlik a hideg – Sulin mostanra már nem dadogott, ha olyan szokatlan szavakkal találta szemközt magát, mint a sár, de a tó említésére még mindig áhítat csendült a hangjában. Számára döbbenetes volt, hogy egy helyen ennyi víz legyen. – Úgy véled, hogy esetleg el kellene vágni őket a víztől? Arra biztos megmozdulnának... – Megértette, ha valaki a vízért harcolt. A Pusztában szinte minden vérontás a vízzel kezdődött. – De nem hinném, hogy...

Perrin fejében felrobbantak a színek, és olyan erős volt a fénykévék pompája, hogy a látását és a hallását is elveszítette egy pillanatra. Semmit nem látott, csak ezeket a színeket. Hatalmas áradatban törtek rá, mintha minden egyes alkalommal, ahányszor kilökte az agyából a képeket, egy gátat emelt volna egyre magasabbra, azt most átszakította a megrekedt, csendes képáradat. Hangtalan színörvényei magukba szippantották Perrint. A közepén egy kép ülepedett le: Rand és Nynaeve, a földön ülve, egymással szemben. Olyan tisztán látta őket, mintha ő is ott állt volna mellettük. De nem volt ideje Randre, most nem. Most nem, nem, nem! Úgy kapálódzott a színek ellen, mint ahogy a fuldokló kapálódzik a vízben, és kizárta őket mind! A hallása és a látása, az egész világ, hirtelen zökkenéssel tért vissza elé.

– Ez őrültség! – mondta Grady aggodalmas hangon. – Senki sem használhat annyi saidint, hogy ilyen messziről megérezzem. Senki!

– Senki nem használhat annyi saidart sem – motyogta Marline. – De valaki mégis épp ezt teszi.

– A Kitaszítottak? – Annuora hangja remegett. – A Kitaszítottak, valamiféle sa'angreallal, aminek a létéről még csak nem is tudtunk. Vagy... vagy pedig maga a Sötét Úr!

Mind a hárman északnyugatra néztek, és ha Marline nyugodtabbnak is tűnt a másik kettőnél, a szaga alapján éppolyan páni félelmet érezhetett, mint ők. Elyast kivéve a többiek úgy nézték őket hármójukat, mintha azt a bejelentést várnák, hogy most vette a kezdetét egy újabb Világtörés. Elyas arcán belenyugvás ült. A farkas is utánakapna a földcsuszamlásnak, amelyik a halálba sodorja, de minden farkas tudja, hogy előbb vagy utóbb meghal, és hogy nem harcolhat a halál ellen.

– Rand az. – morogta Perrin érdesen. Megrázta magát, mert megpróbálták újra elragadni a színek, de ledorongolta őket. – Az ő dolga! El fogja intézni, bármi is az! – Mindenki döbbenten nézett rá, még Elyas is. – Foglyokra lesz szükségem, Sulin! Biztos küldenek ki vadászokat! Elyas azt mondta, hogy őrjáratokat is küldenek, kis csoportokban. Tudnak nekem foglyokat ejteni?

– Jól figyeljen rám! – mondta Annuora izgatottan. Felkönyökölt a hóban, átnyúlt Marline fölött, és megragadta Perrin kabátját. – Valami történik, talán valami csodálatos, talán valami rettenetes, de bármi is az, nagy jelentőséggel bír, sokkal nagyobbal, mint minden egyéb, amit eddig az írott történelemben feljegyeztek! Tudnunk kell, mi az! Grady oda tud vinni minket, vagy legalábbis elég közel tud vinni ahhoz, hogy láthassuk, mi történt. Én is oda tudnék menni, ha ismerném a szövetet. Tudnunk kell, mi történik!

Perrin keményen a szemébe nézett, és felemelte a kezét. Annuora hirtelen elhallgatott. Az aes sedai-ok nem szívesen hagyták félbe a beszédüket, de a Szürke nővér most csendben maradt.

– Mondtam már, hogy mi ez. A mi dolgunk itt van, a völgyben. Sulin?

Sulin felé fordult, aztán az aes sedai felé, majd Marline-re nézett. Végül megvonta a vállát.

– Nem tudsz meg túl sok mindent a foglyoktól, ha kivallatod őket. Magukhoz ölelik a fájdalmat, és az arcodba nevetnek! És a szégyen lassan ér csak el hozzájuk, feltéve, hogy ezekben a shaidókban még van szégyenérzet!

– Bármilyen keveset megtudok tőlük, az is több, mint amennyit most tudunk – válaszolta a férfi. A feladat ott feküdt előtte. A kirakós játékot meg kellett oldania, Faile-t ki kellett szabadítania, és a shaidókat el kellett pusztítania. Csak ez számított az egész világon.

Kilencedik fejezet

Csapdák

– És ismét arra panaszkodott, hogy a többi Tudós Asszony túlságosan is félénk – fejezte be Faile a legalázatosabb hangján. Megigazította az egyik vállán egyensúlyozott magas kosarat, és topogott a sáros hóban. A kosár nem volt nehéz, bár dugig tömték szennyes ruhával, fehér gyapjúruhája pedig elég vastag volt ahhoz, hogy ne fázzon. A két alsóruha is sokat segített ebben; de fehérre koptatott puha bőrcsizmája nem nagyon védte a hideg latyaktól. – Azt parancsolták, hogy pontosan ismételjem el, mit mondott Sevanna Tudós Asszony – tette hozzá sietve. Someryn a „többi Tudós Asszony” egyike volt, és a szája erősen legörbült a „félénk” szó hallatára. Faile lehajtott fejjel csak a száját látta a nő arcából. A gai'shainoktól elvárták, hogy igencsak alázatosak legyenek, különösképpen pedig azoktól a gai'shainoktól várták el az illedelmes viselkedést, akik nem voltak aielek. Bár Faile felpislogott a szempillái között, hogy láthassa Someryn arckifejezését, nem járt sok sikerrel. A Tudós Asszony még a legtöbb aiel férfinál is magasabb volt, egy sárga hajú óriásasszony, és jócskán Faile fölé tornyosult. Leginkább Someryn túlméretezett keblét látta. A napbarnított, puha halmokon feszülő blúz a nő mellkasának közepéig ki volt gombolva, és csak hosszú nyakláncainak döbbenetes gyűjteménye fedte. Volt ott minden: rubin, opál, smaragd, zafír, egy hármas fonatú igazgyöngysor, és aprólékosan megmunkált aranyláncok. A legtöbb Tudós Asszony láthatóan nem kedvelte Sevannát, aki a törzsfőnök nevében beszélt, amíg új shaidó törzsfőnököt nem választanak – Faile úgy vélte, ez nem fog megtörténni egyhamar –, és igyekeztek mindenütt aláaknázni a nő befolyását, ahol csak lehetett, már amikor épp nem a Tudós Asszonyok közti érdekcsoportok belharcaival voltak elfoglalva. Ám a Tudós Asszonyok egy része egyben mindenképp követte Sevanna példáját: ők is szerették a vízföldi ékszereket, és néhányan még ujjra való gyűrűket is elkezdtek hordani, akárcsak Sevanna. Someryn jobb kezén egy hatalmas fehér opál csillogott, és minden mozdulatára vérvörösen villant fel az erezete, a bal kezén pedig egy hosszúkás zafír ékeskedett, kisebb rubinokkal körbevéve. Someryn a selyem viseletét viszont nem vette át. Egyszerű, fehér algode blúzt viselt, amit még a Pusztában szőttek, és a szoknyája meg a vállkendője ugyanabból a vastag, sötét gyapjúból készült, mint amiből derékig érő, sárga haját hátrafogó fejkendője. A hideg láthatóan egyáltalán nem zavarta. A két nő azon a sávon állt, amelyik Faile elméjében a shaidók és a gai'shainok tábora – a fogolytábor – közötti választóvonalat jelentette, bár voltaképp nem volt két külön tábor. Néhány gai'shain a shaidók között aludt, de a többségüket a tábor közepén tartották, és csak akkor mehettek el onnan, ha a kijelölt feladatuk ezt kívánta. A foglyokat a shaidók eleven várfala választotta el a szabadság csábításától. A legtöbb férfi és nő, aki elment mellettük, a gai'shainok fehér ruháját viselte, bár a többségük ruhája nem volt olyan finom, mint Faile-é. A shaidóknak annyi embert kellett fehérbe öltöztetnie, hogy rávetették magukat mindenféle fehér anyagra, amit csak találtak. Volt, aki durva vászonban volt, másokat törülközőnek való anyagba öltöztettek, és olyan is akadt, akinek sátorvászonból szabtak köpenyt. Csak nagy ritkán tűnt fel olyan gai'shain, aki elég magas vagy elég fakó bőrű volt ahhoz, hogy aiel lehessen. A többség piros képű amadiciai volt, olajos színű altarai, sápadt cairhieni, és imitt-amott feltűnt egy illiani vagy taraboni kereskedő is vagy még távolabbi vidékek szülöttei, akik olyan balszerencsések voltak, hogy a lehető legrosszabbkor voltak a lehető legrosszabb helyen. A cairhienieket tartották fogva a leghosszabb ideje, és ők törődtek bele leginkább a rabságba a pár aiel gai'shain mellett, de a többiek is lesütött szemmel jártak-keltek, és olyan gyorsan végezték el a rájuk bízott feladatokat, amilyen gyorsan csak a mély hóban és latyakban lehetett. A gai'shainoktól elvárták, hogy engedelmesek legyenek, alázatosak, és örömmel mutassák ki engedelmességüket és alázatukat is. Ha nem így tettek, az fájdalmas következményekkel járt.

Faile maga is szívesen továbbsietett volna, és nem csak azért, mert nagyon fázott a lába, még kevésbé pedig azért, mert annyira szerette volna már kimosni Sevanna szennyesét. Túl sokan láthatták, ahogy itt, a nyílt tér kellős közepén áll, és Somerynnel beszélget. Bár a mély csuklya elrejtette az arcát, a derekán villogó, hatalmas arany láncszemekből kovácsolt öv és a nyakára feszülő aranyörv mindenkinek világosan elárulta, hogy ő Sevanna szolgái közé tartozik. Persze senki sem hívta így őket – az aielek szerint a szolgalét megalázó volt –, de azok voltak, a vízföldiek legalábbis mindenképpen, csak nem kaptak érte pénzt, és sokkal kevesebb joguk és szabadságuk volt, mint bármiféle szolgának, akiről Faile valaha is hallott. Előbb vagy utóbb Sevanna is tudomást fog szerezni róla, hogy a Tudós Asszonyok meg-megállítják a gai'shainjait, hogy kikérdezzék őket. Sevannának több mint száz szolgája volt, és rendszeresen választott magának még újabbakat, Faile pedig egészen biztos volt benne, hogy mindegyiküknek jelentést kell tenniük a Tudós Asszonyok felé. Brutálisan hatékony csapda volt. Sevanna kemény úrnő volt, bár meglehetősen simulékonyan csinálta: sosem kiabált rá valakire, nagyon ritkán látszott csak rajta, hogy dühös, de a legkisebb késlekedés, a legapróbb megingás a viselkedésben vagy a modorban azonnal korbácsot érdemelt, és minden este az az öt gai'shain, akivel aznap a legkevésbé volt megelégedve, további büntetést kapott. Néha egész éjszaka gúzsba kötve, kipeckelt szájjal hevertek a hidegben, és még meg is verték őket, csak hogy a többiek jobban igyekezzenek. Faile el sem tudta képzelni, hogy ez a némber mit találna ki, ha rájönne, hogy kémkednek utána. Másrészről viszont a Tudós Asszonyok egészen világosan megmondták, hogy aki nem mond el mindent, amit csak hallott, aki visszatart bármit is, vagy alkudozni próbál, az a tulajdon életével játszik, és könnyen egy sekélyke sírban végezheti. A gai'shainokat nem volt szabad bántalmazni a fegyelmezésen kívül, ez a ji'e'tohba, az aielek életét átszövő becsület és kötelességek kódexébe ütközött, de a vízföldi gai'shainokra láthatóan csak bizonyos szabályok vonatkoztak.

Előbb vagy utóbb a két csapda közül az egyik rájuk csattan. Eddig is csak azért menekültek meg, mert a shaidók láthatóan úgy kezelték a vízföldi gai'shainokat, mint a málhás lovakat, az igavonó állatokat, bár igazság szerint az állatokkal sokkal jobban bántak. Néha egyik-másik gai'shain megpróbált elszökni, de ettől eltekintve csak fedelet és kenyeret adtak nekik, dolgoztatták őket, és megbüntették, ha valamit elrontottak. A Tudós Asszonyokban fel sem merült, hogy nem engedelmeskednének, Sevannának eszébe sem jutott, hogy kémkedhetnek utána, éppúgy, mint ahogy az sem fordult meg a fejében, hogy a málhás lovak énekelni kezdenének. Előbb vagy utóbb viszont... És Faile nem csak ebben a két csapdában volt benne.

– Tudós Asszony, nem tudok több mindenről beszámolni – mormolta, mivel Someryn nem szólt egy szót sem. Ha az ember nem volt teljesen hibbant, nem hagyott ott egy Tudós Asszonyt egészen addig, amíg az el nem bocsátotta. – Sevanna Tudós Asszony meglehetősen szabadon beszél előttünk, de még ilyenkor sem mond sokat.

A magas nő továbbra is csendben maradt, és némi várakozás után Faile egy kicsit feljebb merte emelni a tekintetét. Someryn elnézett Faile feje fölött, és őszinte döbbenettel eltátotta a száját. Faile összeráncolta a homlokát, megigazította a vállán a kosarat, és maga mögé nézett, de semmit sem látott, ami megmagyarázta volna Someryn viselkedését. Csak a tábor volt ott. Az alacsony, sötét aiel sátrak között csúcsos sátrak, kerek sátrak, mindenféle más sátrak álltak: a többségük koszos fehér volt, vagy halvány barna, de akadt köztük zöld, kék, piros, sőt, még csíkos is. A shaidók minden értékes holmit elvittek onnan, ahová lecsaptak, és minden használható dolgot szintén magukkal cipeltek. Semmit sem hagytak maguk mögött, ami akárcsak távolról egy sátorra emlékeztetett, de még így sem volt elég hely mindenkinek. Most már tíz klán gyűlt össze, azaz több mint hetvenezer shaidó, és Faile becslése szerint majdnem ugyanennyi gai'shain. Körbenézett, de nem látott semmit, csak a szokásos nyüzsgést. Sötét ruhás aielek mentek a dolgukra a fehér ruhás foglyok között. Egy kovács hangos csendüléssel kalapált valamit az üllőn egy nyitott sátor előtt, a szerszámai egy festett marhabőrre voltak kikészítve. Egy csapat gyerek mekegő kecskéket terelt át a sátrak között, egy kereskedő nyitott kis pavilonban tette közszemlére a portékáját. Volt ott minden az aranyszínű gyertyától kezdve az ezüsttálakon át a fazekakig és lábasokig. Mind rablott holmi. Egy nyurga fickó egy lovat vezetett, és egy őszes hajú Tudós Asszonnyal beszélt éppen. Kétségkívül az állat miatt jött ide, és gyógyírt keresett valami bajára, mert egyfolytában a ló hasára mutogatott. Someryn nem ezért táthatta el a száját.

Épp, ahogy Faile visszafordult volna, észrevett egy sötét hajú aielt, aki háttal állt neki. Nem csak, hogy sötét haja volt, de egyenest hollófekete, és ez nagyon is ritka az aielek között. Faile úgy vélte, hogy még hátulról is felismeri Alaryst, aki szintén Tudós Asszony volt. Több mint négyszáz shaidó Tudós Asszony volt a táborban, de hamar megtanulta felismerni őket. Ha valaki összekevert egy Tudós Asszonyt egy fazekassal vagy egy takáccsal, az általában hamar kapott a hátára pár tanító célzatú korbácsütést. Lehet, hogy semmit sem jelentett, hogy Alarys is mozdulatlanul állt, és ugyanúgy északnyugatra nézett, mint Someryn, és az sem, hogy bámultában hagyta a vállkendőjét a latyakba esni. De Faile közvetlenül mögötte észrevett egy harmadik Tudós Asszonyt is, aki szintén arra nézett, és félrelökte az útjába kerülő embereket. Alighanem Jesain volt az: a nő nem csak az aielek között számított alacsonynak, és hatalmas, lobogó vörös haja a tűznél is vadabbul fénylett. A természete is legalább ilyen heves volt. Masalin még mindig a beteg ló gazdájával beszélgetett, és az állatra mutogatott. Ő nem tudott fókuszálni, de három másik Tudós Asszony, aki tudott, mind ugyanarra nézett. Ez márpedig csak egyetlenegy dolgot jelenthetett: érzékelték, hogy valaki fókuszál a tábor mögött lévő erdős hegygerincen. Ha egy Tudós Asszony fókuszált volna, az nyilván nem lepi meg őket ennyire. Talán egy aes sedai lenne az? Vagy akár több is? Jobb, ha nem táplál hiú reményeket. Még túl korai lenne ilyesmire számítania.

Valaki úgy fejbe vágta, hogy megtántorodott, és majdnem elejtette a kosarat.

– Miért állsz úgy ott, mint egy rakás szerencsétlenség? – hördült fel Someryn. – Menj a dolgodra! Menj, még mielőtt...!

És Faile ment. Fél kézzel a kosarat egyensúlyozta, a másikkal felkapta a ruháját, hogy ne lógjon bele a sárba, és olyan gyorsan ment, ahogy csak anélkül siethetett, hogy megcsúszik és elesik a latyakban. Someryn soha nem ütött meg senkit, és soha nem emelte fel a hangját. Ha mégis mind a kettőt megtette, akkor az volt a legokosabb, ha mielőbb kikerül az útjából. Alázatosan és engedelmesen.

A büszkesége azt súgta volna, hogy hűvösen álljon ellen a fogva tartóinak, csendesen, de határozottan utasítsa el, hogy megtörjék, ám a józan ész azt tanácsolta, ezzel csak azt érné el, hogy még kétszer ilyen óvatosan őrzik. Lehet, hogy a shaidók úgy bántak a vízföldi gai'shainokkal, mint a háziállatokkal, de azért nem voltak teljesen vakok. Ahhoz, hogy megszökhessen, azt kell hinniük, hogy elfogadta a helyzetét, és tudja, hogy reménytelen lenne megszöknie, márpedig mindenképp el akart menekülni innen. És minél hamarabb, annál jobb! Mindenképpen, mielőtt Perrin beérné. Egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy Perrin követi őket, vagy valamiféleképp úgyis megtalálja – a férje akár egy kőfalon is keresztülgyalogolt volna, ha a fejébe veszi –, de neki még az előtt el kellett szöknie. Katona lánya volt. Tudta, hogy hányan vannak a shaidók, azt is tudta, hogy Perrin mekkora sereggel jön, és tudta, hogy el kell érnie a férjét, még mielőtt összecsapásra kerülhetne sor a két had között. Már csak attól az apró kényelmetlenségtől kellett megszabadulnia, hogy a shaidók fogságában van.

Vajon mit nézhettek a Tudós Asszonyok – talán a Perrinnel utazó aes sedai-okat vagy a vele tartó Tudós Asszonyokat? A Fényre, Faile remélte, hogy nem, hogy még nem! Most volt ennél is fontosabb dolga, egyebek között a mosás. A kosarat Malden egykori városának maradványai felé vitte, átvágott a gai'shainok sűrű folyamán. A várost elhagyó foglyok mindegyikének hosszú rúd feszült a vállán, a két végén egy-egy színültig telt vizesvödörrel, a városba menők hátán pedig üresen himbálództak a vödrök. A táborban lévő számtalan embernek rengeteg vízre volt szüksége, és így hordták ki nekik, vödrönként.

Könnyen meg lehetett különböztetni azokat a gai'shainokat, akik nemrég még Malden lakói voltak. Altara északi vidékén már nem olajszínű volt az emberek bőre, hanem inkább halvány, és sokuknak kéken csillant a szeme; de leginkább a tartásukon ülő, tántorgó döbbenet különböztette meg őket a többiektől. A shaidók éjszaka mászták meg a városfalakat, és megsemmisítették a város védelmét, még mielőtt a legtöbb lakónak egyáltalán feltűnt volna, hogy veszélyben vannak. A maldeniek mintha még mindig nem hitték volna el, hogy mi történt velük.

Faile egy bizonyos arcot keresett, valakit, akiről remélte, hogy ma nem hord vizet. Azóta kereste, hogy négy nappal ezelőtt tábort vertek itt a shaidók. Nem sokkal a városkapuk előtt, melyek most tárva-nyitva álltak, egészen a sötétszürke gránitfalaknak csapva, meg is találta. A fehér ruhás nő egy kicsit volt csak magasabb nála, a csípőjének támasztva egy lapos kosár kenyeret cipelt, és egy árnyalatnyit hátralökte a csuklyáját, hogy kilátsszon sötétvörös haja. Chiad látszólag a vasalt kapuszárnyakat tanulmányozta, amelyek nem védték meg Maldent, de elfordult, amint észrevette a közeledő Faile-t. Egy pillanatra megálltak egymás mellett, de nem néztek a másikra, hanem úgy tettek, mintha a kosarukat igazgatnák. Semmi gyanús nem volt abban, ha két gai'shain beszélgetett, de nem kéne, hogy bárkinek eszébe jusson, hogy együtt fogták el őket. Baint és Chiadot nem őrizték olyan szigorúan, mint a Sevannát szolgáló gai'shainokat, de esetleg változtatnának ezen is, ha valaki rájönne, hogy ismerik egymást. A környéken szinte mindenki gai'shain volt, és a többségük ráadásul a Sárkányfaltól nyugatra esett a shaidók fogságába, de túl sokan rákaptak, hogy besúgással keressék gazdáik kegyét. A legtöbb ember bármit megtett volna, hogy életben maradjon, és egy részük mindig csak a saját előnyét nézte, még a legembertelenebb körülmények között is.

– Az első itt töltött este szöktek el – mormolta Chiad. – Bainnel kivezettük őket a fákig, és visszafelé jövet eltöröltük a nyomaikat is. Amennyire látom, senki sem vette észre, hogy eltűntek. Annyi gai'shain van, hogy nem is értem, a shaidóknak hogyan tűnik fel, ha néhányuk megszökött.

Faile halkan, megkönnyebbülten felsóhajtott. Három napja elmentek! A shaidók számon tartottak minden szökevényt. Keveseknek adatott meg egy egész napi szabadság, de a megmenekülés esélye minden egyes szabadon töltött nappal emelkedett. Az is biztosnak tűnt, hogy a shaidók tovább indulnak már másnap vagy két nap múlva. Azóta nem álltak meg ennyi időre, hogy Faile-t elfogták. Faile úgy vélte, hogy megpróbálnak elmenetelni a Sárkányfalig, és talán visszatérnek a Pusztába.

Nem volt könnyű feladat rábeszélnie Lacile-t és Arrelát, hogy szökjenek el nélküle. Végül az az érv győzte meg őket, hogy így eljuttathatják Perrinhez az üzenetet Faile hollétéről, figyelmeztethetik arra is, hogy hány shaidóval van dolguk, és elmondhatják neki, hogy Faile már megszervezte a tulajdon szökését, és ha közbeavatkozik, azzal csak akadályozná a terveit. Faile egészen biztos volt benne, hogy Lacile és Arrela az utolsó szóig el is hitte mindezt – persze már valóban elkezdte megszervezni a tulajdon szökését, legalábbis már voltak tervei, és legalább egyik működni fog, ebben egészen biztos volt –, de egészen eddig meg volt róla győződve, hogy a két nő végül mégis úgy dönt, hogy a neki tett esküjükbe az is beletartozik, hogy itt maradjanak. A vízeskük még a hűségesküknél is jobban megkötötték az ember kezét, de a becsület nevében elkövetett ostobaságokra így is nagy esélyt hagyott. Faile valójában egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a két szökevény meg fogja találni Perrint, de akárhogy lesz is, most már legalább csak két másik nő miatt kellett aggódnia. Természetesen ha Sevanna három szolgája tűnik majd el, azt nagyon hamar észreveszik, alighanem már pár órán belül, és a legjobb nyomkeresőket fogják utánuk küldeni. Faile gyakorlott erdőjáró volt, de több esze volt annál, semhogy megpróbálja az aiel nyomolvasókat kicselezni. Már a „közönséges” gai'shainok számára is nagyon kellemetlen büntetéseket agyaltak ki, ha szökésen kapták őket. Sevanna szolgáit alighanem úgy megkínoznák, hogy örülnének, ha végeznek velük. A legjobb esetben is csak örökre eljátszanák a szökési esélyüket.

– Mindnyájunknak több esélye lenne megmenekülni, ha te és Bain is velünk jönnétek – mondta halkan. A vízhordó férfiak és nők áradata folyamatosan haladt körülöttük, és senki még csak nem is nézett rájuk kétszer, de az elmúlt két hétben hihetetlenül gyanakvó lett. A Fényre, úgy tűnt, mintha két év, és nem két hét telt volna el. – Mi a különbség aközött, hogy segítettetek eljutni Lacile-nek és Arrelának az erdőig, és aközött, hogy segítetek nekünk messzebb futni a shaidóktól?

Az elkeseredettség beszélt belőle: ő is pontosan tudta, mi a különbség a két dolog között. Bain és Chiad a barátai voltak, és megtanították az aiel szokásokra. Sokat tudott a ji'e'tohról, és még a Hajadonok kézjeleit is ismerte egy kicsit. Nem lepte meg, hogy Chiad elfordította egy kicsit a fejét, és hűvösen végigmérte szürke szemével, amelyben egyáltalán nem a gai'shainok illő engedelmessége villogott. A hangja sem volt szelíd, bár még mindig halkan beszélt.

– Segítek neked, amennyit csak tudok, mert nem helyes, hogy a shaidók fogságban tartanak. Te nem követed a ji'e'tohot. Ha eldobnám magamtól a becsületet és a kötelességet, csak mert a shaidók is ezt tették, akkor megengedném nekik, hogy ők diktálják a cselekedeteimet? Fehéret viselek egy évig és egy napig, és utána vagy elengednek, vagy magamtól elmegyek, de nem dobom el önmagamat. – Egyetlen további szó nélkül elsietett, és elvegyült a gai'shainok áradatában.

Faile félig felemelte a kezét, hogy megállítsa, aztán hagyta, hadd essen vissza a karja. Már megkérdezte tőle egyszer ugyanezt, és szelídebben ugyan, de szintén ezt a választ kapta. Azzal, hogy még egyszer megkérdezte, megsértette a barátját. Bocsánatot kell kérnie. Nem azért, hogy megtartsa Chiad segítségét – a nő azt semmiképpen sem tagadná meg tőle –, hanem azért, mert neki is megvolt a maga becsülete, még ha nem is követte a ji'e'toh szabályait. És ebbe beletartozott az is, hogy nem sértegette a barátait, aztán nem felejtette el, hogy mit tett, és nem várta el, hogy a másik is bocsánatkérés nélkül elfelejtse. De a bocsánatkéréssel még várnia kellett. Nem mertek sokáig egymás mellett maradni.

Malden gazdag város volt, jó gyapjújáról és nagy mennyiségű, kellemes boráról híres, de a falakon belül most már minden romokban hevert. A palatetős házak fele kőből épült, a fele fából, és a fosztogatás során kigyulladt a város. Malden déli része most már csak feketére égett üszkös gerendákból és félig megpörkölődött tetőtlen falakból állt. Az utcák akár le voltak kövezve, akár nem, a szélhordta hamutól szürkéllettek, amit a sietős lábak beletapostak a hóba, és az egész városban az égett fa bűze terjengett. A víz láthatóan azoknak a dolgoknak az egyike volt, amiben Malden sosem szenvedett hiányt, de a shaidók nagyon nagyra becsülték a vizet, és semmit sem tudtak a tűzoltásról. Az Aiel Pusztában kevés gyúlékony dolog volt. Alighanem hagyták volna, hogy az egész város a lángok martalékává váljon, csak még nem fejezték be a lopkodást. Így is sokáig haboztak, hogy erre pazarolják-e a vizet, aztán lándzsával kényszerítették a gai'shainokat tűzoltóláncokba, és hagyták, hogy a maldeni polgárok előhozzák a pumpás tűzoltószekereket.

Faile azt hitte volna, hogy a shaidók legalább megjutalmazzák azzal ezeket a derék férfiakat, hogy cserébe elengedik őket azokkal együtt, akik valahogy elkerülték, hogy gai'shainnak válasszák őket, de a tűzoltásban serénykedő férfiak mindegyike fiatal volt és erős, éppolyan, mint amilyen szolgákra a shaidók vágytak. A shaidók megtartottak néhány, gai'shainokra vonatkozó szabályt – például nem tettek gai'shainná egyetlen terhes nőt sem, elengedték azokat is, akiknek tíz évnél fiatalabb gyermekük volt, és szélnek eresztették a tizenhat évnél fiatalabbakat, valamint a város kovácsait, akik egyrészt nem értették a helyzetet, másrészt viszont hálásak voltak a sorsnak –, de a hála nem tartozott ezek közé.

Az utcákon mindenütt bútorok hevertek: hatalmas, felfordított asztalok, díszes ládák, székek, és néhol egy-egy összegyűrt faliszőnyeg vagy egy összetört edény. Ruhák voltak szanaszét szórva, nadrágok, kabátok, szoknyák; a többségük apró csíkokra vagdosva. A shaidók mindent magukkal vittek, ami aranyból vagy ezüstből készült, mindent, amin drágakövek voltak, ami hasznosnak vagy ehetőnek tűnt, de a bútorokat alighanem csak a vad rablási lázban hordozták ki, és aztán ott dobálták szét, miután úgy döntöttek, hogy ilyen kevéske aranyozás vagy ennyire egyszerű faragványok miatt nem érdemes magukkal cipelni az egészet. Az aielek különben sem használtak székeket – ez a kiváltság csak a főnököket illette meg –, és a szekereken nem lett volna hely ezeknek a hatalmas asztaloknak. Néhány shaidó még mindig a városban bolyongott, a házakat, fogadókat és boltokat kutatták át ezredszerre, hátha van még ott valami, amit eddig nem vettek észre, de a legtöbb ember, akivel Faile találkozott, vödröket egyensúlyozó gai'shain volt. Az aieleket nem érdekelték a városok, csak kifosztani való raktáraknak tartották őket. Néhány Hajadon ment el mellette, a lándzsájuk nyelével bökdöstek egy meztelen, riadt tekintetű, összekötözött kezű férfit a városkapu felé. Szerencsétlen pára alighanem azt hitte, hogy elbújhat egy pincében, és kivárhatja, amíg a shaidók elvonulnak. A Hajadonok pedig alighanem még egy ládika aranyra vagy egy szép tálra számítottak. Amikor egy hatalmas darab fickó az algai'd'siswaiok cadin'sorjában kilépett Faile elé, a nő először arrébb lépett, hogy minél alázatosabban ki tudja kerülni. A jó gai'shain mindig utat engedett a shaidóknak.

– Nagyon csinos vagy! – mondta a fickó, és elállta Faile útját. A legnagyobb férfi volt, akit Faile valaha látott, talán hét láb magas lehetett, és arányosan vaskos volt, de nem kövér. Faile még sosem látott kövér aielt, de attól még igencsak szélesnek tűnt. Böfögött egyet, és bűzlött a bortól a lehelete. Faile gyakorta látott részeg aieleket, mióta megtalálták Malden borkészleteit. Ennek ellenére nem félt még most sem. A gai'shainokat sok mindenért megbüntették, néha olyasmikért is, amit egyetlen vízföldi sem érthetett, de a fehér ruha némi védelmet is biztosított, és mindamellett neki még egy védelmezője is volt.

– Sevanna Tudós Asszony gai'shainja vagyok – mondta olyan alázatosan, amilyen alázatosan csak tudta. Undorodott tőle, hogy milyen jól ment már neki ez az alázatos hangnem. – Sevanna nem örülne neki, ha elhanyagolnám a kötelességemet, mert másokkal beszélgetek.

Megpróbált még egyszer ellépni az óriás mellett, de a férfi megragadta a karját. Akkora volt a keze, hogy kétszer körbe tudta volna fogni vele a nő felkarját, és még mindig hüvelyknyi részen szabad maradt volna az ujja.

– Sevannának több száz gai'shainja van. Pár óráig csak nem fog neki épp ez az egy hiányozni! – A kosár leesett a földre, ahogy a férfi olyan könnyedén felkapta Faile-t, mintha egy párnát emelne fel. Mielőtt a nő felfogta volna, hogy mi történik vele, a férfi fél kézzel az oldalához nyomta, és a törzséhez szorította mindkét karját. Faile kinyitotta a száját, hogy segítségért kiabáljon, de a fickó a szabad kezével már a mellkasához szorította az arcát. Átizzadt gyapjú bűze töltötte be Faile orrát. Csak barnás szürke gyapjút látott. Hol volt most az a két Hajadon? A Lándzsa Hajadonjai biztosan nem hagynák, hogy ezt tegyék vele! Bármelyik aiel közbeavatkozna. A többi gai'shaintól nem számíthatott segítségre. Ha szerencsés, egyik vagy másik elszalad segítségért, de a legelső lecke, amit a gai'shainok megtanultak, az az volt, hogy az erőszaknak már a legkisebb jelére is bokánál fogva felakasztották őket, és addig verték, amíg csak nem ordítottak. A vízföldieknek legalábbis ez volt az első lecke – az aielek már mind tudták. Egy gai'shain semmilyen körülmények között nem folyamodhatott erőszakhoz. Semmilyen körülmények között nem. Ami persze nem jelentette azt, hogy Faile nem rúgkapált, de ennyi erővel akár egy kőfalat is rugdalhatott volna, annak se lett volna több haszna. A fickó megindult, vitte valahova. Olyan erősen beleharapott a férfiba, amilyen erősen csak tudott, és az erőfeszítésért cserébe egy jó falatnyi koszos, durva gyapjúval lett tele a szája. A fogai lesiklottak a férfi kőkemény izomzatáról. Mintha kőből lett volna! Faile sikítani kezdett, de még ő is alig hallotta a tulajdon hangját.

A fickó, Faile-lal a hóna alatt, hirtelen megállt.

– Ezt itt én tettem gai'shainná, Nadric! – mondta egy másik férfi mély hangon.

Faile már azelőtt megérezte az óriás mellkasából feltörő nevetés remegő robaját, hogy meghallotta volna. Nem hagyta abba a rugdalódzást, továbbra is tekergett, és megpróbált sikoltani, de fogva tartója mintha észre sem vette volna, mivel próbálkozik.

– Most már Sevannához tartozik, te Árva – mondta a hatalmas férfi, ez a Nadric, megvetően. – Sevanna elveszi, amit akar, és én is elveszem, amit akarok. Ez az új szokás.

– Sevanna elvette – válaszolta a másik férfi nyugodtan –, de én sosem adtam Sevannának. Nem ajánlottam fel cserére Sevannának. Eldobod magadtól a becsületedet, csak mert Sevanna eldobta a magáét?

Hosszú ideig csend volt, amit csak Faile fojtott nyöszörgése tört meg. Nem hagyta abba a küszködést, nem tudta abbahagyni, de ennyi erővel akár egy pólyás gyermek is lehetett volna, aki megpróbál kiszabadulni egy felnőtt öleléséből.

– Nem elég csinos ahhoz, hogy harcoljak érte – mondta végül Nadric. A hangjában nem volt sem félelem, sem bánkódás.

Elengedte a nőt, és Faile fogsora, amely eddig szorosan a kabátjára harapott, megrándult, ahogy az asszony hirtelen a földre zuhant. Egy pillanatig attól tartott, hogy egyik-másik akár ki is törhetett, de aztán hanyatt az utca kövére zuhant, és kiszaladt belőle a szusz, majd egy pillanatra elveszítette az eszméletét is. Mire összeszedte magát annyira, hogy felkönyököljön, az óriás már a sikátor kijáratánál járt, és kis híján visszaért az utcára. Egy sikátorban voltak, két hatalmas kőépület között. Senki sem látta volna, hogy itt mit tesz vele! Faile reszketett – nem remegett, csak fázott –, és nagyot köpött, hogy megszabaduljon a Nadric pállott izzadsága és a mosatlan gyapjú ízétől, mérgesen nézett a férfi után. Ha nála lett volna az a kés, amit elrejtett, egészen biztosan leszúrta volna. Nem elég csinos ahhoz, hogy harcoljon érte? Valahol a lelke mélyén tudta, hogy ez az egész nevetséges, de magához ölelte a haragot, hátha az felmelegíti egy kicsit. Hátha dühében majd abbahagyja a reszketést. Addig döfködte volna bele a kést, amíg már fel sem tudja emelni a kezét a fáradtságtól. Nagy nehezen felkecmergett, de remegett a lába, és alig tartotta meg. A nyelvével végigsimított a fogsorán. Minden rendben volt, nem tört le egy foga sem, és nem is esett ki. Az arcát felhorzsolta Nadric durva kabátja, az ajka feldagadt egy kicsit, de amúgy sértetlen volt. Még egyszer emlékeztette magát erre. Sértetlen volt, és szabadon kisétálhatott a sikátorból. Mármint olyan szabadon, amilyen szabadon csak egy gai'shain mozoghatott. Ha a shaidók között sokan vannak, akik Nadrichoz hasonlóan már nem tisztelik a fehér ruhák adta védelmet sem, akkor a rend kezd felbomlani az aielek között. A tábor sokkal veszélyesebb lesz, mint amúgy volna, de a zűrzavar a szökésnek is kedvez. Így kellett néznie ezt az esetet. Most ismét megtudott valamit, ami a segítségére lehet. Csak a reszketés kiállna már belőle.

Végül nagy vonakodva ránézett a megmentőjére is. Felismerte a hangját. A férfi arrébb állt, nyugodtan nézte, meg sem mozdult, hogy segítsen neki. Faile úgy érezte, hogy sikítani kezdene, ha hozzáérne. Újabb nevetséges gondolat, hiszen a férfi megmentette, de akkor is sikított volna. Rolan talán egy tenyérnyivel lehetett alacsonyabb Nadricnál, és majdnem olyan széles volt, mint a másik férfi, de Faile-nak jó oka volt rá, hogy őt is le akarja szúrni. Rolan nem shaidó volt, hanem Árva, a Mera'dinek egyike; azok közé tartozott, akik elhagyták a törzsüket, mert nem akarták Rand al'Thort követni. És valóban ő „tette gai'shainná” az asszonyt. Igaz, hogy az elfogatásukat követő éjszaka megóvta a fagyhaláltól, és a tulajdon kabátjába takarta be, de Faile-nak aligha lett volna ilyesféle ruhára szüksége, ha Rolan előtte nem vágta volna le róla az utolsó cérnaszálat is. A gai'shainná válás első része mindig az volt, hogy lemeztelenítették az embert, de ettől még nem kellett megbocsátania Rolannak, hogy ezt tette.

– Köszönöm szépen – mondta savanyúan.

– Nem kell hálásnak lenned – válaszolta a férfi kedvesen. – De ne nézz rám úgy, mint aki belém akar harapni, csak azért, mert nem haraphattad meg Nadricet!

Faile nagy nehezen megállta, hogy ne hördüljön fel – nehezére esett, de akkor sem tudott volna most alázatosan ránézni bárkire, ha az élete múlik rajta –, aztán elfordult, kihúzta magát, és büszkén kivonult az utcára. Legalábbis megpróbált büszkén kivonulni. A lába még mindig annyira remegett, hogy inkább csak vonszolta magát. Az utcán siető gai'shainok alig néztek rá, ahogy elhaladtak mellette a vizesvödrökkel. A foglyok nem akartak más gondjaiba avatkozni. Volt épp elég bajuk anélkül is.

Faile lehajolt a szennyeskosárhoz, és nagyot sóhajtott. A kosár felborult, a fehér selyemblúzok és a sötét, selyem lovaglószoknyák kiborultak a hamulepte utcakőre. De legalább úgy tűnt, hogy nem lépett rájuk senki sem. Bárki, aki egész reggel vizet hordott, és alighanem ez várt rá a nap hátralevő részében is, könnyedén rátaposhatott volna, és még csak nem is lehetett volna rá haragudni, hiszen az utcán úgyis mindenütt ruhák hevertek, melyeket Malden lakóiról vágtak le, amikor gai'shainná tették őket. Faile legalábbis megpróbált volna nem haragudni rájuk. Felállította a kosarat, és nekiállt összeszedni a ruhákat. Lerázta róluk a kosz és a hamu nagyját, és óvatosan hajtogatta össze őket, nehogy beledörzsölje a kényes anyagba a maradék szennyet. Somerynnel ellentétben Sevanna rászokott a selyemruhákra. Semmi mást nem vett fel. Legalább olyan büszke volt a selymeire, mint az ékszereire, és mindkettőt féltékenyen számon tartotta. Aligha örülne neki, ha valamelyik ruhadarabját nem kapná vissza patyolat tisztán.

Amint Faile visszatette a helyére az utolsó blúzt is, Rolan átnyúlt fölötte, és fél kézzel felkapta kosarat. A nő kis híján rákiáltott – köszöni szépen, de egy szennyeskosárral még egymaga is megbirkózik! –, aztán visszanyelte a szavakat. Az agya volt az egyetlen fegyvere, amit meghagytak neki, és használnia kellene ahelyett, hogy elragadja az indulat. Rolan egyáltalán nem véletlenül volt itt. Ezt azért ő sem hitte volna el. Gyakran látta azóta, hogy foglyul ejtették, sokkal gyakrabban, mintsem hogy az véletlen egybeesés lett volna. A férfi követte. Mit is mondott Nadricnek? Nem adta oda Sevannának, és nem is ajánlotta fel cserére. Bár Rolan fogta el, Faile-nak úgy tűnt, hogy a férfi ellenezte, hogy a vízföldieket gai'shainná tegyék – ezzel a legtöbb Árva így volt –, ám ennek ellenére mégis a sajátjaként tartotta számon. Egészen biztos volt benne: nem kell attól tartania, hogy Rolan ráerőltetné magát. Már lett volna rá alkalma, amikor Faile ráadásul anyaszült meztelenül meg volt kötözve, de Rolan olyan érdektelenül nézte, mintha csak egy kerítésoszlop lenne. Lehet, hogy nem szerette úgy a nőket. Mindenesetre az Árvák majdnem annyira kívülállónak számítottak a shaidók között, mint a vízföldiek. Egyetlen shaidó sem bízott meg bennük igazán, és az Árvák általában úgy viselkedtek, mint akiknek nagyon csípi a bűz az orrát. Elfogadták a kisebb rosszat, hogy elkerülhessék a nagyobbat, de láthatóan már egyre kevésbé voltak biztosak abban, hogy tényleg ez lenne a kisebbik rossz. Ha összebarátkozhatna a férfival, talán segítene is neki. Nem a szökésben, azzal túl sokat kérne tőle, de... Vajon tényleg túl sokat kérne? Ezt is csak úgy derítheti ki, ha megpróbálja rávenni Rolant a segítségre.

– Köszönöm szépen – mondta még egyszer, és ezúttal sikerült elmosolyodnia is. Meglepő módon a férfi visszamosolygott rá. Aprócska kis mosoly volt, de az aielek nem voltak valami érzelmesek. Kifejezetten merevnek és hidegnek tűntek, ha az ember nem volt hozzájuk szokva.

Egy ideig csak egymás mellett mentek, és nem szóltak egy szót sem. Rolan vitte a kosarat, Faile pedig felemelte a ruháját, hogy ne legyen sáros. Úgy nézhettek ki, mint akik sétálnak egyet. Ha a szemlélő félig vak volt. Néhány arra járó gai'shain döbbenten nézett rájuk, de aztán sietve újra lesütötték a szemüket.

Faile nem tudta, hogyan kezdjen bele. Nem akarta, hogy a férfi azt higgye, flörtölni akar vele, mert mi van, ha mégis szereti a nőket? Rolan szerencsére elejét vette a kínlódásnak.

– Figyeltelek – mondta. – Erős vagy és határozott, és azt hiszem, nem félsz. A legtöbb vízföldi félig belebolondult a rettegésbe. Keménykednek, aztán ha megbüntetik őket, meghunyászkodva bőgnek. Azt hiszem, te egy olyan nő vagy, akiben sok ji lakik.

– Pedig én is félek – válaszolta Faile –, csak igyekszem nem mutatni. A sírásnak különben sincs semmi haszna. – A legtöbb férfi legalábbis ezt hitte. A könnyek persze gyakorta megakadályozták az embert abban, hogy előre jusson, de az, ha valaki néha sírdogálhatott egy kicsit éjszaka, sokszor segített elviselni a következő napot.

– A sírásnak is van ideje, és a nevetésnek is. Szeretnélek nevetni látni!

Faile kurtán, szárazon felnevetett.

– Nincs sok okom nevetni, amíg fehérben vagyok, Rolan. – A szeme sarkából ránézett a férfira. Ugye nem ront ajtóstul a házba? De Rolan csak biccentett egyet.

– Ennek ellenére szeretném, ha nevetnél! A mosoly illik az arcodhoz. A nevetés még jobban illene. Nincs feleségem, de néha meg tudok nevettetni egy-egy nőt. Jól hallottam, hogy van férjed?

Faile úgy meglepődött, hogy megbotlott a tulajdon lábában, és csak Rolan karjába tudott kapaszkodni, hogy ne essen el. Sietve elkapta a kezét, és a csuklyája rejtekéből a férfit leste. Rolan megállt, megvárta, amíg Faile visszanyeri az egyensúlyát, aztán elindult, amint a nő is továbbment. A férfi arcán lanyha érdeklődés ült. Nadric viselkedése ellenére az aiel szokások szerint az ilyesmit mindig a nő kezdeményezte, a férfi csak megpróbálhatta elnyerni a tetszését. Ennek egy módja az volt, ha valakit elhalmoztak ajándékokkal. A másik pedig az, ha megpróbálták megnevettetni. Ennyit arról, hogy Rolan nem szereti a nőket.

– Férjnél vagyok, Rolan, és nagyon szeretem a férjemet. Nagyon szeretem. Alig várom, hogy ismét vele lehessek!

– Ami akkor történik, amíg gai'shain vagy, azt nem lehet felhozni ellened, ha egyszer letetted a fehéret – válaszolta a férfi nyugodtan –, de lehet, hogy a vízföldiek máshogy vannak ezzel. Néha viszont nagyon magányos a gai'shainok sora. Talán néha beszélgethetnénk!

A férfi nevetni akarta látni, de Faile nem tudta, hogy sírjon, vagy nevessen. Rolan épp most jelentette be, hogy nem adja fel a próbálkozást, és továbbra is megpróbálja felkelteni az érdeklődését. Az aiel nők sokra becsülték a kitartó férfiakat. De ha Chiad és Bain nem akarnak vagy nem tudnak többet segíteni annál, mint hogy elkísérik őket az erdő széléig, akkor már csak Rolanben reménykedhet. Úgy vélte, hogy idővel megtudja majd győzni arról, hogy segítsen neki. Még szép, hogy meggyőzi: a csüggeteg emberek sosem győznek. Rolan egy megvetett kívülálló volt, akit a shaidók csak azért tűrtek meg, mert szükségük volt a lándzsájára. De akkor majd okot kell arra adnia, hogy Rolan kitartó legyen.

– Az valóban jó lenne! – mondta óvatosan. Lehet, hogy végül mégiscsak kell majd egy kicsit kacérkodnia vele, de nem vette volna ki jól magát, ha az egyik pillanatban még azt ecseteli, hogy mennyire szereti a férjét, a másikban pedig már elakadó lélegzettel, tágra nyílt szemekkel bámulja ezt az aiel óriást. No, nem mintha amúgy ilyen messzire akart volna menni – elvégre nem volt ő domani! –, de lehet, hogy szüksége lesz valami hasonlóra. Egyelőre viszont elég lesz, ha emlékezteti Rolant, hogy Sevanna megsértette a „jogait”. – Most viszont mennem kell dolgozni, és tartok tőle, hogy Sevanna nem lenne boldog, ha csak azért késlekednék a munkával, mert veled beszélgettem!

Rolan ismét bólintott egyet, és Faile felsóhajtott. Lehet, hogy a férfi valóban meg tudott nevettetni egy nőt, ahogy mondta, de amúgy nem volt valami beszédes. Sokat kell majd vesződnie vele, hogy beszélgessenek, ha többet is hallani akar, mint pár aiel tréfát, amit úgysem ért meg. Bár Bain és Chiad sok mindent elmagyaráztak neki az aielek életéről, még mindig nem értette meg a humorukat.

Elértek a város északi végében emelkedő erőd előtti széles térre. A hatalmas, tornyos kőépület éppúgy nem védte meg a város lakóit, mint a magas gránitfalak. Faile úgy emlékezett, mintha látta volna Malden és a környező vidékek úrnőjét, egy csinos, méltóságteljes özvegyasszonyt a vizet cipelő gai'shainok között. A kövezett téren mindenütt vödrökkel megrakott férfiak és nők tolongtak. A tér keleti végén húzódott egy magas kőfal, amely innen a városfal egyik részének tűnt; voltaképp egy hatalmas víztárolót rejtett, és a magas, íves vízvezeték táplálta. Négy pumpa, mindegyik mellett két-két erős fiatalember, folyamatosan szivattyúzta a vizet a vödrökbe, és a kezelői jóval több vizet hagytak kifröcskölni, mint amennyit hagytak volna, ha észreveszik, hogy Rolan is látótávolságon belül van. Faile már gondolkozott azon is, hogy kimászhatnának az alagútszerű vízvezetéken, és úgy szökhetnének meg a táborból, de sehogy sem tudták volna szárazon tartani a holmijukat, és bárhol lyukadnának ki, csuromvizesek lennének; alighanem halálra fagynának ebben az időben, mielőtt akár két mérföldet megtesznek.

A városban még két helyen lehetett vizet szerezni, ahová víz alatti vezetékeken folyt az életet adó folyadék, de itt egy hosszú, oroszlánlábas fekete fa asztalt tettek a víztároló fala alá. Az asztal nemrég még egy előkelő fogadóterem dísze volt, de mostanra már kifeszegették belőle az elefántcsont berakásokat, és jókora mosóteknőket tettek a tetejére. Két favödör állt az asztal mellett, és az egyik végén egy rézkanna gőzölgött egy törött székekből rakott tüzecske fölött. Faile úgy vélte, hogy Sevanna nem azért hozatta be a városba a szennyesét, mert meg akarta kímélni a gai'shainjait a vízhordás fáradságos munkájától, de bármi volt is az oka, a foglyok örültek neki, hogy így döntött. A szennyeskosár mindenképp könnyebb volt a vizesvödröknél. Épp eleget hordott vizet ahhoz, hogy tudja, mennyivel. Két kosár állt az asztalon, de csak egy aranyövbe és nyakörvbe öltöztetett asszony dolgozott. A nő feltűrte a ruhája ujját, ameddig csak lehetett, és egy fehér rongydarabbal hátrafogta a haját, hogy ne lógjon bele a mosóteknő vizébe. Amint Alliandre meglátta Faile-t, amint Rolannel közeleg, kihúzta magát, és megtörölte csupasz karját a ruhájában. Alliandre Maritha Kiragin, Ghealdan királynője, a Fény felkentje, Garen Falának védője és még vagy egy tucat hangzatos cím birtokosa elegáns, visszafogott nő volt, nyugodt és királyi. Alliandre, a gai'shain még mindig csinosnak számított, de az arcán állandóan űzött kifejezés ült. A ruháján éktelenkedő nedves foltokkal és ráncosra ázott, vörös kezével leginkább egy csinos mosónőnek tűnhetett. Nézte, ahogy Rolan leteszi a kosarat, és rámosolyog még egyszer Faile-ra, mielőtt elmegy, és azt is jól látta, hogy Faile viszonozza a férfi mosolyát. Kérdően vonta fel a szemöldökét.

– Ő fogott el – mondta Faile, és egyesével kitette a ruhadarabokat a kosárból az asztalra. Még úgy is, hogy csak gai'shainok voltak körülöttük, csak akkor volt biztonságos beszélni, ha közben dolgoztak is. – Az Árvák közé tartozik, és azt hiszem, nem tetszik neki, hogy a vízföldiekből is gai'shaint csinálnak. Azt hiszem, még a segítségünkre lehet.

– Értem – mondta Alliandre, majd fél kézzel könnyedén lesöpört valamit Faile hátáról. A fiatalabb nő összevonta a szemöldökét, és hátracsavarta a nyakát. Egy pillanatig döbbenten bámult a vállától lefelé éktelenkedő hatalmas kosz és hamufoltra, aztán elvörösödött.

– Elestem! – mondta sietve. Nem akarta elmondani Alliandrének, hogy mi történt Nadrickel. Úgy érezte, hogy ezt senkinek sem tudná elmondani. – Rolan ezért is ajánlotta fel, hogy hozza a kosaramat.

Alliandre megvonta a vállát.

– Ha segítene nekem megszökni, én feleségül is mennék hozzá. Vagy ha inkább azt akarja, akkor nem. Nem valami jóképű, de nem fájna a dolog, és a férjem, már ha lenne férjem, nyilván nem akarna tudni róla. Ha lenne egy csepp esze is, akkor annyira örülne annak, hogy végre visszakapott, hogy nem kérdezgetne olyasmit, amire nem akarja hallani a választ.

Faile keze ráfeszült az egyik selyemblúzra, és önkéntelenül is a fogát csikorgatta.

Perrin révén Alliandre is a hűbérese volt, és egész jól tartotta magát ehhez, legalábbis engedelmeskedett Faile parancsainak, de a kapcsolatuk egyre feszültebb lett. Mindannyian egyetértettek abban, hogy meg kell tanulniuk szolgaként viselkedni, ha életben akarnak maradni, de ez azzal járt, hogy látták egymást pukedlizni, hajlongani, minden kis intésre ugrani. Sevanna büntetéseit mindig a parancs kiadásakor leginkább kéznél lévő gai'shain hajtotta végre, és egyszer Faile-nak kellett megkorbácsolnia Alliandrét. És ami még ennél is rosszabb volt: Alliandre már kétszer is viszonozta ezt a szívességet. Ha valaki nem ütött teljes erejéből, akkor egyrészt őt is megkorbácsolták, másrészt a másik nőnek kétszeres adag korbácsütést kellett elviselnie valaki olyantól, aki nem sajnálta a karját, és odacsapott, ahogy azt kell. Alighanem az mégiscsak megváltoztatta az emberek viszonyát, ha valaki már kétszer úgy megverte a hűbérúrnőjét, hogy az sikítva rúgkapált.

Faile hirtelen ráeszmélt, hogy épp egy olyan blúzt szorongat, amelyikbe jókora adag kosz gyűrődött, amikor felborult a kosara. Elengedte az anyagot, és riadtan vizsgálgatta a selymet. Úgy tűnt, hogy mégsem dörgölte bele jobban a koszt. Egy pillanatra megkönnyebbülés öntötte el, aztán ingerültség, hogy megkönnyebbült emiatt. És ami még ennél is rosszabb volt, a megkönnyebbültsége mit sem csökkent.

– Arrela és Lacile három napja megszöktek – mondta halkan. – Most már messze lehetnek innen. Hol van Maighdin?

A másik nő arcán aggodalmas fintor jelent meg.

– Megpróbál beszökni Therava sátrába. Therava elment előttünk egy nagyobb csoport Tudós Asszonnyal, és azok alapján, amit hallottunk, épp azért mentek, hogy Sevannával találkozzanak. Maighdin a kezembe nyomta a kosarát, és azt mondta, hogy elmegy, és megpróbálja megszerezni azt a pálcát. Azt hiszem... azt hiszem, kezd annyira elkeseredni, hogy túl nagy kockázatokat vállal – mondta, és a hangjába árnyalatnyi reménytelenség vegyült. – Mostanra már vissza kellett volna érnie.

Faile mély levegőt vett, és csak lassan fújta ki. Mindannyian egyre elkeseredettebbek voltak. Már összegyűjtöttek sok mindent a szökésükhöz – késeket, élelmet, férfinadrágokat és kabátokat, amelyek nagyjából jók is voltak rájuk; a fehér ruhákat takarónak használják majd, meg arra, hogy jobban elrejtőzhessenek a hóban –, de arra ugyanolyan kevés esélyük volt, hogy mindezt valaha fel is tudják használni, mint amikor elfogták őket. Csak két hete. Egészen pontosan huszonkét napja! Ilyen rövid idő alatt nem lett volna szabad megváltozniuk, de a rájuk kényszerített szolgalét akaratuk ellenére is kezdte átformálni őket. Csak két hét telt el, de már gondolkodás nélkül ugrottak minden parancsra, aggódtak a büntetés miatt, és azon gondolkoztak, hogy vajon kivívják-e Sevanna tetszését. A legrosszabb pedig épp az volt, hogy maguk is láthatták, hogyan változnak meg, hogy a lelkük egy része hogyan formálódik át, bármennyire kapálódznak is ellene. Egyelőre még mondhatták maguknak, hogy mindezt csak azért teszik, hogy elkerüljék a gyanút, amíg nem sikerül végre megszökniük, de a cselekedeteik minden nap egyre automatikusabbak voltak. Mennyi időnek kell eltelnie, mire a menekülés csak egy fakó álommá halványul, amit egy tökéletes gai'shainként töltött nap után, félálomban dédelgetnek? Egyelőre még senki sem merte feltenni ezt a kérdést, és Faile tudta, hogy ő maga is igyekszik annyira kizárni a tudatából, amennyire csak lehet. De a kérdés mégis mindig ott kerengett a gondolatai peremén. Tulajdonképpen félt is attól, hogy egyszer már nem lesz ott. Lehet, hogy mire eltűnik, addigra megtudja rá a választ is?

Nagy nehezen visszarángatta magát a csüggedésből. Ez volt a második csapda, és csak a lelkiereje tartotta még nyitva.

– Maighdin tudja, hogy óvatosnak kell lennie – mondta határozottan. – Mindjárt itt lesz, Alliandre!

– És ha elkapják?

– Nem fogják elkapni! – csattant fel Faile élesen. Ha elkapnák... Nem! Csak a győzelemre gondolhat, a vereség meg sem fordulhat a fejében! A csüggeteg szívek sosem győztek. A selymet kimosni hosszadalmas munka volt. A városi víztározótól elhozott víz jéghideg volt, de a rézkannából töltött vízzel kellemesen langyosra melegíthették a mosóteknőben. A selymet nem volt szabad forró vízben mosni. Ebben a hidegben csodálatos érzés volt a langyos vízbe meríteni az ember kezét, de végül csak ki kellet venni belőle, és akkor kétszer olyan erősen mart a hideg. Nem volt szappanuk, nem találtak olyat, ami elég finom lett volna ehhez a munkához, úgyhogy minden egyes szoknyát és blúzt külön-külön bele kellett mártani a vízbe, és saját magával összedörzsölgetve kimosni. Aztán rárakták egy jókora törülközőre, és óvatosan felcsavarták, hogy minél több vizet kinyomjanak belőle. A nedves ruhát ismét bevizezték, ezúttal egy másik teknőbe, amelyikben ecetes víz volt – ez megakadályozta, hogy kifakuljon a selyem, és fokozta a fényét is –, majd ismét törülközőbe csavarták. A nedves törülközőket erősen kifacsarták, majd szétterítették száradni a napra, ahol csak volt hely, miközben a selyemruhákat egy vízszintes rúdra terítették a tér sarkában felhúzott durva kis pavilon árnyékában, és kézzel simítgatták ki, nehogy ráncos maradjon bármelyik. Ha szerencsések, semmit sem kell kivasalniuk. Mind a ketten tudták, hogy hogyan kell gondját viselni a selyemruháknak, de a vasaláshoz olyan gyakorlott kézre lett volna szükség, amilyen egyiküknek sem volt. Sevanna egyetlen szolgája sem tudott selymet vasalni, még Maighdin sem, pedig ő már azelőtt is szobalány volt, hogy Faile szolgálatába szegődött volna, de Sevannát nem érdekelték az efféle kifogások. Ahányszor csak Faile vagy Alliandre odamentek, hogy kiakasszanak egy újabb ruhát, végignézték a már száradó holmikat, és amennyire csak tudták, kisimították a ráncokat. Faile épp meleg vizet öntött a mosóteknőbe, amikor Alliandre felnézett.

– Itt jön az aes sedai – jegyezte meg keserűen.

Galina aes sedai volt, az arca kortalan, az ujján ott csillogott a nagykígyós gyűrű, de ő is a gai'shainok fehér ruháját hordta – a tetejébe olyan vastag selyemből, mint amilyen a többiek gyapjúruhája volt –, és a derekán egy széles, díszes aranyöv feszült aprócska rubinokkal kirakva, a nyakán pedig ehhez illő, magas nyakörv csillogott. Királyi ékszerek voltak, bármelyik uralkodó örült volna nekik. Aes sedai volt, és néha egyedül kilovagolhatott a táborból, de mindig visszatért. Ugrott, ahányszor csak egy Tudós Asszony a kisujjával intett neki, és különösen Therava parancsait vette komolyan. Néha az ő sátrában aludt. Tulajdonképpen ez volt a legkülönösebb dolog mind közül. Galina tudta, hogy Faile kicsoda, tudta, hogy kicsoda Faile férje, és azt is, hogy Perrin hogyan kapcsolódik Rand al'Thorhoz, és azzal fenyegette őket, hogy felfedi Sevanna előtt mindezt, ha nem lopnak el neki valamit abból a sátorból, ahol aludni szokott. És ez volt a harmadik csapda, ami várta őket. Sevanna teljesen bele volt bolondulva al'Thorba, és valami őrült gondolat elhitette vele, hogy valahogy feleségül fog menni hozzá: ha megtudná, hogy Faile kicsoda, annyi ideig sem engedné el maga mellől, hogy akár csak gondolhasson a szökésre. Kikötöznék, mint egy kecskét, amelyiket csalétkül szánnak az oroszlánnak.

Faile látta már törleszkedni és megalázkodni Galinát, de a nővér most úgy siklott át a téren, mint egy királynő, aki alig bírja elviselni a körülötte tolongó csőcseléket. Ízig-vérig aes sedai volt. Nem volt a környéken egyetlen Tudós Asszony sem, akinek hízeleghetett volna. Galina csinos volt, de nem igazán szép, és Faile el sem tudta képzelni, hogy Therava mit láthat benne – alighanem csak azt élvezte, hogy egy aes sedai került a karmai közé. Ez persze még mindig nem magyarázta meg, hogy a nő miért maradt itt, hiszen Therava láthatóan minden alkalmat megragadott arra, hogy megalázza.

Galina egy lépésnyire az asztaltól megállt, és kurta, szánakozónak tűnő kis mosollyal végigmérte őket.

– Nem haladtok valami jól a munkával – mondta. Nem a mosásra értette.

Elvileg Faile feladata lett volna, hogy szót értsen vele, de Alliandre ismét megszólalt, ezúttal még keserűbben.

– Maighdin ma reggel elment, hogy megszerezze neked azt az elefántcsont pálcát, Galina! Mikor látunk már valamit abból a segítségből, amit úgy ígérgetsz?

Galina azzal csábítgatta őket, hogy segít nekik a szökésben, amellett, hogy Faile titkának felfedésével fenyegetőzött. Egyelőre viszont még csak a fenyegetéseket láthatták.

– Ma reggel ment el Therava sátrába? – suttogta Galina, és kifutott az arcából a vér. Faile most ébredt rá, hogy a nap már félúton van nyugat felé, és a szíve fájdalmasan feldobogott. Maighdinnek már réges-rég vissza kellett volna érnie!

Az aes sedai-t láthatóan még nála is jobban megrázta a hír.

– Ma reggel? – ismételte meg Galina, és hátrapislogott a válla fölött. Összerezzent és felkiáltott, amikor Maighdin hirtelen átvágott a téren tömörülő gai'shainok között.

Alliandrével ellentétben az aranyhajú nő minden egyes múló nappal egyre keményebb lett, mióta elfogták őket. Nem volt kevésbé elkeseredett, mint bármelyikük, de minden kétségbeesését határozottságba fordította. Mindig is királynői megjelenéssel bírt, bár csak egy egyszerű szobalány volt – a szobalányok nagy része úri kiállással rendelkezett –, de most elfátyolozott tekintettel tántorgott el mellettük, a vizesvödörbe dugta a kezét, jót merített belőle, és szomjasan inni kezdett. Aztán megtörölte a kézhátával a száját, és felnézett.

– Meg akarom ölni Theravát, ha elmegyünk – mondta vaskosan. – A legszívesebben már most megölném! – Kék szemében ismét élet és tűz csillant. – Biztonságban vagy, Galina. Azt hitte, azért mentem oda, hogy lopjak. Még nem kezdtem el keresgetni. Valami... Valami történt, és elment. Miután megkötözött. Hogy később bánjon el velem! – A tűz kihunyt a tekintetében, és értetlenség villant fel helyette. – Mi ez, Galina? Még én is érzem, pedig bennem olyan gyenge a képesség, hogy ezek az aiel nők is úgy gondolták, hogy veszélytelen vagyok.

Maighdin tudott fókuszálni. Nem megbízhatóan, és nem nagyon – az alapján a kevés alapján, amit Faile tudott, a Fehér Torony pár hét után elküldte volna, és Maighdin azt mondta, hogy sosem járt ott –, úgyhogy ez a képessége nem lehetett hasznukra szökés közben. Faile szívesen megkérdezte volna, hogy miről van szó, de nem volt rá ideje.

Galina még mindig halottsápadt volt, de ettől eltekintve már visszanyerte az aes sedai-ok nyugalmát. Kivéve persze azt, hogy megragadta Maighdin csuklyáját, és ezzel belemarkolt a nő hajába is, majd hátrarántotta a fejét.

– Ne érdekeljen téged, hogy mi ez! – mondta hűvösen. – Semmi közöd hozzá! Téged csak az aggasszon, hogy megszerezd, amit kértem! De az aggasszon ám minél jobban!

Mielőtt Faile megmozdulhatott volna, hogy Maighdin védelmére keljen, egy újabb, vastag aranyövet viselő nő már ott is volt. Elrántotta Galinát, és lelökte a földre. Aravine kövérkés volt, az arca egyszerű, és a tekintete fáradtan és beletörődően csillogott aznap, amikor Faile először látta. Az amadiciai nő adta rá az aranyövet, és ő mondta meg neki, hogy mostantól „Sevanna úrnő” szolgálatában áll. Az azóta eltelt napok még jobban megerősítették Aravine-t, mint Maighdint.

– Megőrültél, hogy kezet mersz emelni egy aes sedai-ra? – csattant fel Galina, és nagy nehezen talpra kecmergett. Lesöpörte selyemruhájáról a rárakódott koszt, és minden indulatát a kövérkés nőre zúdította. – Megfogsz...!

– Talán meséljem el Theravának, hogy megverted Sevanna egyik gai'shainját? – szakította félbe Aravine hidegen. Művelt asszony módjára beszélt. Talán elismert kereskedő vagy esetleg alacsonyabb rangú nemes lehetett, mielőtt elfogták, de sosem beszélt arról, hogy mi volt, amíg még nem viselt fehéret. – Amikor Therava legutóbb úgy gondolta, hogy olyasmibe ütötted az orrodat, amihez szerinte nem volt semmi közöd, száz lépésről is lehetett hallani, hogy mennyire visongasz és könyörögsz!

Galina szó szerint remegett dühében; Faile még életében nem látott egyetlen aes sedai-t sem, aki így elveszítette volna az önuralmát. Látható erőfeszítéssel tudta csak összeszedni magát. És épphogy csak. A hangjából csöpögött a gyűlölet.

– Az aes sedai-oknak mindig megvan rá a maguk oka, hogy azt tegyék, amit tesznek, Aravine, olyan okok, amiket te meg sem érthetsz. Meg fogod bánni, hogy az adósom lettél, ha eljövök, hogy behajtsam a tartozásodat. A szíved mélyén is bánni fogod.

Még egyszer végigsöpört a ruháján, és elvonult. Most már nem úgy ment, mint egy királynő a csőcselék között, hanem mint egy éhes leopárd, amely alig várja, hogy egy ostoba bárány elállja az útját.

Aravine utána nézett, és láthatóan nem hatotta meg a jelenet, de nem akart beszélgetni sem.

– Sevanna látni akar téged, Faile! – Csak ennyit mondott.

Faile meg sem kérdezte, hogy ugyan, miért kell Sevanna elé járulnia. Csak megszárította a kezét, letűrte a ruhaujját, és megindult az amadiciai nő után, ám előbb megígérte Alliandrének és Maighdinnek, hogy visszatér hozzájuk, amint csak tud. Sevanna mind a hármukat különös figyelemmel kísérte. Maighdin volt az egyetlen valódi szobalány a gai'shainjai között, és ez legalább annyira felcsigázta az érdeklődését, mint az, hogy Alliandre Ghealdan királynője volt, vagy hogy Faile elég hatalmas úrnő volt ahhoz, hogy egy királynő a hűbérese lehessen. Néha név szerint magához hívatta egyiküket vagy másikukat, csak azért, hogy segítsenek neki átöltözni, vagy fürdessék meg a hatalmas rézkádban, amit sokkal gyakrabban használt az izzasztósátornál, vagy csak velük akart egy pohár bort töltetni magának. Az idő fennmaradó részében ugyanazt a munkát kellett elvégezniük, mint a többi gai'shainnak, de Sevanna sosem kérdezte meg, hogy van-e már kijelölt dolguk, vagy hogy elengedték-e őket arról. Bármit akart is Sevanna, Faile tudta, hogy ennek ellenére ugyanúgy felelősségre fogja vonni, ha nem készülnek el a mosással, mint a másik két nőt. Sevanna úgy gondolta, hogy amit akar, azt pontosan akkor, ott és úgy kell megkapnia, ahogy először elképzelte, és nem fogadott el kifogásokat.

Faile-nak igazán nem kellett megmutatni a Sevanna sátrához vezető utat, de Aravine átvezette a vízhordók tömegén, és egész az első, alacsony aiel sátrakig kísérte, aztán megállt, és a Sevanna sátrával ellenkező irányba mutatott.

– Először erre menjünk!

Faile megállt egy helyben.

– Miért? – kérdezte gyanakodva. Sevanna gai'shainjai közül nem egy férfi és nő volt féltékeny arra a figyelemre, amivel úrnőjük Faile-t, Alliandrét és Maighdint elhalmozta, és bár Faile-nak eddig nem tűnt fel, hogy Aravine is osztozna az érzelmeikben, lehet, hogy a többiek azzal akarnák bajba keverni őket, hogy hamis utasítást küldenek nekik.

– Ezt látnod kell, még mielőtt Sevannához érsz! Hidd el nekem!

Faile kinyitotta a száját, hogy további magyarázatot követeljen, de Aravine egyszerűen csak elfordult, és megindult az egyik irányba. Faile felkapta nehéz ruháját, és utána sietett.

A sátrak között mindenféle méretű és formájú kocsi állt, a kereküket mind lecserélték szántalpakra. A legtöbbjükön hatalmas adag ruhacsomó, faláda és hordó hevert, a tetejükre pedig oda voltak kötözve a kerekek, de nem kellett sokáig követnie Aravine-t, mielőtt meglátott egy lapos fenekű kocsit, amit kiürítettek. De mégsem volt teljesen üres. Két nő feküdt a durva fadeszkákon, anyaszült mezítelenül és kegyetlenül kicsavarva, gúzsba kötve. Remegtek, úgy fáztak, de mégis lihegve vették a levegőt, mintha csak futottak volna. Mindkettőjük feje fáradtan bukott a vállára, de mintha csak tudták volna, hogy Faile is ott van, most felnéztek. Arrela, a sötét teari lány majdnem olyan magas volt, mint a legtöbb aiel nő, de zavartan lesütötte a szemét. Az alacsony, sápadt, vékonyka cairhieni skarlátvörösre pirult.

– Ma reggel hozták vissza őket – mondta Aravine, és Faile arcát nézte. – Napszállta előtt elengedik őket, mert még csak most először próbáltak megszökni, de nem hinném, hogy holnap reggelnél hamarabb talpra tudnak majd állni.

– És miért épp nekem mutattad meg őket? – kérdezte Faile. Annyira odafigyeltek arra, hogy senki még csak ne is sejtse, hogy közük lehet egymáshoz!

– Elfelejti, úrnőm, hogy ott voltam, amikor fehérbe öltöztették önöket. – Aravine egy pillanatig elgondolkozva méregette, aztán hirtelen megfogta Faile kezét, és úgy fordította, hogy a tulajdon kezei Faile két tenyere közé kerüljenek. Meghajtotta a térdét, épp hogy le nem térdelt, és sietve elmormolta:

– A Fényre, a Megváltásra és az Újjászületésembe vetett reményre esküszöm, hogy én, Aravine Carnel, hűséges és engedelmes szolgálója leszek Faile t'Aybara úrnőnek!

Úgy tűnt, hogy csak Lacile vette észre, mi történt; a körülöttük járkáló shaidókat nem érdekelte, hogy mit csinál a két vízföldi gai'shain nő. Faile elrántotta a kezét.

– Hol hallottad ezt a nevet? – Valami többet meg kellett adnia annál, mint hogy Faile, de amint ráébredt, hogy a shaidóknak fogalma sincs arról, hogy kicsoda Davram Bashere, a Faile Bashere mellett döntött. Alliandrétől és a többiektől eltekintve csak Galina tudta az igazat. Vagy legalábbis azt hitte. – És kinek mondtad még el?

– Nem vagyok süket, úrnőm. Hallottam, amikor Galina egyszer beszélt veletek. – Aravine hangja aggodalmasan, izgatottan csengett. – És nem mondtam el senkinek sem. – Láthatóan nem lepte meg, hogy Faile el akarta titkolni a nevét, bár a t'Aybara név egyértelműen semmit sem mondott neki. Talán neki sem Aravine Carnel volt az igazi neve, vagy legalábbis nem az lehetett a teljes neve. – Itt legalább olyan gondosan meg kell őrizni az ember titkait, mint Amadorban. Tudtam, hogy ezek a nők a te embereid, de nem szóltam senkinek. Tudom, hogy meg akartok szökni. Már a második vagy a harmadik nap óta biztos vagyok benne, és azóta sem láttam semmit, ami miatt meg kellett volna változtatnom a véleményemet. Fogadd el az eskümet, és vigyetek magatokkal! Tudok segíteni, és ami még ennél is fontosabb, megbízhattok bennem! Ezt már azzal is bebizonyítottam, hogy megtartottam a titkaitokat. Kérem!

Az utolsó szó egy kicsit feszülten hangzott, mintha olyasvalaki mondaná, aki nincs hozzászokva az ilyesmihez. Ezek szerint inkább nemesasszony lehetett, mint kereskedő.

A nő persze eddig nem bizonyított be mást, mint hogy ki tudja szaglászni mások titkait, de ez már önmagában is hasznos képesség volt. Másrészről viszont Faile már legalább két olyan gai'shainról hallott, akik meg akartak szökni, és a tulajdon társaik árulták be őket. Néhányan nem riadtak vissza attól, hogy még ilyen körülmények között is csak a saját előnyüket nézzék. De Aravine épp eleget tudott ahhoz, hogy minden tervüket tönkretegye. Faile újra az elrejtett késre gondolt. Egy halott nő semmit sem árulhatna el! De a kés jó félmérföldnyire volt tőle, és amúgy sem tudná elrejteni a holttestet – no meg különben is, a nő már alighanem azzal is kivívta volna Sevanna tetszését, ha elárulja neki, hogy Faile meg akar szökni. A két keze közé fogta Aravine kezét, és éppolyan gyorsan elmormolta a szöveget, mint az előbb a másik nő.

– A Fény színe előtt elfogadom a hűségesküdet, megvédelek és támogatlak téged és a tieidet a csata viharában éppúgy, mint a tél hidegében vagy mindabban, amit a Sors utunkba vethet. Most pedig mondd el, hogy tudsz-e még valakit, aki megbízható? Nem csak akit megbízhatónak vélsz, hanem akiről tudod, hogy megbízhatunk benne.

– Olyat nem, akire ezt a titkot is rábíznám, úrnőm! – mondta Aravine komoran, de az arca megkönnyebbülten fénylett. Nem volt benne biztos, hogy Faile elfogadja az esküjét. Faile épp ezért a megkönnyebbülésért kezdett el végre valóban bízni benne. De még csak kezdett; egyáltalán nem bízott meg benne teljesen. – A fele társaság a tulajdon édesanyját is eladná, ha azzal megszabadíthatná magát, a másik fele pedig túlságosan fél, vagy túlságosan meg van döbbenve ahhoz, hogy ne essen pánikba az első nehézségnél. Persze nyilván vannak még megbízható emberek, és figyelek is egyet-kettőt, de nagyon óvatosnak kell lennem! Egy hiba is épp egyel több, mint amennyit megengedhetek.

– Nagyon óvatosnak kell lennünk! – értett vele egyet Faile. – Sevanna valóban küldetett értem?

– Ha nem tette volna...

Mint kiderült, Sevanna valóban magához hívatta Faile-t, és a nő sietve oda is ment a sátorhoz – igazság szerint sokkal jobban sietett, mint szerette volna –, dühítette, hogy Sevanna minden intésére így ugrik, de senki sem törődött vele, amikor belépett, és alázatosan megállt az ajtó mellett.

Sevanna nem egy alacsony aiel sátorban lakott, hanem egy akkora vörös sátorban, hogy két központi pózna is kellett a kifeszítéséhez. Majdnem egy tucat tükrös állólámpa világított benne. A két aranyozott parázstartó nem árasztott túl sok meleget, és a vékonyka füstszálak észrevétlenül kanyarogtak ki a szellőzőnyílásokon, de odabenn mégiscsak egy kicsit melegebb volt, mint kint. A havat gondosan ellapátolták, mielőtt leterítették volna a drága szőnyegeket: a padló csupa kék, zöld, vörös volt, élénk teari labirintusminták, virágok és állatok képei váltogatták egymást. A szőnyegeken mindenütt selyembojtos párnák hevertek, és az egyik sarokban egy hatalmas, aprólékosan faragott, vastagon aranyozott szék állt. Faile még sosem látta, hogy bárki ült volna benne, de tudta, hogy a bútordarab jelenléte a törzsfőnök jelenlétét szimbolizálja. Örült, hogy lesütött szemmel állhatott. Három másik aranyöves és nyakörves gai'shain volt még a sátorban, az egyik egy jókora, szakállas férfi: mind arra vártak, hogy esetleg szükség legyen a szolgálataikra. Sevanna is a sátorban tartózkodott, akárcsak Therava. Sevanna magas volt, egy kicsikét még Faile-nál is magasabb, halványzöld szemekkel és vert aranyként ragyogó hajzuhataggal. Gyönyörű lett volna, ha telt ajkán nem látszik annyira mindent elemésztő kapzsisága. A szemén, a haján és napbarnított bőrén kívül semmi sem tűnt benne aielnek. Fehér selyemblúzt viselt, sötétszürke selyem lovaglószoknyát, és a halántékára hajtogatott kendő bíborvörösen és aranylóan ragyogott. Az is selyem volt, persze. A szoknyája alól vörös kis csizmácskák villantak ki, ahányszor csak lépett egyet. Minden ujján drágaköves gyűrűk csillogtak, és a nyakláncait és karkötőit ujjbegynyi igazgyöngyből, csiszolt gyémántból, galambtojás nagyságú rubinokból, zafírokból és smaragdokból fonták. Someryn ékszerei szürkének tűntek volna mellette. Egyik drágaságot sem az aielek készítették. Therava viszont ízig-vérig aiel volt, sötét gyapjút és fehér algodét viselt, a keze csupasz volt, a nyakláncai és karkötői pedig csak aranyból vagy elefántcsontból készültek. Nem hordott gyűrűt, sem ékköveket. Magasabb volt a legtöbb férfinál is, sötétvörös hajába már számos ősz szál vegyült, és a sasénál is élesebb, kék tekintetével úgy méregette Sevannát, mint egy éhes ragadozó a gyenge báránykát. Faile tízszer inkább magára haragította volna Sevannát, mint Theravát, de a két nő most egymással szemben állt egy elefántcsonttal és türkizzel kirakott asztal felett, és Sevanna legalább ilyen dühösen meredt vissza Theravára.

– Ami ma történt, az veszélyt jelent! – mondta Therava úgy, mint aki már nagyon unja, hogy újra és újra el kell ismételnie a mondandóját. És mint aki mindjárt előrántja az övéről a kést. Beszéd közben a markolattal játszadozott, és Faile úgy vélte, egyáltalán nem öntudatlanul. – Akkora távolságot kell tennünk magunk közé és a özé, ami történt, amekkorát csak tudunk, és ráadásul minél hamarabb! Keletre tőlünk hegyek vannak. Ha egyszer odáig elértünk, ott biztonságban kivárhatjuk, amíg össze nem gyűlnek újra a klánok. A klánok sosem szóródtak volna szét, ha nem lettél volna olyan biztos magadban, Sevanna!

– Biztonságról beszélsz? – nevetett fel Sevanna. – Csak nem úgy megöregedtél, hogy kihullott az összes fogad, és csak kenyeret meg tejet ehetsz? Figyelj! Milyen messze vannak azok a hegyek, amelyekről beszélsz? Hány napba, hétbe telne, mire odaérünk ebben az átkozott hóban? – A köztük álló asztalra mutatott, ahol egy térkép volt szétterítve. Két vaskos aranytál és egy háromágú arany gyertyatartó fogta le. A legtöbb aiel lenézte a térképeket, de Sevanna ugyanúgy rájuk szokott, mint a többi vízföldi holmira. – Bármi történt is, az messze volt, Therava, ebben te is egyetértettél a többi Tudós Asszonnyal. Ez a város tele van élelemmel, és hetekig ellát minket, ha itt maradunk. Ki merné megakadályozni, hogy itt maradjunk? És ha várunk még egy kicsit... Te is hallottad a híreket, beszéltél a futárokkal. Két vagy három héten belül, de legrosszabb esetben is négy hét múlva tíz újabb klán csatlakozik hozzánk. Talán még több. Addigra elolvad a hó is, ha hihetünk a városban elfogott vízföldieknek, és gyorsabban haladhatunk, ahelyett, hogy mindent magunk után kellene vonszolunk a szánokon!

Faile azon gondolkozott, hogy vajon a városiak a sárról szóltak-e Sevannának, vagy sem.

– Tíz újabb klán csatlakozik hozzád – mondta Therava szárazon, csak az utolsó szócskát nyomta meg. A keze ráfeszült a kés markolatára. – A törzsfőnök helyett beszélsz, Sevanna, és engem azért választottak ki, hogy a tanácsadód legyek, hiszen a törzsfőnököknek is van tanácsadójuk, akiknek a javaslatát meg kell fogadni a törzs érdekében. Én pedig azt javaslom, hogy induljunk el keletnek, és folyamatosan tartsunk is arra! A többi klán a hegyekben is éppolyan könnyedén csatlakozhat hozzánk, mint itt, és ha egy kicsit éhesek leszünk útközben, hát akkor mi van? Mindannyian hozzászoktunk már a nélkülözéshez.

Sevanna a nyakláncát babrálta, és a jobb kezén csillogó hatalmas smaragdgyűrű úgy égett az állólámpák tüzében, mint a zöld tűz. A szája megfeszült, és ettől valahogy még éhesebbnek tűnt. Lehet, hogy egykor hozzá volt szokva a nélkülözéshez, de a sátrát uraló hideget leszámítva többé nem akarta megtapasztalni.

– Én beszélek a törzsfőnök nevében, és azt mondom, hogy itt maradunk! – A hangja több mint kihívó volt, de nem hagyta, hogy Therava válaszoljon neki. – Ó, látom, Faile már meg is érkezett. Az én jó, engedelmes kis gai'shainom. – Leemelt egy rongyba csavart kis csomagocskát az asztalról, és kibugyolálta. – Felismered ezt, Faile Bashere?

Sevanna kezében egy másfél tenyér hosszú pengéjű, egyik oldalán élezett kés csillant, az a fajta, amilyet a legtöbb parasztgazda használ. Faile felismerte a fanyélen sorakozó szögek alkotta mintát, és a pengén megvillanó kis csorbát. Ez volt az a kés, amit ellopott, és gondosan elrejtett. Nem szólt egy szót sem. Nem volt mit mondania, a gai'shainoknak tilos volt fegyvert birtokolniuk, még egy késük sem lehetett, csak akkor használhatták, ha a főzéshez húst vagy zöldséget kellett aprítani. Ennek ellenére önkéntelenül is összerándult, amikor Sevanna folytatta:

– Jó is, hogy Galina idehozta nekem, még mielőtt használhattad volna! Bármire is! Ha leszúrtál volna valakit, nagyon, nagyon mérges lettem volna rád.

Galina? Hát persze! Az aes sedai nem hagyhatta, hogy megszökjenek, mielőtt teljesítették a követeléseit.

– Meg van döbbenve, Therava! – Sevanna felkacagott, mint aki igazán jól szórakozik. – Galina tudja, hogy mi a jó gai'shain dolga, Faile Bashere! Mit tegyek vele, Therava? Ebben például szívesen kikérném a tanácsodat. Számos vízföldit megölettem már, mert fegyvereket rejtegettek, de sajnálnám őt is elveszíteni.

Therava egy ujjal felbillentette Faile állát, és a nő szemébe nézett. Faile pislogás nélkül állta a tekintetét, de érezte, hogy a térde megremeg. Nem is próbálta azzal áltatni magát, hogy csak a hideg miatt. Faile tudta magáról, hogy nem gyáva, de ahogy Therava ránézett, úgy érezte magát, mint egy nyúl a sas karmában, életben, várva, hogy a kegyetlen csőr beletépjen. Therava mondta neki, hogy kémkedjen Sevanna után, és bármilyen körülményesen fogalmazta meg a feltételeit, a nő tudta, hogy a Tudós Asszony egy pillanatig sem habozna elvágni a torkát, ha azt gyanítaná, hogy nem végzi rendesen a munkáját. Nem kellett úgy tennie, mintha nem félemlítené meg az aiel nő. Csak uralkodnia kellett a rettegésén. Már ha tudott!

– Azt hiszem, azt tervezte, hogy elszökik, Sevanna! De szerintem képes lesz megtanulni, hogy azt kell tennie, amit mi mondunk neki!

A durva faasztalt a Sevanna sátrához legközelebbi nyílt téren állították fel, a sátrak között, alig száz lépésnyivel odébb. Faile először azt hitte, ráadásul a mezítelenség szégyene lesz a legrosszabb az egészben, hogy a jeges szélben máris libabőrös lett a teste. A nap alacsonyan ült a látóhatár fölött, a levegő egyre hidegebb lett, és hajnalig még sokat fog esni a hőmérséklet. Reggelig kellett ott maradnia. A shaidók hamar rájöttek, hogy a vízföldieket mi szégyeníti meg a legjobban, és azt használták büntetésnek. Faile úgy érezte, hogy belehal a pirulásba, ahányszor csak valaki ránéz, de a mellette elhaladó shaidók még csak rá sem pillantottak. Az aielek között a meztelenség önmagában még nem volt szégyenletes. Aravine megjelent előtte, de csak annyi ideig lassított le, hogy odasúgjon neki:

– Tarts ki! – Aztán már el is tűnt. Faile megértette. Akár hűséges volt hozzá a nő, akár nem, nem segíthetett neki ebben a helyzetben.

Egy rövid idő elteltével Faile-t már egyáltalán nem aggasztotta a szégyen. A csuklóját a háta mögött kötötték össze, aztán hátracsavarták a bokáját, és a könyökéhez kötözték. Most már értette, hogy Lacile és Arrela miért lihegtek: ebben a helyzetben a puszta levegővétel is erőfeszítés volt. A hideg egyre elviselhetetlenebbé vált, és Faile megállíthatatlanul remegett, de hamarosan ez is csak másodlagos kín lett. A lábában és a vállában görcsölni kezdett minden izom, meghajlított tagjai égtek, mint a tűz, és egyre szorosabban és merevebben feszítették a köteleket. Minden erejére szüksége volt, hogy ne sikítson. Ez töltötte ki az egész létét.

Nem – fog – sikítani! De a Fényre, hogy fájt mindene!

– Sevanna azt mondta, hogy reggelig itt kell maradnod, Faile Bashere, de azt nem mondta, hogy senki sem lehet itt veled!

Vagy egy tucatszor pislognia kellett, mire kitisztult a látása. Az izzadság csípte a szemét. Hogyan izzadhatott, hiszen csontig volt fagyva? Rolan állt ott előtte, és meglepő módon mindkét kezében egy alacsony bronz parázstartó volt, melyeknek a lábát ronggyal tekerte át, hogy ne égessék meg a tenyerét. Amikor meglátta, hogy a nő döbbenten mered a parázstartókra, megvonta a vállát.

– Egyszer régen igazán nem zavart volna, hogy a hidegben kell töltenem az éjszakát, de nagyon elpuhultam, mióta átkeltünk a Sárkányfalon.

Faile kis híján felkiáltott, amikor a férfi betette a parázstartókat az asztal alá. A meleg felszállt a deszkák között. Az izmai még mindig sikoltozva görcsöltek, de ó, ez az áldott meleg! Megakadt a lélegzete, ahogy a férfi az egyik karját a mellkasára tette, a másikat pedig behajlított térdére. Hirtelen azt érezte, hogy a könyökét már nem feszíti úgy a kötél. Rolan... megnyomta. A férfi egyik kezével Faile combját kezdte masszírozni, és nő kis híján felsikoltott, mert Rolan ujjai belemélyedtek görcsbe rándult izmaiba, aztán a görcs oldódni kezdett. Még mindig fájt mindene, fájt, ahogy a férfi masszírozza, de abban az egy izomkötegben kezdett változni az égető fájdalom. Egyelőre még nem csökkent, de Faile tudta, hogy ha a férfi folytatja, amit elkezdett, idővel a kín is alábbhagy.

– Ugye nem zavar, ha elfoglalom magam valamivel, miközben azon gondolkozom, hogy mivel is nevettethetnélek meg? – kérdezte Rolan.

Faile hirtelen ráébredt, hogy teli torkából kacag, és egyáltalán nem hisztérikusan. Vagy legalábbis csak részint hisztérikusan. Meg volt kötözve, mint egy sütni való kecske, és már másodjára menti meg ez az ember a fagyhaláltól, akit lehet, hogy végül mégsem szúr majd le. Sevanna mostantól kezdve minden lépését figyeli, és könnyen lehet, hogy Therava meg akarja majd öletni, hogy példát statuáljon a többieknek, de tudta, hogy meg fog menekülni. Ha egy ajtó becsukódott, valahol kinyílt egy másik. Meg fog menekülni! Addig nevetett, amíg csak sírni nem kezdett.

II. KÖTET

Tizedik fejezet

Lángoló jelzőfény

A tágra nyílt szemű szobalány sokkal jobban hozzá volt szokva ahhoz, hogy kenyeret dagasszon, mint ahhoz, hogy aprócska gombokkal bajlódjon, de végül azért csak begombolta Elayne sötétzöld lovaglóruháján az utolsót is, hátralépett, és meghajolt. Lihegett, bár nehéz lett volna eldönteni, hogy az összpontosítás merítette ki ennyire, vagy csak így meg volt illetődve, hogy a leányörökös személyes szolgálatára rendelték. Az Elayne balján csillogó nagykígyós gyűrűnek is köze lehetett az ámulatához. Légvonalban ugyan csak húsz mérföldnyire volt a Matherin Ház udvarháza az Erinin örökké forgalmas folyópartjától, de az út sokkal hosszadalmasabban tekergőzött át a Chishen hegyeken. Az itteniek legfeljebb a közeli Murandyből átrabló marhatolvajokhoz voltak hozzászokva, nem pedig az úri látogatókhoz – különösen nem egy olyan úri látogatóhoz, aki egyszerre Andor leányörököse és egy aes sedai. Láthatóan ez a sok megtiszteltetés egyszerre már meghaladta némelyik szolgáló képességeit. Elsie már-már fájó óvatossággal hajtogatta össze Elayne előző este viselt sötétkék selyemruháját, és lassan, ügyetlenkedve rakta bele az öltözőszobában várakozó két jókora utazóláda egyikébe. Olyan óvatos volt, olyan lassú, hogy Elayne kis híján átvette tőle a munkát.

Eleinte rosszul aludt, nyugtalanul forgolódott, fel-felriadt, aztán pedig mikor végre rendesen elnyomta az álom, későig durmolt. Most már szinte toporzékolt türelmetlenségében, hogy végre indulhasson vissza Caemlynbe. Ez volt az ötödik alkalom, hogy a főváros falain kívül töltötte az éjszakát, mióta megtudta, hogy miféle veszedelem fenyegeti otthonát. Minden egyes alkalommal egy napot töltött távol Caemlyntől, és három vagy négy, egyszer pedig öt olyan udvarházat keresett fel, amelynek az urát vagy úrnőjét vér vagy eskü kötötte a Trakand Házhoz. Minden egyes látogatás sok időbe tellett. Az idő súlya úgy húzta le a csontjait is, mint az ólom, de tudta, hogy milyen fontos a megfelelő megjelenés. Szüksége volt a lovaglóruhákra, hacsak nem akart egyik udvarháztól a másikig a rendes ruhájában lovagolni órákon át a hóban, hogy aztán gyűrötten és szakadtan érkezzen meg, mint egy menekült, úgyhogy mikor megérkezett, át kellett öltöznie, akár csak pár órát töltött ott, akár ott is szálltak meg éjszakára. Az idő nagyobb része azzal telt el, hogy kihámozták lovaglóruhájából, feladták rá a rendes ruháját, és aztán visszaöltözött az úti holmijába, de ha lovaglóruhában beszélt volna az uraságokkal, akkor sietős, kétségbeesett lányka benyomását keltette volna, akinek szüksége van a segítségre. A leányörökös kis diadémja és a csipkeszegélyes, díszes selyemruha, amit ráérősen szedtek elő a jókora utazóládákból minekutána Elayne pihent egy kicsit, és megmosakodott, azt mutatta, hogy magabiztos és erős. A legszívesebben magával hozta volna a tulajdon szobalányát, hogy még tovább erősítse ezt a benyomást, de Essande öreg volt már az ilyen téli utakhoz. És Elayne azt is sejtette, hogy az ősz hajú nő lassúsága halálra idegesítette volna. De még Essande sem lehetett volna olyan lassú, mint ez a kiguvadt szemű kis Elsie!

Elsie végre a kezébe nyomta prémszegélyes bíbor köpenyét egy sietős meghajlással, és Elayne gyorsan a vállára vetette a meleg ruhadarabot. A kőkandallóban lobogtak a lángok, de a szobában így sem volt meleg, és mostanában nem tudta kellően megbízhatóan figyelmen kívül hagyni a külső hőmérséklet kellemetlen hatásait.

A lány ismét meghajolt, és megkérdezte, hogy elmenjen-e szólni az embereknek, hogy levihetik már őfelsége útiládáit, ha őfelsége úgy gondolja. Mikor először szólította így, Elayne lassan, kedvesen elmagyarázta neki, hogy még nem királynő, de a lányt láthatóan halálra rémítette a gondolat, hogy egyszerűen úrnőmnek, vagy netán hercegnőnek szólítsa, bár ez utóbbi kifejezetten ódivatúnak számított Andorban. Akár illett persze ez a megelőlegezett „őfelsége”, akár nem, Elayne-t általában elégedettséggel töltötte el, ha valaki végre elismerte, hogy jogos a trónigénye – ma reggel viszont túl fáradt volt ahhoz, hogy ideges türelmetlenségen kívül bármit is érezzen. Menni akart már. Nagy nehezen elfojtott egy ásítást, és kurtán odavetette Elsienek, hogy igen, mehet, de siessen, aztán a berakásos faajtóhoz fordult. A lány előreszaladt, hogy kinyissa az ajtót, és ez sokkal tovább tartott, mintha Elayne maga nyitotta volna ki, mert Elsie előtte is, közben is, és utána is pukedlizett egyet. Elayne selyem lovaglószoknyája haragosan suhogott, ahogy a lány kivonult a szobából. Úgy érezte, hogy ha Elsie csak még egyszer pukedlizett volna, sikítani kezd!

De nem ő sikoltott, hanem Elsie – még mielőtt Elayne akár csak három lépést megtehetett volna, a lány halálra rémülten ordított fel, mint akiknek a félelemtől majdnem megpattan a torka is. Elayne köpenye meglebbent, ahogy a lány hirtelen körbefordult, és magához ölelte az Igazi Forrást. Érezte, ahogy a saidar telten átözönlik rajta. Elsie a halványbarna padlólapok közepén futó, keskeny kis szőnyegcsíkon állt, és mindkét kezét a szájára szorította, úgy nézett a másik irányba. Arrafelé két keresztfolyosó is nyílt, de Elayne sehol sem látott senkit.

– Mi volt az, Elsie? – csattant fel Elayne. Többfajta fonatot is a megszövés határán tartott, az egyszerű levegőhálótól az akkora tűzlabdáig, ami a fél épületet lebontotta volna előtte, ha kell, és amilyen rossz kedve volt, bármelyiket szívesen kipróbálta volna valakin. Mostanában több, mint ingadozó volt a kedélye.

A lány hátranézett a válla fölött, egész testében remegett, és ha eddig tágra nyílt szemmel leste Elayne minden mozdulatát, hát most akkorára nyitotta a szemét, hogy kis híján kiesett a fejéből. A kezét továbbra is a szájára szorította, mintha attól tartana, hogy ha elengedi, újra sikítani kezd. Sötét hajú volt, a szeme is sötét, magas, telt lány a Matherin Ház szürke-kék egyenruhájában – persze nem volt már lány, legalább négy évvel idősebb volt Elayne-nél, de olyan gyerekesen viselkedett, hogy nehéz lett volna másképp gondolni rá.

– Mi volt az, Elsie? És ne mondd, hogy nem láttál semmit! Úgy nézel ki, mint aki szembetalálta magát egy kísértettel!

A lány arca megrándult.

– Épp az történt – mondta bizonytalanul. Az, hogy nem szólította Elayne-t felségnek, hűen tolmácsolta, hogy mennyire meg van riadva. – Nelein úrnőt láttam, Aedmun úr megboldogult öreganyját! Meghalt, mikor én még kiskölyök voltam, de emlékszem, még Aedmun úr is lábujjhegyen járt idehaza, ha őnagysága dühös volt, a szobalányok már attól is megijedtek, ha rájuk nézett, és az idelátogató finom hölgyek és urak is... Mindenki félt tőle! És itt volt, épp itt, az orrom előtt, és olyan dühösen nézett...

Elhallgatott és fülig pirult, mikor Elayne hangosan nevetni kezdett. A leányörökös kacagásában több megkönnyebbülés volt, mint öröm. A Fekete ajah mégsem követte Aedmun nagyúr udvarházába is! Nem vártak rá kivont tőrrel az orgyilkosok, sem az Elaidához hű nővérek, hogy visszatoloncolják Tar Valonba! Sokszor álmodott ilyesmiről, általában egyetlen egy álom leforgása alatt. Elengedte a saidart – most sem volt könnyebb önként lemondania róla, mint máskor – mindig fájt, mikor az öröm és az élet teljessége elhalványult. Matherin mögötte állt, de Aedmun aligha örült volna, ha ijedtében lerombolja az otthonát!

– A holtak nem bánthatják az élőket, Elsie! – mondta gyengéden. Annál is gyengédebben, minthogy az előbb kinevette a lányt. A legszívesebben még most is megrángatta volna a fülét, hogy így ráijesztett! – Már nem tartoznak ebbe a világba, és nem érhetnek semmihez. Hozzánk sem!

A lány bólintott, ismét pukedlizett egyet, de a szeme ugyanúgy kidülledt ijedtében, és még a szája is remegett. Látszott rajta, hogy ennyi még nem győzte meg, de Elayne-nek nem volt rá ideje, hogy őt pátyolgassa.

– Hívd az embereket, hogy vigyék el a ládáimat, Elsie – mondta határozottan –, és ne félj, hogy kísértetekkel találkozol!

A lány ismét csak pukedlizett egyet, és meglódult, de előtte rettegve körbenézett, hogy Nelein úrnő nem ugrik-e ki a falburkolatból. Kísértetek! Ez a buta lány tényleg nem nőtt még fel!

A Matherin Ház régi volt, bár se nem nagy, se nem erős, és a bejárathoz vezető lépcső széles volt, és márványkorlát szegélyezte. A bejárati csarnok is egész nagy volt, szürke és kék padlócsempe fedte, és vastag láncokon tükrös olajlámpák lógtak a vagy húsz lábbal feljebb lévő mennyezetről. Semmi nem volt learanyozva, és kevés volt a berakás is, de díszesen faragott ládák és szekrénykék szegélyezték a falat, és az egyik oldalon két kifejezetten szép faliszőnyeg ékesítette a termet. Az egyiken egy vadászjelenet volt látható: a férfiak lóhátról próbálták meg elejteni a leopárdot. Ez a legjobb esetben is kétséges kimenetelű ügylet volt. A másikon a Matherin Ház asszonyai egy kardot adtak Andor első királynőjének. A Matherin Ház tagjai igen nagyra voltak ezzel az esettel, bár senki sem tudhatta biztosan, hogy valóban megtörtént-e.

Aviendha már odalenn várta; ingerülten járkált fel-alá a teremben, és Elayne felsóhajtott láttára. Egy szobában aludtak volna, ha ezt a Matherinek nem vették volna sértésnek, hogy nem tudnak egyszerre két előkelő vendéget is elhelyezni, de Aviendha persze nem értette meg, hogy minél kisebb egy Ház, annál büszkébb. A kis Házaknak gyakorta nem is volt másuk, csak a büszkeségük. Pedig igazán megérthette volna a büszkeséget, hiszen belőle is szinte sütött a vad erő és büszkeség.

Egyenesen tartotta magát, egy kicsit még Elayne-nél is magasabb volt, halvány blúzára sötét, vastag kendőt borított, és egy összehajtogatott szürke kendővel fogta össze hosszú, vörös haját – maga volt a megtestesült aiel Tudós Asszony, bár alig egy évvel lehetett idősebb Elayne-nél. A fókuszálni képes Tudós Asszonyok gyakran tűntek fiatalabbnak a valódi életkoruknál, és Aviendha kellően magabiztos volt ahhoz, hogy már kész Tudós Asszonynak tűnhessen. Most legalábbis fensőbbségesnek és magabiztosnak tűnt, bár máskor a két lány úgy vihogott, mint a csitrik. Persze Aviendha nem viselt más ékszert, csak egy hosszú, kandori ezüstláncot, egy teknősbéka alakú kis brosst és egy széles elefántcsont karkötőt, míg a Tudós Asszonyok mindig több tucat nyaklánccal és karkötővel csörömpöltek – de hát Aviendha még csak egy egyszerű tanítvány volt. Elayne persze sosem gondolt úgy rá, mint egy egyszerű bármire, de néha gondot okozott, hogy Aviendha még tanul. Elayne sokszor úgy érezte, hogy a Tudós Asszonyok őt is tanítványként kezelik, vagy legalábbis nem úgy tekintenek rá, mint aki már befejezte a képzését. Ostoba gondolat, de mégis, néha...

Mikor Elayne leért a lépcsőn, Aviendha megigazgatta a kendőjét, és ránézett.

– Jól aludtál? – kérdezte vidám hangon, de zöld szeme aggodalmasan csillogott. – Ugye nem küldettél borért, hogy jobban tudjál aludni? Gondoskodtam róla, hogy vacsorára csak felvizezett bort kaphass, de láttam, hogy nézel a kancsóra!

– Igen, anyuci! – válaszolta Elayne betegesen édeskés hangon. – Nem, anyuci! Csak azon gondolkoztam, anyuci, hogy Aedmun hol tett szert ilyen pompás borra! Szégyen volt felvizeztetni! És megittam a kecsketejet is, mielőtt lefeküdtem volna!

Ha bármitől is rosszul lesz a terhessége alatt, hát a kecsketejtől biztosan! El sem tudta hinni, hogy egykor szerette! Aviendha a csípőjére tette a kezét, és olyan sértetten nézett Elayne-re, hogy a másik lánynak önkéntelenül is nevetnie kellett. Az áldott állapotnak megvoltak a maga hátrányai, attól kezdve, hogy a kedélyállapota egyik pillanatról a másikra megváltozott, azon át, hogy sokkal érzékenyebb volt a melle, egészen addig, hogy egyfolytában fáradtnak érezte magát – de sok szempontból az volt a legkellemetlenebb, hogy mindenki pátyolgatta. A királyi palotában mindenki tudta, hogy várandós – a többség jóval azelőtt tudta már, hogy ő maga rájöhetett volna, hála Min látomásainak és annak, hogy nem tudott lakatot tenni a szájára –, és Elayne úgy érezte, hogy még kiskorában sem halmozták el ilyen fojtogató törődéssel.

Ennek ellenére a tőle telhető legjobb képet vágta a dologhoz. Általában legalábbis. Végtére is csak segíteni akartak neki! De annyira örült volna, ha a környezetében nem hiszi azt minden egyes nő, hogy attól, hogy gyermeket vár, elveszítette a józan eszét is! Mi az, hogy a környezetében! Minden nő, akivel csak találkozott, így viselkedett! És azok voltak a legrosszabbak, akik maguk még sosem szültek gyermeket.

Most, hogy a gyermekére gondolt... Néha úgy szerette volna, ha Min azt is elárulja, hogy vajon fiú lesz-e, vagy lány; avagy inkább ha Aviendha vagy Birgitte pontosan fel tudták volna idézni, hogy mit is mondott a lány – azon az éjszakán rengeteg bort ittak meg ők hármasban, és Min elhagyta a palotát jóval azelőtt, mielőtt Elayne megtudta volna, hogy erről is kifaggathatná. Most, hogy a benne növekedő gyermekre gondolt, ismét csak az eszébe jutott Rand, éppúgy, mint ahogy eszébe jutott a gyermek, ahányszor csak a férfira gondolt. Az egyik olyan biztosan következett a másikból, mint ahogy a felforrt tej kifut a lábasból. Rettenetesen hiányzott neki Rand, de mégsem hiányolhatta. A férfi egy kis része, létének érzése mindig ott lapult az agya egy eldugott zugában, hacsak el nem kendőzte, ugyanúgy, mint az a másik kis érzéscsomag, ami a másik őrzőjét, Birgittét jelezte. De sajnos a kötésnek is megvoltak a maga határai. Annyit tudott csak, hogy a férfi valahol nyugaton van, olyan messze tőle, hogy éppen csak azt tudta megmondani, hogy még él. Ennél semmi többet, bár Elayne úgy vélte, hogy tudná, ha a férfit komoly baj érné. Abban sem volt biztos, hogy valóban szeretné-e tudni, hogy mire készül Rand. Miután otthagyta Caemlynt, sokáig messze, messze délen volt, és most, épp ma reggel, hirtelen nyugatra utazott. Igazán zavaró volt, hogy az egyik pillanatban még az egyik irányban volt a férfi, a másikban pedig teljesen máshol érezte, és még messzebb volt tőle, mint eddig. Lehet, hogy az ellenségeit üldözte, vagy előlük menekült, de még vagy ezer más okból is nekivághatott az útnak – Elayne remélte, hogy valami ártalmatlan ügyben indult ilyen messzire. Így is hamar el fogja veszíteni, hiszen a fókuszálni képes férfiak hamar belepusztultak a saidin rontásába, de annyira szerette volna minél tovább életben tartani!

– Jól van – mondta Aviendha, mintha csak olvasna a gondolataiban. Ők is érezték egymást, mióta kölcsönösen egymás anyavéréül fogadták a másikat, de ez nem volt olyan részletes, mint az őrző és nővér közti kötés, ami Randet Elayne-hez, Aviendhához és Minhez fűzte. – Ha megöleti magát, levágom a füleit is, olyan mérges leszek!

Elayne pislogott egyet, aztán ismét felnevetett, és egy riadt pillantás után Aviendha is kacagni kezdett. Az egész egyáltalán nem volt mulatságos, legfeljebb egy aiel találta volna annak – Aviendha humorérzéke rettenetesen furcsa volt – de Elayne nem tudta abbahagyni a nevetést, és Aviendha is éppilyen tehetetlennek tűnt. Csak úgy rázta őket a kacagás, összeölelkeztek, és a világ minden kincséért sem engedték volna el egymást. Olyan különös volt az élet. Ha pár évvel ezelőtt azt mondta volna valaki Elayne-nek, hogy megosztja az imádott férfit egy másik nővel – két másik nővel! –, azt hitte volna, hogy az illető megbolondult. Maga az ötlet is illetlennek tűnt volna. De legalább annyira szerette Aviendhát, mint Randet, még ha máshogy is, és tudta, hogy az aiel lány is ugyanannyira szereti a férfit, mint ő maga. Ha ezt megtagadta volna, azzal Aviendhát is megtagadja, és ennyi erővel akár arra is kérhették volna, hogy bújjon ki a bőréből. Az aielek körében gyakori volt, hogy a nővérek vagy a jó barátnők ugyanahhoz a férfihoz mentek feleségül, és nem nagyon hagyták, hogy választottjuk tiltakozzon. Elayne biztos volt benne, hogy feleségül fog menni Randhez, akárcsak Aviendha vagy Min. Bárki bármit gondolt erről, ez így lesz, és kész. Feltéve, hogy Rand megéri azt a napot.

A lányt hirtelen elöntötte a félelem, hogy a nevetése sírásba fullad. A Fényre, hadd ne legyen ő is sírós gyermekvárás közben, mint ahogy az sok nővel megesett! Az is épp elég rossz volt, hogy nem tudta, hogy a következő pillanatban sírni fog-e, vagy nevetni, netán dühöngeni! Néha órákig is teljesen normálisan érezte magát, máskor viszont olyan volt, mintha egy rakoncátlan kisgyerek labdája lenne, amit leejtettek egy lépcsőn, és most megfékezhetetlenül, vadul pattog lefelé. Ma reggel nagyon a lépcsőn érezte magát.

– Jól van, és jól is lesz! – suttogta Aviendha vadul, mintha azzal biztosíthatná a legjobban a férfi életben maradását, hogy mindent kiirt, ami megölhetné.

Elayne az ujja hegyével letörölt a nővére arcáról egy könnycseppet.

– Jól van, és jól is lesz! – értett vele egyet lágyan. De a saidint nem irthatták ki, és Elayne tudta, hogy az Egyetlen Hatalom férfi részét megrontó mocsok fog végezni a férfival.

A felettük lógó lámpások fénye megvillant, ahogy a kintre nyíló ajtók egyike kitárult, és még jegesebb levegő csapott be a terembe, pedig amúgy is elég hideg volt odabenn. Sietve elléptek egymástól, bár továbbra sem engedték el a másik kezét. Elayne igyekezett olyan nyugodt arcot vágni, hogy azt bármelyik aes sedai megirigyelhette volna. Nem engedhette meg magának, hogy bárki úgy lássa, mintha baráti ölelésben keresne vigaszt. Egy uralkodó, vagy bárki, aki uralkodni akart, nem lehetett gyenge vagy sírós az alattvalói előtt. Így is már épp eleget pletykáltak róla, jót is, rosszat is. Jóságos volt vagy kegyetlen, igazságos vagy kiszámíthatatlan, bőkezű vagy zsugori, attól függően, hogy ki mesélt róla. Egyelőre szerencsére a híresztelések kiegyensúlyozták egymást, de ha valaki azt látta volna, hogy a leányörökös a barátnője karjában zokog, akkor alighanem annak is híre kelne, hogy félős. Ha az ellenségei azt hiszik, hogy fél, csak még jobban elszemtelenednek! És meg is erősödnek. A gyávaság olyasfajta megítélés volt, mint a zsíros sár; az ember sosem tudta magáról teljesen lemosni. A történelemben már többször is feljegyeztek olyan esetet, hogy egy nő csupán azért nem nyerte el az Oroszlános Trónt, mert gyávának hitték. Egy sikeres uralkodónak rátermettnek kellett lennie, és nem ártott az sem, ha bölcs volt, de megesett, hogy olyan nők kerültek trónra, akikben nem volt meg egyik sem, és mégis sokáig kormányozták az országot – de kevesen támogattak volna egy gyáva jelöltet, és Elayne nem akart olyan embereket tudni maga mögött, akik egy gyenge és gyáva uralkodót szeretnének.

A férfi belépett, és megfordult, hogy becsukja maga mögött a nehéz ajtót. Csak egy lába volt, mankóval járt, és még az erős bélés dacára is kifoszlott nehéz gyapjúkabátja, ahol a mankó szétdörzsölte. Fridwyn Ros régebben katona volt, most pedig ő igazgatta Aedmun nagyúr háztartását egy kövér írnok segítségével, aki értetlenkedve méregette a leányörököst, döbbent ámulattal tátotta el a száját a gyűrűje láttán, és őszinte megkönnyebbüléssel kotródott vissza számításaihoz, mikor rájött, hogy az úrnő nem miatta jött ide. Alighanem attól tartott, hogy Elayne mélyen belenéz az udvarház számláiba. Ros mester is legalább ekkora meglepetéssel nézte a lány kezén csillogó nagykígyós gyűrűt, de olyan gyermeki örömmel bámult a leányörökösre, és olyan őszintén bánta, hogy most már nem lovagolhat ki a katonákkal, hogy megsegítse, hogy ha hazudott volna, hát olyan jól alakoskodik, hogy már Aedmun nagyúr feje fölül is rég elcsalta volna a tetőt, de még a kövér írnokról is lelopta volna a ruháját. Elayne nem tartott tőle, hogy ez a férfi rosszat mondana róla.

Ros mankója ütemesen kopogott a padlón, ahogy feléjük sántikált, de a férfi ennek ellenére meglehetősen ügyesen hajolt meg előttük. Aviendhának is megadta a kellő tiszteletet. Először megdöbbent, mikor meglátta a lányt, de meglepően hamar felfogta, hogy a két fiatal nő milyen szoros barátságban van, és ha nem is bízott meg teljességgel egy aielben, elfogadta Aviendhát. Ennél többet nem lehetett elvárni tőle sem.

– Az emberek már a málhás állatokra szíjazzák a csomagjait, királynőm, és a kísérete is készen áll! – Ő is azok közé az emberek közé tartozott, akik csak „királynőmnek” vagy „felségnek” voltak hajlandók szólítani Elayne-t, de a hangjába enyhe kétkedés vegyült, mikor a kíséretéről volt szó. Igyekezett köhögésnek álcázni a dolgot, és sietve folytatta. – Az emberek, akiket önnel küldök, szintén lóháton vannak már, elláttam őket, amennyire csak lehetett. A többségükben fiatalok, bár van köztük pár tapasztalt öreg, de mindannyian tudják, hogy az alabárd melyik végét kell fogni. Szerettem volna, ha több embert tudunk önnel küldeni, de mint már mondottam volt, mikor Aedmun nagyúr meghallotta, hogy mások is szemet vetettek arra, ami felséged tulajdona lenne, úgy döntött, hogy nem vár tavaszig. Magához hívatta az összes fegyverest, és elindultak Caemlyn felé. Azóta volt pár heves hóvihar, de kis szerencsével már átjutott a hágókon, és félúton járhat a főváros felé!

Úgy nézett a lányra, mint aki szentül meg van győződve arról, hogy ez így is történt, de Elayne tudta, hogy a férfi még nála is jobban ismeri a helyzetet, és sejti, hogy Aedmun és az összes embere könnyen a hegyek között veszhetett a hóviharokban.

– A Trakand Ház mindig számíthatott a Matherinre – válaszolta Elayne –, és én bízom benne, hogy ez mindig is így lesz! Nagyra becsülöm Aedmun nagyúr hűségét, akárcsak az önét, Ros mester!

Nem sértette meg sem a férfit, sem a Matherin Házat azzal, hogy megígérte, nem feledkezik el a szolgálatairól, vagy hogy jutalmat ajánlott volna cserébe, de a Ros mester arcán felvillanó örömből úgy látta, hogy már ezzel is bőven kárpótolta minden fáradozásáért. A Matherin Házat természetesen meg fogja jutalmazni, ha valóban kiállnak mellette, de ezt nem hozhatta fel, mintha a piacon alkudna.

Ros mester a mankóján bicegve, hajlongva kísérte egész az ajtóig, és egy mély meghajlással vezette ki a széles gránitlépcsőre, ahol vaskos köpenyekbe burkolódzott szolgák vártak rájuk a farkasordító hidegben, és fűszeres forralt bort kínáltak addig is, amíg elő nem vezetik a lovaikat. Elayne halk mormolással utasította el az italt. Amíg nem szokott hozzá a hideghez, mindkét kezére szüksége volt, hogy még szorosabban magára csavarhassa köpenyét. És Aviendha alighanem úgyis kimódolná, hogy hogyan vegye el tőle az italt! Az aiel lány elvett egy csésze bort, miután a fejére és a vállára terítette vaskos vállkendőjét – csak ennyi engedményt tett a borzalmas hidegnek. Persze nem hagyta, hogy megérintse az időjárás. Elayne tanította meg neki, hogy ezt hogyan kell tennie. Elayne ismét megpróbálta ellökni magától a hideget, és legnagyobb meglepetésére ezúttal mintha valóban alábbhagyott volna egy kicsit a fagy érzete. Nem múlt el teljesen – még mindig nagyon fázott –, de már nem érezte úgy, mintha meg lenne fagyva.

Az ég tiszta volt, a nap fényesen ragyogott a hegycsúcsok felett, de a környező ormokról bármelyik pillanatban előgomolyoghattak volna a sötétszürke viharfelhők. A legjobb lenne ma minél hamarabb elérni úti céljukat. Sajnos Elayne magas, fekete herélt lova, Tűzszívű, ma úgy döntött, kiérdemli a nevét, és úgy ágaskodott, párát fújva, tiltakozva, mintha még soha nem vetettek volna rá kötőféket. Aviendha hosszú lábú, szépen ívelt nyakú szürkéje a fejébe vette, hogy utánozza társát, és vadul táncolt a térdig érő hóban. Bármerre ment volna, csak arra nem, amerre a lovászok húzták. Elayne szívesebben adott volna egy nyugodtabb lovat a barátnője alá, de Aviendha maga ragaszkodott ehhez az állathoz, mikor megtudta, hogy a kancát Siswainak hívják. Ez lándzsát jelentett az ősi nyelven. A lovászok hozzáértő nőknek tűntek, de valamiért láthatóan úgy gondolták, le kellene csillapítaniuk az állatokat, mielőtt lovasaik gondjára bíznák őket. Elayne alig tudta megállni, hogy ne ordítson rájuk, hiszen már akkor is sikerrel megülte Tűzszívűt, mikor ők még nem is sejtették, hogy létezik egy ilyen ló!

A kísérete már nyeregbe szállt, hogy ne kelljen a hóban ácsorogniuk. Huszonegynéhány lovas várakozott, a királynő testőrségének fehérgalléros, vörös kabátját, szépen fényezett sisakját és mellvértjét viselve. Ros mester kétségei talán abból fakadtak, hogy a kabátokat selyemből szabták, akárcsak az oldalt fehér csíkkal díszített nadrágokat, és hogy csuklónál és a torkuknál halvány csipkeszegély ékesítette a ruhakölteményt. Inkább díszkíséretnek, mint valódi katonáknak tűntek. De az is lehet, hogy az öreg katona azért nem bízott bennük, mert mind egy szálig nők voltak. Ritka volt, hogy egy nő fegyveres szolgálattal keresné meg a kenyerét, legfeljebb egy-egy kereskedők mellé szegődő testőr, vagy a háborúkban felbukkanó kalandornők tettek ilyet, és Elayne még sosem hallott egy csak nőkből álló katonai szervezetről, amíg ő meg nem alapította ezt itt. Persze ott voltak a Hajadonok, de hát ők aielek voltak, és az egészen más lapra tartozott. Remélte, hogy az emberek egyfajta kényeskedő hóbortnak veszik majd az egészet, és azt hiszik, hogy leginkább a látvány miatt gyűjtötte őket maga köré, mert szépek abban a sok selyemben és csipkében. A férfiak általában lebecsülték a fegyveres nőket, míg csak szembe nem kerültek velük, és a legtöbb nő is azt hitte, hogy ez a világ legégbekiáltóbb ostobasága. A testőrök általában megpróbáltak olyan vadnak tűnni, hogy senkinek még csak eszébe se jusson áttörni a védelmüket, de az ellenségei csak új taktikát választanának, és máshol csapnának le rá, ha a királyi testőrség megszokott, zord férfiaival vetetné magát körbe. Elayne egy olyan testőrséget akart létrehozni, amit az ellenfelei egész addig alábecsülnek, míg csak keserűen meg nem bánják a hibájukat. Azért változtatták meg az egyenruhájukat is ilyen díszesre, hogy ezeket a tévhiteket táplálják – no meg azért is, hogy a testőrnők önbecsülését növeljék, hogy megmutassák nekik, hogy ők tényleg a többi katona felett állnak. Elayne-ben egy szikrányi kétség sem volt afelől, hogy megállnák a helyüket. Minden egyes testőrét, akár kereskedők mellett szolgált, akár Kürtvadász volt, a tudásáért, tapasztalatáért és bátorságáért választotta ki. Készséggel rájuk bízta volna az életét. Már nem egyszer meg is tette.

Az egyikük, egy nyurga nő, vörös köpenyének vállán a hadnagyok két aranycsomójával, a mellkasára tette a karját, és úgy tisztelgett Elayne előtt. Aranyderes lova felvetette a fejét, és a sörényébe font ezüstcsengettyűk halkan felcsilingeltek, mintha ő is tisztelegne a két lány előtt.

– Útra készek vagyunk, úrnőm, és a terep is tiszta! – Caseille Raskovni azok közé tartozott, akik kereskedők mellett szolgáltak, és arafeli kiejtése nem vallott kifinomult nevelésre, de a hangja határozottan és ésszerűen csengett. Ő a megfelelő megszólítást használta a munkaadójával szemben, és Elayne tudta, hogy addig nem is fogja felségnek vagy királynőnek hívni, amíg valóban meg nem koronázzák, de kész lett volna a vérét adni azért, hogy a lány megszerezze a trónt. Manapság csak nagyon kevés olyan embert vettek be a királynő gárdájába, akár férfi volt, akár nő, aki ne lett volna hajlandó erre is. – Azok az emberek, akiket Ros mester összegyűjtött, szintén felkészültek az útra! Már amennyire felkészülhettek!

A férfi megköszörülte a torkát, megigazgatta a mankóját, és a csizmája szárát bámulta makacsul.

Elayne pontosan értette, hogy Caseille mire céloz. Ros mester tizenegy férfit szedett össze az udvarház környékéről, akiket Elayne-nel küldhetett, és felszerelte őket rövid kardokkal, alabárdokkal, és amilyen hátrahagyott páncélokat csak talált, azt is mind rájuk aggatta. Kilenc rostély nélküli ósdi sisakot lelt, és hét horpadt mellvértet, amelyek alighanem több gondot okoznak majd a viselőjüknek, mint amennyire védik őket. A lovak egész jók voltak, bár ilyenkor, télen, hosszú, durva szőr fedte őket, de a lovasok... Bármilyen alaposan be is bugyolálták magukat a hideg ellen, Elayne biztos volt benne, hogy azok nyolcan még nem borotválkoznak, csak hetente egyszer. Vagy annyiszor sem. Az a három pedig, akiket Ros mester tapintatosan „tapasztaltnak” titulált, ráncos volt és aszott, mint egy kosár tavalyi alma, és összesen nem lehetett harminckét foguk! Ros mester nem hazudott neki, és nem próbálta meg becsapni – Aedmun alighanem magával vitt minden fegyver-képes férfit a vidékről, és az összes használható felszerelést is közöttük osztotta szét. Mindenütt ugyanez történt. Úgy tűnt, hogy szerte Andorban mindenütt erős és egészséges emberek indultak meg Caemlyn felé, tele lelkesedéssel, hogy megszerezzék Elayne-nek a trónt. És alighanem most már egyik csapat sem ér oda a város alá időben. Egész álló nap keresgélhetné a nyomukat anélkül, hogy bárkit is találna. De legalább ez a pár kölyök úgy ült a nyeregben, mintha tényleg tudná is használni azokat az alabárdokat! Bár persze nem lehetett olyan nehéz egy nyugodt lovon ülni, és az alabárd nyelét a kengyelbe támasztani. A lány úgy vélte, hogy ezzel még ő is megbirkózna.

– Már tizenkilenc udvarházat meglátogattunk, testvérem – mondta Aviendha lágyan, és közelebb húzódott Elayne-hez, míg csak össze nem ért a válluk –, és ezekkel az emberekkel együtt összeszedtünk kétszázöt kölyköt, akik túl fiatalok ahhoz, hogy a vérüket vegyék, és olyan öregembereket, akiknek már réges-rég le kellett volna tenniük a lándzsát. Eddig nem kérdeztelek erről, hiszen ez a te néped, te ismered őket. De megéri ez ezt a rengeteg időt és vesződséget?

– Persze, hogy megéri, testvérem! – Elayne épp annyira halkan beszélt, nehogy a féllábú veterán vagy a szolgák meghallják, mit mond. A legjobb emberek is megmakacsolták magukat, ha rájöttek, hogy valaki csellel akarja őket rávenni valamire. Különösen akkor, ha arra is ráébredtek, hogy nem is azért jött, hogy elfogadja a segítségüket, amit pedig olyan kínkeservesen szedtek össze, és olyan odaadóan ajánlottak fel. – Mostanra már a folyó partján álló faluban is mindenki tudja, hogy itt vagyok, és a tanyák felén is hallottak már róla, jó pár mérföldes körzetben. Délre a többiek is megtudják a hírt, és holnapra átterjed a környező falvakra és eljut még több tanyára. A hírek igen lassan terjednek télen, különösen ezen a vidéken. Tudják, hogy igényt tartok a trónra, de ha holnap elnyerem, vagy ha holnap meghalok, azt lehet, hogy nem hallják meg tavasz közepéig, de megeshet, hogy csak nyáron ér el ide is a hír. De ma tudják, hogy Elayne Trakand életben van, és selyemruhában, drágakövekkel ékesítve látogatott el a Matherin udvarházba, hogy embereket hívjon a zászlaja alá. Olyanok is azt fogják mondani, hogy láttak és érintettek, akik húsz mérföldnyire laknak innen. Ezt pedig kevesen tudják úgy előadni, hogy egyszersmind ne támogatnának engem, és ha valaki már a puszta kijelentésével támogat, az általában meggyőzi magát arról, hogy amúgy is mellém állna. Andorban most már tizenkilenc helyen csak arról folyik a szó, hogy a múlt héten itt járt a leányörökös, és a hírek minden nap egyre nagyobb területen terjednek el, mint a tintafolt. Ha elég időm lenne rá, minden egyes andori falut meglátogatnék! Ez ugyan semmit sem változtat azon, hogy mi lesz Caemlynben, de ha elnyertem a trónt, minden ezen múlhat! – Nem ismeri be, hogy más eshetőség is lenne, mint hogy ő kapja meg a trónt! Különösen nem azért, mert tudta, hogy ha elbukna, ki uralná az országot helyette. – A történelmünkben a legtöbb királynő azzal töltötte uralkodása első éveit, hogy elfogadtassa magát a néppel, hogy egységesen őt kövesse mindenki. Volt, akiknek ez sosem sikerült, de ennél a mostaninál csak még nehezebb idők jönnek. Nem biztos, hogy lesz akár egy évem arra, hogy egyesítsem Andort. Nem várhatok addig, amíg megszerzem a trónt! Nehezebb idők jönnek, és fel kell rájuk készülnünk! Andornak is fel kell rá készülnie, és ezért bármire kész vagyok! – fejezte be határozottan.

Aviendha elmosolyodott, és hozzáért Elayne arcához.

– Azt hiszem, sokat fogok tőled tanulni a Tudós Asszonyok kötelességéről is, nővérem!

Legnagyobb elkeseredésére Elayne elvörösödött zavarában. Az arca szinte lángolt! Lehet, hogy a hangulatváltozások mégiscsak rosszabbak voltak még a pátyolgatásnál is. És a Fényre, még hónapokig így kell élnie! Nem most érezte először, hogy tulajdonképpen dühös Randre. Ezt tette vele – na jó, persze, Elayne is ott volt, sőt, ha ő nem kezdeményezte volna, mindez meg sem történik, ám ez egyáltalán nem volt lényeges – de ezt tette vele, és utána elégedett kis mosollyal az arcán elvonult! Persze a lány egyáltalán nem volt benne biztos, hogy Rand mosolya olyan elégedett lett volna, de akkor is, szinte látta maga előtt, ahogy somolyog! Azt megnézné ám, hogy ő mit szólna ahhoz, ha egyik pillanatban sírnia kellene, a másikban pedig ugrándozna örömében! Nem tudok értelmesen gondolkozni, futott végig Elayne-en az ingerült gondolat. De persze ez is a férfi hibája volt.

A lovászok végre úgy döntöttek, hogy Tűzszívű és Siswai elég nyugodtak ahhoz, hogy úrhölgyek is rájuk ülhessenek, és Aviendha sokkal kecsesebben kapaszkodott fel a nyeregbe hatalmas szoknyája dacára is, mint egykor tette. Elrendezgette a nem lovaglásra tervezett, bő, sötét szoknyát, hogy amennyire csak lehet, fedje sötét harisnyába bújtatott lábait. Még mindig úgy vélte, hogy a saját lába bármilyen lónál hasznosabb, de már egész tűrhető lovas volt. Bár még mindig igencsak döbbenten nézett maga elé, ha a lova azt tette, amire ő is próbálta rávenni. Tűzszívű táncolni kezdett, amint Elayne a hátára ült, de a lány élesen megrántotta a kantárt. Kicsit még élesebben, mint amúgy szokta. A hangulatváltozásai most hirtelen halálos rettegésbe csaptak át, hogy mi lesz Randdel, és ha már az ő biztonságát nem szavatolhatta, legalább volt kéznél egy másik hím, akire rákényszeríthette az akaratát. Hat gárdista léptetett előre az udvarházból induló úton kényelmes lassúsággal, ahogy azt csak a mély hóban tehették, utánuk következett Elayne és Aviendha, a többiek pedig egyenes oszlopban követték őket. Az utolsó gárdistanő vezette a málhás lovat. A helyiek rendezetlen sorokban kígyóztak mögöttük. Nekik is volt málhás állatuk, egy bozontos kis pára, roskadásig rakva főzőedényekkel, durván összekötözött csomagokkal, és vagy fél tucat élő csirke is lógott róla. Páran lelkesen kiabáltak, miközben a kis csapat átvágott a zsúptetős falucskán, és átkelt a fagyottan kígyózó patak felett ívelő kőhídon.

– Elayne és a Liliom! – harsant. És – Trakand! Trakand! – Vagy – Matherin hű marad!

De Elayne figyelmét az sem kerülte el, hogy egy nő a férje mellkasára rejti a fejét, úgy zokog, és a férfi arcán is könnyek csillognak. Egy másik nő hátat fordított a lovasoknak, és lehorgasztotta a fejét, rájuk sem nézett. Elayne remélte, hogy haza fogja küldeni a fiaikat. Caemlynben nem lesz nagy vérontás, hacsak nem ront el valamit rettenetesen, de egy kis harc akkor is lesz, és ha egyszer megnyerte magának a Rózsakoronát, akkor sokkal nagyobb csaták várnak rá. Délen a seanchanok fenyegették, északon a Myrddraalok és a trallokok vártak a Tarmon Gai'donra. Andor fiai közül sok el fog vérezni az elkövetkezendő időkben. A Fény égesse meg, nem fogja elsírni magát!

A híd után a terep ismét emelkedni kezdett, és meredeken felfelé tartottak a számtalan fajta fenyő és magyal között, de elég volt egy hosszú, fárasztó mérföldet megtenniük, és megérkeztek arra a hegyi mezőre, amit kerestek. A kora délelőtti napfényben még mindig tisztán csillogott a hóban hagyott rengeteg patanyom, és a Kapu helye is, ahonnan teljesen eltűnt a hó. Közelebb is mehettek volna az udvarházhoz, de akkor annak is megnőtt volna a veszélye, hogy valaki épp ott áll, ahol a Kapu megnyílik.

Amint kilovagoltak a fák közül, Aviendhát körbevette a saidar ragyogása. Ő fonta meg a Kaput, mikor idejöttek tegnap késő délután az utolsó előtti udvarháztól, ami vagy száz mérföldnyire délre lehetett innen, úgyhogy ő fogja megnyitni a Caemlynbe vezető Kaput is – de Elayne-en hihetetlen rosszkedv lett úrrá, mikor meglátta a másik lány körül ragyogó fényt. Bárki is nyitotta meg az első Kaput, mikor elindultak Caemlynből, végül az fonta meg a többit is, egész úton, minthogy ő már egyszer megtanulta a terepet, ahol a Kapu kinyílt. És mind az öt kirándulás alkalmával Aviendha külön megkérte rá, hogy hadd nyithassa ő meg. Lehet, hogy tényleg csak gyakorolni akarta a fonatot, ahogy mondta, bár Elayne sem gyakorolt többet, mint ő – de most hirtelen egy másik eshetőség is a lány eszébe jutott. Lehet, hogy Aviendha nem akarja, hogy fókuszáljon, vagy hogy sokáig a fonatokkal bíbelődjön – és azért nem, mert Elayne várandós! Azt a fonatot, amivel egy anya gyermekeivé tették őket, nem használhatták volna rajtuk, ha bármelyikük is állapotos, mert a meg nem született gyermek is a kötés része lett volna, és egyetlen magzat sem lett volna elég erős ahhoz, hogy túlélje ezt a terhelést. De nyilván szólt volna neki valamelyik aes sedai a palotában, ha várandós anyáknak nem lett volna szabad fókuszálnia! Bár nagyon kevés aes sedai szült csak gyermeket. Lehet, hogy nem is tudják, mi veszélyes ilyenkor, és mi nem. Elayne tisztában volt azzal, hogy a nővérek tudása igencsak véges, és nem terjed ki mindenre, bármennyire is úgy tettek a világ előtt, mintha mindenről mindent tudnának – ő maga is kihasználta ezt a tévhitet időről időre –, de olyan furcsának tűnt, hogy épp egy olyan dologról ne tudnának, ami pedig a legtöbb nő életében mindennél fontosabb! Az egész olyan volt, mintha egy madár tudná, hogyan kell magokat ennie, épp csak a zabot nem ismerné fel, de ezt sem vallaná be, mert ha kiderülne, hogy a zabot sem tudja megkülönböztetni, mi mindent nem tudhat még? A Tudós Asszonyok viszont szültek, és egyikük sem mondta, hogy...

Hirtelen a meg nem született gyermek, a fókuszálás, és az aes sedai-ok tudatlansága felett érzett aggodalom egy csapásra mind eltűnt a fejéből. Érezte, hogy valaki saidart fókuszál. Nem Aviendha volt az, nem is valaki a közeli hegyekben – nem, ez sokkal messzebbről jött! Távoli volt, mintha csak egy jelzőfény lobogott volna az éjszakában egy messzi, messzi hegytetőn. Egy nagyon messzi hegytetőn. Elayne el sem tudta képzelni, hogy mennyit kell valakinek magába fogadnia az Egyetlen Hatalomból ahhoz, hogy megérezze ilyen messziről is. És hogy akár egyenesen oda is találjon. És a jelzőfény nyugaton villant fel. Semmi sem változott meg a Randhez fonódó kötésben, és nem tudta volna megmondani száz mérföldnyinél pontosabban, hogy a férfi hol is van, de tudta.

– Veszélyben van – mondta. – Oda kell mennünk hozzá, Aviendha!

Aviendha megrázta magát, és nagy nehezen elfordult a nyugati égbolttól. A ragyogás továbbra sem fakult el körülötte, és Elayne érezte, hogy a másik lány olyan mélyen merített az Igazi Forrásból, amilyen mélyen csak tudott. De ahogy Aviendha felé fordult, azt is észrevette, hogy az aiel lányban máris csökken a saidar.

– Nem szabad, Elayne!

Elayne elkerekedett szemmel, értetlenkedve fordult oda Aviendhához, majdnem a nyeregből is kiesett.

– Magára akarod hagyni? Ezzel?

Ennyi saidart senki sem fogadhatott magába, még a legerősebb kör sem; egymagukban semmiképp! A mesék szerint létezett egy sa'angreal, akkora, amekkorát soha nem készítettek azon az egyen kívül, és ha a regék nem torzítottak sokat, az talán képes lenne ennyi saidart megcsapolni. Talán. De arra is kitértek ezek a regék, hogy egyetlen nő sem élné túl a használatát, ha nem azon a ter'angrealon keresztül férne hozzá, amit külön erre a célra készítettek, márpedig azt senki még csak nem is látta. És Elayne biztos volt benne, hogy egyetlen nővér sem próbálná ki, még ha rá is akadna. Ennyi Egyetlen Hatalom egész hegyláncokat elsimíthatna egyetlen szemvillanás alatt! Egyetlen nővér sem próbálná ki, csak a Fekete ajah tagjai. Vagy ami még rosszabb, a Kitaszítottak. Esetleg többen is, összekapcsolódva! Mi más lehetne? És Aviendha egészen egyszerűen úgy akart tenni, mintha mit sem érezne, mikor neki is pontosan tudnia kell, hogy Rand ott van a lobogás közepén!

A gárdisták minderről nem tudtak semmit sem, és továbbra is türelmesen várakoztak a nyeregben. A kis tisztást körülölelő fákat figyelték, de alighanem még mindig az kötötte le a gondolataikat, hogy hogyan is fogadták őket az udvarházban, bár Caseille Elayne-t és Aviendhát leste. A sisakja arcvédője mögött is látszott, hogy összevonta a szemöldökét. Tudta, hogy általában habozás nélkül megnyitják a Kaput. Az udvarháznál összeszedett emberek a málhás ló mellé csoportosultak, a csomagokat rendezgették, és láthatóan azon veszekedtek, hogy vajon mit hagytak otthon, és mit nem. Aviendha közelebb léptette szürke lovát Elayne feketéjéhez, és olyan halkan beszélt, hogy más meg se hallhassa.

– Semmit sem tudunk, Elayne! Azt sem tudjuk, hogy vajon épp a lándzsák táncát járja-e, vagy valami másról van szó! Ha a lándzsákkal táncol, és mi odarohanunk, ki tudja, nem támad-e meg minket is, mielőtt rájönne, hogy kik vagyunk? Vagy mi van, ha megzavarjuk, mert nem számít ránk, és emiatt legyőzhetik az ellenfelei! Ha meghal, megkeressük a gyilkosait, és megöljük őket, de ha most, vakon odarohanunk, könnyen lehet, hogy mindannyiunkat bajba sodorjuk!

– Óvatosak lennénk – morogta Elayne durcásan. Mérhetetlenül dühítette, hogy duzzog, és ki is mutatja, de csak ennyire tudta uralni az érzelmeit, és így is örülhetett, hogy legalább nem ragadják el teljesen. – Nem kell feltétlenül pont oda Utaznunk! – Megmarkolta kis bugyellárisát, és érezte, ahogy a benne lapuló, ülő nőt ábrázoló aprócska elefántcsont faragvány a kezébe simul. Jelentőségteljesen a nővére vállán díszelgő borostyán kitűzőre nézett. – A Fényre, Aviendha, egyikünk sem épp magatehetetlen!

Ó, a Fényre, most pedig már nyafog is! Ő is pontosan tudta, hogy még ketten együtt, a két angreallal a kezükben is csak olyanok lennének az ellen, amit éreztek, mintha két szúnyog ostromolna egy máglyát, de akkor is, egy szúnyogcsípés a megfelelő pillanatban mindent eldönthet!

– És ne mondd azt, hogy nem szabad veszélybe sodornom a gyermekemet! Min azt mondta, hogy erős lesz és egészséges! Te magad mondtad nekem! Ez pedig azt jelenti, hogy legalább addig élni fogok, míg a lányom meg nem születik!

Remélte, hogy lánya lesz. Tűzszívű ebben a pillanatban úgy döntött, hogy a szürke nyaka felé kap, és Siswai visszaharapott. Elayne egy ideig azzal volt elfoglalva, hogy visszanyerje a herélt felett az uralmat, megakadályozza, hogy Aviendhát ledobja a lova, és közben meggyőzze Caseille-t arról, hogy köszönik szépen, nincs szükségük segítségre. A végére már egyáltalán nem volt durcás. A végére a legszívesebben ököllel csapott volna Tűzszívű füle közé.

Aviendha, azon kívül, hogy megpróbálta rávenni a hátasát, hogy engedelmeskedjen neki, úgy tett, mintha mi sem történt volna. Összevonta ugyan a szemöldökét, és egy kicsit elbizonytalanodva nézett maga elé, az arcát sötét keretbe vonta a vastag, fekete kendő, de bizonytalanságának semmi köze nem volt a ló viselkedéséhez.

– Meséltem már neked a rhuideani gyűrűkről – kezdte lassan, és Elayne ingerülten bólintott egyet. Minden egyes nő, aki Tudós Asszony akart lenni, átment egy ter'angrealon, mielőtt megkezdhette volna tanulmányait. Olyasmi volt, mint az a ter'angreal, amibe a novíciáknak kellett belemenniük, mikor próbára tették őket, hogy elég érettek-e már ahhoz, hogy beavatottak legyenek, de ebben a ter'angrealban a nő látta az egész életét. Tulajdonképpen az összes lehetséges életét látta, minden egyes döntést másképp hozott meg bennük, és a végtelen lehetőségek felmérhetetlen legyezőként terültek szét a különböző választások miatt. – Senki sem emlékszik az egészre, Elayne, csak kisebb részletekre. Tudtam, hogy szerelmes leszek Rand al'Thorba – néha még mindig zavarta, ha a fiúnak csak a keresztnevét kellett mások előtt használnia –, és azt is tudtam, hogy találok magamnak asszonytársakat. A legtöbb dologról viszont a legjobb esetben is csak halvány benyomások maradnak. Néha mintha valamiféle figyelmeztetést lehetne érezni. Azt hiszem, hogy ha most odamennénk, ahol van, valami rettenetes dolog történne! Lehet, hogy az egyikünk meghalna, de az is lehet, hogy mind a ketten elpusztulnánk, dacára annak, hogy Min mit mondott! – Az, hogy habozás nélkül kimondta Min nevét, egyértelműen megmutatta, hogy milyen izgatott. Nem ismerte igazán a lányt, és általában udvariasan, távolságtartóan Min Farshawként emlegette. – Talán Rand fog meghalni! Talán valami más történik! Nem vagyok biztos benne, lehet, hogy mindannyian túlélnénk a dolgot, és a tűz körül ülnénk, és pecarát sütnénk, mikor végre ráakadunk, de valahol mélyen fenyegetést és figyelmeztetést érzek!

Elayne dühösen kinyitotta a száját. Aztán becsukta, és a harag úgy ömlött ki belőle, mint a víz folyik ki egy lyukon. Lehet, hogy Aviendha megérzése helyes volt, lehet, hogy nem, de az igazság akkor is csak az maradt, hogy a nővére érvei már a kezdetek kezdetétől mind megállták a helyüket. Nagy kockázatot vállalnának, anélkül, hogy bármit is tudnának a helyzetről, és könnyen katasztrófába torkollhatna az egész. A jelzőfény még élesebben ragyogott. És Rand ott volt, ott, ahol a jelzőfény világított. A kötésből persze mindezt nem lehetett pontosan megállapítani, ilyen távolról semmiképp sem, de Elayne tudta. És azt is tudta, hogy hagynia kell, hogy a férfi maga védje meg az életét, éppúgy, ahogy neki Andort kell megvédenie.

– Nem kell semmit sem tanítanom neked arról, hogy hogyan is viselkedik egy igazi Tudós Asszony – mondta halkan. – Már most is sokkal bölcsebb vagy nálam! Arról nem is szólva, hogy bátrabb és higgadtabb! Visszatérünk Caemlynbe!

Aviendha enyhén elpirult a dicséret hallatán – néha nagyon is érzékeny volt –, de nem vesztegette tovább az időt. Azonnal megfonta a Kapu szövetét, amitől a szemük előtt kifordult a levegő. A rés a Királyi Palota istállóudvarába nyílt. A mezőn szállingózó hópihék átlibbentek a tisztára söpört, felkövezett udvarra. A háromszáz mérföld mintha köztük sem lett volna. Elayne azonnal megérezte Birgittét is. A nő a palotában volt, és eddig távoli jelenléte hirtelen nagyon is élénk lett. Megint fájt a feje, és émelygett. Mostanában ez egyre gyakrabban megtörtént, de az érzés most kifejezetten illett Elayne hangulatához.

Hagynom kell, hogy megvédje magát, gondolta, miközben átléptetett a lyukon. A Fényre, hányszor gondolt már erre? Kit érdekel! Rand volt szíve egyetlen szerelme, élete minden öröme, de Andor a kötelessége volt.

Tizenegyedik fejezet

Adósságokról szólva

A Kaput úgy helyezték el, hogy a palotából nézve úgy tűnt, mintha Elayne az utcát határoló falból lovagolt volna ki egy kis terecskére, amit a biztonság kedvéért homokkal töltött boroshordókkal kerítettek el a kövezett udvaron. Meglepő módon, nem érezte, hogy a palotában bárki is fókuszált volna, bár több, mint százötven fókuszálni képes nő húzódott meg a falak között. Néhányan persze a városfalakon őrködtek, és túl messze voltak ahhoz, hogy Elayne megérezze őket, hacsak nem kapcsolódnak körbe, de a palotában akkor is szinte mindig volt valaki, aki saidart használt éppen. Vagy egy foglyul esett sul'damot akartak meggyőzni arról, hogy ő is látja az Egyetlen Hatalom fonatait, vagy csak anélkül simítottak el egy makacs ráncot a kendőjükről, hogy vasalót kellett volna hozatni hozzá. Ma reggel viszont senki sem fókuszált. A szélkeresők arroganciája gyakran felvette a versenyt a legönhittebb aes sedai viselkedésével is, de még az ő hihetetlen büszkeségüket is a porba alázhatta, amit éreztek. Elayne úgy érezte, ha felmászna egy emeleti ablakba, látná is a hatalmas jelzőfény fonatait, akárhány száz mérföldre fekszenek is tőle. Olyan volt, mintha egy hangya lenne, aki ráébredt, hogy vannak hegyek is, egy hangya, aki hirtelen a Világ Gerince mellett találta magát, és látta, hogy azok a dombok, amiket eddig olyan hatalmasnak látott, eltörpülnek az óriási hegylánc mellett. Igen, ezelőtt még a szélkeresők is riadtan lehajtják a fejüket!

A királynő istállóudvara a palota keleti szárnyán helyezkedett el, északról és délről két emelet magas, hófehér kőből épített istállók vették körül. Csak a királynő személyes használatára szánt lovak, hintók és fogatok voltak itt, és Elayne sokat habozott, mielőtt végül úgy döntött, hogy elkezdi használni, bár még nem nyerte el az Oroszlános Trónt. A trónhoz vezető lépések olyan aprólékosak voltak, mint egy udvari táncmulatság lépései, és még ha néha inkább kocsmai verekedésre hasonlított is a tánc, az embernek méltóságteljesen és pontosan kellett végrehajtani minden mozdulatát, ha meg akarta szerezni a koronát. Jó néhány nőnek az uralkodói címbe került, hogy elkezdett élni a királynők kiváltságaival, mielőtt megkapta volna a koronát. Végül aztán Elayne úgy döntött, hogy ez a kis kihágás még nem mutatja túl büszkének. És különben is, a királynő istállóudvara viszonylag kicsi volt, és nem nagyon használták másra. Sokkal kevesebb embert zavar munka közben, ha itt nyitnak Kaput. Igazság szerint, mikor átléptetett az istállóudvarra, minden üres volt, csak egy árva vörös egyenruhás istállófiú álldogált az egyik ívelt kapuboltozat alatt. Megfordult, bekiáltott valamit, és több tucat társával kiözönlött az udvarra, miközben Elayne az elkerített tér közepére léptetett Tűzszívűvel. Végtére is akár egy kész sereg elegáns nemes úrral és hölggyel is visszatérhetett volna – a lovászok alighanem ebben reménykedtek. Caseille áthozta a gárdistákat a Kapun, és a legtöbbjüket azonnal leparancsolta a lóról, hogy lássák el az állataikat. Ő és még több mint fél tucat nő viszont nyeregben maradt, és a gyalog kavargó emberek feje fölött figyeltek. Még itt sem hagyták őrizetlenül Elayne-t. Itt különösen nem, hiszen ezen a helyen több veszedelem leselkedett rá, mint bármelyik udvarházban, amit eddig meglátogattak. A Matherin Ház emberei zavartan őgyelegtek, egyfolytában a lovászok és istállószolgák útjában voltak, és a gárdisták sem tudtak elférni tőlük. Tátott szájjal bámulták a fehér kőerkélyeket és az udvarra néző oszlopos sétányokat, meg a mögöttük felcsillanó arany kupolákat és fehér tornyokat. A hideg mintha kevésbé lett volna emberpróbáló, mint odafenn, a hegyekben – az, hogy Elayne nem hagyta, hogy zavarja, vagy legalábbis annyira eltaszította magától a gondolatot, amennyire csak jelen állapotában tudta, még nem jelentette azt, hogy nem is érezte –, de a nők, férfiak és állatok orrából még mindig fehéren gőzölgött párás leheletük. A lótrágya bűze megülte a levegőt, és szinte fojtogató volt a kristálytiszta hegyi levegő után. Milyen jó lenne egy forró fürdő a lobogó tűz előtt! Utána persze ismét fejest kell vetnie magát a trón megszerzésének fáradságos munkájába, de most pont egy hosszú, forró fürdőre van szüksége!

Egy pár lovász rögtön odaszaladt Tűzszívűhöz. Az egyik sietősen pukedlizett egyet Elayne felé, aztán átvette a ló kantárját. Láthatóan jobban érdekelte, hogy a hatalmas, fekete mén ne keverjen bajt, mint az, hogy kellő mélységben hajoljon meg. A másik lovász meghajolt, és úgy is maradt, kétrét görnyedve: a két kezét összefonta, hogy Elayne abba léphessen. Egyikük sem pazarolt egy pillantásnál többet a Kapu túloldalán látszó hófödte mezőre, ahol amúgy egy kőfal szokott lenni. Az istállóban dolgozó szolgák mostanra már hozzászoktak a Kapukhoz. Elayne hallotta, hogy azzal szereznek maguknak italt a helyi kocsmákban, hogy arról mesélnek, hányszor és hogyan látták az Egyetlen Hatalmat használni, és hogy miket is tettek vele a nővérek. Elayne el tudta képzelni, hogyan is hangozhattak ezek a mesék, mire Arymillához értek. Kifejezetten élvezte, hogy Arymilla alighanem a körmét rágja idegességében.

Amint lelépett a kövezetre, egy kisebb csoport gárdistanő gyűlt köré. Bíborszín kalapjuk széles karimáján dús, fehér toll feküdt, csillogó mellvértjükön keresztbe vetett, bíbor kardövüket hófehér csipke szegélyezte, és hímzett Fehér Oroszlánok díszítették. Caseille csak ekkor vitte be Elayne úti kíséretének kinn maradt tagjait az istállóba. A váltás legalább olyan óvatos volt, mint a többiek, éles tekintetük minden irányba figyelt, és a kezük nem mozdult a kardmarkolat fölül. Csupán a széles, szelíd arcú Deni nem kereste a pengét; neki egy hosszú, réztüskékkel kivert bikacsök volt a keze ügyében. Csak kilencen voltak... Csak kilencen, gondolta Elayne keserűen. Mindössze kilenc testőrre van szükségem a királyi palotában! Csak kilencen voltak, de mindenki, akinek kard lógott az övén, kiválóan forgatta. Azok a nők, akik a „kard mesterségét űzték”, ahogy Caseille mondta, vagy jól bántak a fegyverükkel, vagy hamar levágta őket valami gazember, aki kizárólag annyiban volt jobb náluk, hogy nagyobbnak és erősebbnek született, és a puszta erejével a földbe döngölte őket. Deni egyáltalán nem értett a kardhoz, de az a pár fickó, aki kipróbálta, hogy mit tud egy bottal, mind keservesen megbánta. Zömök termete dacára a nő igencsak fürge volt, és soha nem jutott az eszébe, hogy tisztességesen küzdjön, vagy hogy csak gyakoroljon valakin.

Rasoria, a köpcös kis alhadnagy, aki a többieket vezette, láthatóan megkönnyebbült, mikor a lovászok elvezették Tűzszívűt. Ha Elayne szabad kezet adott volna testőrségének, akkor egyedül a gárdisták férhettek volna kartávolságba hozzá. Persze lehet, hogy ennyire azért ők sem voltak elvakultak, de mindenesetre Aviendhán és Birgittén kívül mindenkit gyanakodva méregettek. Rasoria, aki vakító kék szeme és rövidre nyírt, szalmasárga haja dacára teari volt, ilyen szempontból a legrosszabbak közé tartozott. Ahhoz is ragaszkodott, hogy felügyeljék a szakácsokat, amikor Elayne-nek főznek, és mindent előre megkóstoltatott, mielőtt a lány elé adták volna! Elayne nem tiltakozott, bármilyen szélsőséges volt is a gondolat. Épp elég volt egyszer mérgezett bort innia, akkor is, ha tudta, hogy legalább addig életben marad, amíg meg nem születik a gyermeke. De nem a gárdisták bizalmatlansága, vagy az azt kiváltó események miatt keskenyedett el most az ajka. Birgittét érezte, amint átvág az istállóudvaron, de nem felé tart.

Természetesen Aviendha lépett át utolsónak a Kapun, miután leellenőrizte, hogy mindenki átért-e. Még mielőtt hagyta volna a semmibe villanni a fonatot, Elayne már el is indult felé. Olyan gyorsan mozdult, hogy a testőrségnek szinte utána kellett ugrania, hogy továbbra is gyűrűbe foghassák. De bármilyen gyors is volt, Birgitte, derékig érő, vaskos aranyfonatával már ott volt előtte. Lesegítette Aviendhát a nyeregből, és egy hosszú arcú lovászra bízta a szürke kancát, akinek majdnem olyan nyurga volt a lába, mint Siswainak. Aviendhának nehezebben sikerült leszállnia egy ló nyergéből, mint felkapaszkodnia rá, de Birgittét nem csak a segítő jószándék vezette. Elayne és kísérete időben érkezett ahhoz, hogy elkapják, amint a nő halkan, aggodalmas hangon faggatja Aviendhát.

– Megitta a kecsketejet? Eleget aludt? Meglehetősen... – a hangja a végén elhalkult, és Birgitte mély levegőt vett, mielőtt megfordult volna, hogy szembenézzen Elayne-nel. Kifelé teljesen nyugodtnak tűnt, és mintha nem lepte volna meg, hogy a lány már ott áll mellette. A kötés mindkét irányba működött.

Birgitte nem volt nagy, bár magas sarkú csizmácskájában Elayne fölé tornyosult, és akkorának tűnt, mint Aviendha. A megjelenését általában csak még ünnepibbé tette a királynő gárdájának hadseregtábornoki egyenruhája, a rövid, magas fehér gallérú vörös kabát, amit buggyos kék nadrágja felett viselt. A nadrág bő szárát csillogó fekete csizmájába tűrte, a kabátja bal vállán négy arany csomó mutatta a rangját, és mindkét hófehér kézelőjén négy-négy arany sujtás fénylett. Végtére is Ezüstíjas Birgitte volt, a legendák hősnője! Persze igyekezett minél jobban elkerülni, hogy meg kelljen felelnie ezeknek a legendáknak: azt mondta, hogy a történetek igencsak túloznak, és javarészt amúgy is csak a mutatványosok kitalációi, de akkor is az a nő volt, aki igenis megtett minden egyes hősi tettet, ami ezeknek a meséknek a magját képezte, és még azoknál is többet. Most bármennyire is nyugodtnak mutatta, a kötésen át bizonytalanság kúszott át, és Elayne iránt érzett aggodalom – no meg hasogató fejfájás és kavargó gyomorgörcsök. Birgitte is pontosan tudta, hogy Elayne mennyire utálja, ha a háta mögött egyeztetik, hogy elég jó kismama volt-e. Persze Elayne nem csak ezért volt ideges, de Birgitte csak az érzéseket fogta a kötésen át, az okát nem tudhatta. Aviendha nyugodtan lecsavarta fejéről a kendőt, a vállára terítette, és megpróbált úgy nézni a világba, mintha ő aztán semmi rosszat nem tett volna, és köze sem lenne bárkihez, aki esetleg más dolgába üti az orrát. Lehet, hogy sikerült volna neki a színészkedés, de igencsak rontott az összképen, hogy túlságosan is tágra nyitotta a szemét, hogy még ártatlanabbnak látsszon.

– Megittam a kecsketejet – mondta Elayne szárazon. Túlságosan is tisztában volt vele, hogy mindhármukat körbevették a gárdisták. Kifelé néztek, a tekintetük az istállóudvar falát leste, az erkélyeken és a tetőkön cikázott, és egyértelműen mind azt hallgatták, hogy ők mit beszélnek. – Eleget aludtam. Van még valami, amit meg szeretnél kérdezni tőlem?

Aviendha arca enyhén elvörösödött.

– Azt hiszem, egyelőre minden választ megkaptam, amire csak szükségem volt – biccentett Birgitte, de a hangjában nyoma sem volt annak a zavart szégyennek, amit Elayne várt volna. A nő tudta, hogy Elayne fáradt, tudta, hogy hazudott az alvással kapcsolatban. A kötés néha kifejezetten zavaró volt! Előző este csak egy fél pohár iszonyatosan felvizezett bort ivott, de már rá is átkúszott Birgitte hasogató fejfájása és másnapos gyomra. Egyetlen aes sedai sem említett ilyesmiket, akikkel a kötésről beszélt, de ennek ellenére Birgitte és ő túlságosan is sokszor viselkedtek egymás testi és lelki tükreként. Ez utóbbi igencsak sok gondot okozott most, hogy Elayne amúgy is nagy kedélyingadozásokon ment át. Néha le tudta rázni magáról Birgitte érzéseit, máskor keményen meg kellett küzdenie érte, hogy kizárhassa a tudatából, de tudta, hogy ma reggel egészen addig szenvedni fog, amíg nem talál valakit, aki meggyógyítja Birgittét. Elayne úgy vélte, hogy azért tükrözik ilyen híven egymást, mert mind a ketten nők. Soha senki még csak nem is hallott arról, hogy egy nőt kössenek meg őrzőnek. Igazság szerint most sem hallottak róla túl sokan, és azok egy része is láthatóan nem hitte el – az őrző hím volt, akárcsak a bika, és kész. Mindenki tudta, hogy így van, és a legtöbb embernek eszébe sem jutott, hogy alaposabban átgondoljon valamit, amit „mindenki tudott”.

Elayne-t zavarta, hogy hazugságon kapták, miközben igyekezett minden erejével Egwene utasításának megfelelően úgy élni, mintha már letette volna a Három Esküt. Zavarában kicsit durván szegezte neki a kérdést Birgittének.

– Dyelin visszatért már?

– Még nem – válaszolta Birgitte éppolyan érdesen. Elayne sóhajtott egyet. Dyelin napokkal azelőtt hagyta el Caemlynt, hogy Arymilla serege ideérkezett volna. Magával vitte Reanne Corlyt is, hogy Kapukkal gyorsítsa az utazást, és nagyon sok múlott azon, mikor tér vissza. És hogy milyen hírekkel. Vagy hogy hoz-e magával bármi mást is híreken kívül! Andor királynőjének megválasztása alapvetően roppant egyszerű lett volna, ha valaki csak az elvet nézi. A királyságban több mint négyszáz nemesi Ház volt, de ezek közül csak tizenkilenc elég erős ahhoz, hogy a többiek kövessék is őket. Általában mind a tizenkilenc ház a leányörökös mögött állt, kivéve persze, ha nyilvánvalóan képtelen lett volna ellátni feladatát. A Mantear Ház csak azért veszítette el a trónt a Trakanddal szemben, mikor Mordrellen meghalt, mert Tigraine, a leányörökös eltűnt, és a Mantearoknál szinte csak fiúk születtek. És mert Morgase Trakandnak sikerült tizenhárom Házat maga mögé állítania. A törvény és a szokások szerint tíz ház is elég lett volna a tizenkilencből, hogy valaki trónra kerülhessen. Ilyenkor még azok a jelöltek is, akik úgy vélték, hogy nekik kellene megkapni a koronát, elhallgattak és elfogadták a többség döntését, mert érezték, hogy ha egy másik nő már tíz Házat maga mögé gyűjtött, nem lenne sok esélyük.

Már az is épp elég rossz volt, mikor három vetélytársa akadt, akik bejelentették trónigényüket, de most, hogy Naean és Elenia mind a ketten Arymilla Marne mögé álltak, épp Arymilla Marne mögé, akinek hármuk közül a legkevesebb esélye lehetett volna... Neki pedig csak két Háza volt – két akkora Háza, ami számított is; a Matherin és a másik tizennyolc Ház, amit az elmúlt napokban meglátogatott, mind túl gyenge volt ahhoz, hogy számítson is –, a sajátja, a Trakand, és Dyelin Taravinje. Hat ellen! Ó, persze, Dyelin azt állította, hogy Carand, Coelan és Renshar is Elayne-hez fog csatlakozni, akárcsak Norwelyn, Pendar és Traemane, de az első három Ház magát Dyelint akarta a trónra ültetni, a másik három pedig mintha téli álmot aludt volna. Dyelin hűsége viszont megkérdőjelezhetetlen volt, és fáradhatatlanul toborozta Elayne-nek a híveket. Ragaszkodott hozzá, hogy némelyik Ház, ami makacsul hallgat, kis győzködéssel Elayne pártjára állna. Persze Elayne maga nem kérhette meg őket erre, de Dyelin igen. És most a helyzet már-már kétségbeejtő volt. Hat Ház támogatta Arymillát, és csak egy bolond ringatta volna magát abba a hitbe, hogy a nő nem küldte ki a maga embereit a többiek megpuhítására! Vagy hogy a többi Ház egy része nem hallgatna rá csak azért is, mert már hat Házat maga mögé gyűjtött.

Bár Caseille és a gárdistái már elhagyták az istállóudvart, Elayne-nek és társainak valóságos tömegen kellett átvágniuk kifelé menet. A Matherin Ház emberei végre leszálltak a lovukról, de esetlenül zsibongtak. Elejtették az alabárdjukat, felkapták, újra elejtették, és megpróbálták itt, az istállóudvar kellős közepén lerakodni a málhás ló csomagjait. Az egyik fiú egy csirkét kergetett, ami valahogy elszabadult, és most a lovak lába között bujkált. Egy ráncos öregember lelkesen kiabált, hogy hajrá, hajrá, bár nem volt egyértelmű, hogy vajon a kölyköt vagy a csirkét buzdítja ennyire. Egy cserzett arcú zászlós fején már csak jelzésként lebegett pár fehéres hajpamacs, és kifakult, vörös kabátját jókora folt éktelenítette a hasán. Egy nála alig fiatalabb gárdista segítségével próbált meg rendet teremteni. Alighanem mindketten nyugdíjba mentek már, és csak Elayne visszatértének hírére vették fel újra a fegyvert. Ám ekkor az egyik vidéki kölyöknek sikerült egyenesen a palotába vezetnie bozontos kis lovát, és Birgittének először őt kellett visszaparancsolnia az udvarra, mielőtt Elayne tovább mehetett volna. A kölyök állán már serkent valami kusza szőröcske, de még nem lehetett több tizennégynél, és még szélesebbre tátotta a száját Birgitte láttán, mint amikor megpillantotta a palotát. Igen, Birgitte valóban festőibb látvány volt egyenruhában, mint a leányörökös lovaglóholmiban, és ráadásul a leányörököst már látta. Rasoria visszalökdöste a kölyköt a vén zászlós felé, és a fejét rázta közben.

– Nem tudom, hogy mi a Fényverte eget tudnék kezdeni ezekkel – morogta Birgitte, miközben egy vörös-fehér egyenruhás szobalány elvette Elayne köpenyét és kesztyűjét a kis előteremben. Persze csak a Királyi Palota méreteihez képest számított kicsinek; a karcsú, díszesen faragott oszlopok között magas, tükrös aranylámpák fénye villogott, és az egész terem vagy másfélszer akkora lehetett, mint a Matherin udvarház fogadócsarnoka. Igaz, a mennyezete nem volt olyan magas. Egy másik szobalány, bal mellén a Fehér Oroszlánnal – alig lehetett idősebb, mint az a kölyök, aki az előbb megpróbálta behozni a lovát a palotába –, széles, kötélfonatúra munkált ezüsttálcáról kínálta körbe a magas kelyhekben illatozó forralt bort, de Aviendha és Birgitte mogorva pillantásától riadtan visszahőkölt.

– Ezek a Fényverte kölykök elalszanak, ahányszor csak őrségbe állítom őket – folytatta Birgitte, és egyre csúnyábban nézett a hátráló szobalányra. – Az öregek ébren maradnak, de a felük nem emlékszik rá, hogy mi a rohadt életet kellene csinálniuk, ha azt látják, hogy valaki épp meg akarja mászni a városfalat, a másik felük pedig összesen nem tudna legyőzni hat pásztort egy kiskutyával!

Aviendha felvonta a szemöldökét és Elayne-re nézett, aztán bólintott egyet.

– Nem azért vannak itt, hogy harcoljanak! – emlékeztette őket Elayne, miközben megindultak a kék padlócsempés folyosón. Tükrös állólámpák és berakásokkal díszített ládák szegélyezték útjukat. Birgitte ment az egyik oldalán, Aviendha a másikon, és a gárdisták egy csoportja pár lépéssel előttük sietett, a többiek pedig mögöttük alkottak falat. A Fényre, gondolta Elayne, amúgy sem vettem volna magamnak bort! A feje éppolyan élesen lüktetett, mint Birgittéé, és tétován a homlokához nyúlt. Azon gondolkozott, hogy nem lenne-e jobb, ha azon nyomban elküldené az őrzőjét, hogy Gyógyíttassa meg magát.

Birgittének azonban más tervei voltak. Végigmérte az előttük vonuló Rasoriát és társait, aztán a válla fölött hátrapislogott, és intett a mögöttük sietőknek, hogy maradjanak le egy kicsit. Ez igencsak furcsa volt. Birgitte maga választotta ki a testőrségben szolgáló nőket, és mindegyikükben megbízott. De most mégis arrébb intette őket, és mikor megszólalt, sietősen, szinte suttogva beszélt, a fejét egészen Elayne felé billentette.

– Valami történt épp mielőtt visszaérkeztetek! Elmentem, hogy megkérjem Sumekót, hogy Gyógyítson meg, mielőtt visszaérnél, és egyszerre csak elájult! Kifordult a szeme, és egy szó nélkül eldőlt hanyatt! De nem csak vele van gond! Senki sem mond semmit, nekem legalábbis nem, a Vérség többi tagja is majdnem összecsinálja magát, de még a szélkeresők is be vannak tojva! Köpni, nyelni sem tudnak! Visszaértél, mielőtt találtam volna egy nővért, ám azt hiszem, ők is csak hidegen végigmértek volna. Neked viszont meg fogják mondani, miről van szó!

A palota fenntartásához egy nagyobbfajta falu lakosságának megfelelő tömegre volt szükség, és itt is, ott is egyenruhás szolgák tűntek fel a folyosón. A fal mellé lapultak, vagy a keresztfolyosókra húzódtak a leányörökös és kísérete előtt, de Elayne így is olyan halkan és röviden mondta el, ami keveset tudott erről, amilyen halkan és röviden csak tehette. Volt jó pár szóbeszéd, amivel kapcsolatban nem bánta, ha kikerül az utcára, és végül elkerülhetetlenül Arymillához is eljut, de a Randről szóló híresztelések legalább olyan rosszak lettek volna, mint a Kitaszítottakról szóló mesék. Különösen, ha már pár elbeszélő a saját szája ízére csavargatta őket. Sőt, a Randről szóló híresztelések még a Kitaszítottakról szóló meséknél is rosszabbak lettek volna. Róluk legalább senki sem hitte azt, hogy Elayne-t bábként akarják Andor trónjára ültetni.

– Mindenesetre – fejezte be beszámolóját –, semmi köze sincs hozzánk, vagy az itteni eseményekhez!

Elayne úgy vélte, hogy nagyon is meggyőzően, higgadtan és hűvösen beszélt, de Aviendha kinyúlt érte, és megszorította a kezét. Ez egy aieltől legalább olyan heves érzelemnyilvánítás volt mások szeme előtt, mintha a nyakába ugrott volna. Birgitte együttérzése pedig teljesen kitöltötte a kötést. És ez nemcsak egyszerű sajnálkozás volt, hanem annak a nőnek az együttérzése, aki már átélte ezt a veszteséget, sőt, egy még ennél nagyobbat is. Gaidal Cain éppúgy elérhetetlen volt Birgitte számára, mintha valóban meghalt volna, és mindennek tetejébe még Birgitte előző életeinek emlékei is fakulni kezdtek. Szinte semmire sem emlékezett már tisztán a Fehér Torony alapítása előtti időkről, és arról a korról sem jutott az eszébe minden. Néha olyan erősen rátört a félelem, hogy végül Gaidal is ki fog fakulni emlékeiből, hogy egy szikra sem marad meg benne abból, hogy ismerhette és szerethette a férfit, hogy nem tudott aludni, míg magába nem töltött annyi pálinkát, amennyit csak talált. Ez nem tűnt valami jó megoldásnak, és Elayne igazán örült volna, ha ki tudna találni valami jobbat, de ő legalább biztos volt benne, hogy a Randdel kapcsolatos emlékeit megőrzi egész haláláig, és el sem bírta képzelni, hogy milyen iszonyatos érzés lenne még az emlékképeket is elfelejteni. De azért remélte, hogy valaki meggyógyítja Birgittét, még mielőtt a tulajdon feje is széthasad, mint egy túlérett dinnye. Ő túlságosan is gyenge volt ehhez a Gyógyításban, és Aviendha sem volt erősebb nála.

Bár Birgitte felől együttérzés áradt Elayne felé, az őrző arca nem árult el semmiféle érzelmet.

– A Kitaszítottak – morogta szárazon. És halkan. Az ember nem kürtölte tele az ilyesmivel a világot. – No persze, amíg semmi köze nincs hozzánk, addig átkozottul kiegyezek a helyzettel! – Halkan hörgött egyet, amit talán nevetésnek szánt; nem gondolta egészen komolyan, amit mondott. Bár Birgitte ragaszkodott hozzá, hogy soha egyetlen életében sem volt katona, mégis úgy gondolkozott, mint egy igazi hadvezér. Persze ha valaki alaposan végiggondolta a helyzetet, általában semmi sem volt rózsás, de ennek ellenére meg kellett tennie, amit csak lehetett. – Csak azt szeretném tudni, hogy ők mit gondolnak a dologról! – tette hozzá, és biccentett az egyik keresztfolyosóról kibukkanó aes sedai-ok felé.

Vandene, Merilille, Sareitha és Careane összedugták a fejüket, úgy mentek. Azaz inkább a három fiatalabb aes sedai Vandene köré csoportosult, szinte ráhajoltak, és sürgető mozdulatokkal magyaráztak neki valamit, de olyan hevesen, hogy a kendőjük szegélye is belengett tőle. Vandene lassan siklott előre a folyosón, oda sem figyelt rájuk, mintha csak egyedül lett volna. Mindig is karcsú volt, de most az ujjain és a vállán apró virágokkal hímzett, sötétzöld ruha úgy lógott rajta, mint egy fogason, és tarkóján egyetlen kis copfba fogott, hófehér hajának is elkelt volna egy fésülés. Siváran, üresen nézett maga elé, de ennek aligha volt sok köze ahhoz, amit a többiek mondtak neki. Mióta meggyilkolták a testvérét, senki sem látta mosolyogni. Elayne meg mert volna rá esküdni, hogy a ruha egykor Adeleasé volt. A gyilkosság óta Vandene gyakrabban hordta a testvére ruháit, mint a sajátját – no persze nem ezért volt rá bő a ruha, hiszen Adeleas és ő ikrek voltak, és teljesen ugyanolyan testalkatuk volt, de Vandene étvágya a húgával együtt halt. Akárcsak a vidámsága, vagy a legtöbb érdeklődése.

Sareitha Barna nővér volt, szögletes arcára még nem ült ki az aes sedai-ok kortalansága. Ő vette észre először Elayne-t, és Vandene karjára tette a kezét, mintha erővel akarná felvonszolni az idős nővért a folyosón. Vandene lesöpörte magáról a teari nő kezét, és épphogy csak rápislogott Elayne-re, aztán már tovább is siklott a keresztfolyosón, amelyikről előbukkantak. Két nő követte tiszteletteljes távolságból. Mind a ketten a novíciák fehér ruháját viselték, és sietve pukedliztek a hátramaradó nővérek előtt, majd amilyen gyorsan csak tudtak, Vandene nyomába eredtek. Az aprócska, sápadt Merilille sötétszürke ruhája egészen elefántcsont színűre fakította halvány cairhieni bőrét – most ő is megrándult, mintha csak a novíciák után akarna indulni. Careane megigazította zöld szegélyes vállkendőjét – széles, szögletes vállát bármelyik férfi megirigyelhette volna –, és pár halk szót váltott Sareithával. Ők ketten azonnal Elayne felé fordultak, mikor a leányörökös megindult feléjük, és majdnem olyan mélyen pukedliztek előtte, mint ahogy az előbb a novíciák tőlük búcsúztak. Merilille most vette csak észre a gárdistanőket, és zavartan pislogott. Aztán megpillantotta Elayne-t is, és döbbenten összerezzent. Az ő pukedlije bizony volt olyan mély és alázatos, mint az előbb a novíciáké! Merilille már több mint száz éve megkapta a kendőt, Careane is legalább ötven éve aes sedai volt, és még Sareitha is hosszabb ideje tartozott a nővérek közé, mint Elayne Trakand, de az aes sedai-ok között az Egyetlen Hatalomban való erő határozta meg a rangot, és ők mind a hárman legfeljebb közepesen erősek lehettek. Az aes sedai-ok szemében a nagyobb erő ugyan nem szavatolta a nagyobb bölcsességet, de mindenképp meglehetős súlyt adott az illető szavának. Ha kellően nagy volt a különbség két nővér hatalma között, akkor az erősebb puszta kívánsága is parancsnak számított. Elayne néha határozottan úgy érezte, hogy a Vérség szokásai okosabbak.

– Nem tudom, mi ez – jelentette ki, mielőtt bármelyik másik aes sedai megszólalt volna –, de nem tehetünk semmit sem ellene, úgyhogy semmi értelme fölösleges aggódásra pazarolni az erőnket! Így is épp elég bajunk van, nem érdemes olyasmin rágnunk magunkat, amit egyikünk sem tud megváltoztatni!

Rasoria félig hátrafordította a fejét. A homlokát ráncolta, és alighanem azon gondolkozott, hogy miről is lehet szó, amit ő nem érthet, de Elayne bejelentése elsimította a Sareitha szemében égő aggodalmat. Talán csak a szemében égőt, mert a nő keze úgy rezdült, mintha meg akarná igazítani barna szoknyáját – de akkor is elfogadta egy olyan nővér vezetését, aki akkora erővel és hatalommal bírt, mint Elayne. Careane máris teljesen visszanyerte az önuralmát, már persze csak ha valaha is elveszítette. Jól állt neki, bár Careane zölddel díszített selyemruhája és kortalan, rézszínű arca dacára is sokkal inkább emlékeztetett egy kocsisra, mint egy aes sedai-ra. De hát a Zöldeket általában amúgy is keményebb fából faragták, mint a Barnákat! Merilille viszont egyáltalán nem tűnt nyugodtnak. A szeme elkerekedett, és félig elnyílt ajkai az őszinte riadalom benyomását keltették. De mostanában sajnos szinte mindig így viselkedett.

Elayne továbbsétált a folyosón, és remélte, hogy a másik három nővér is beéri ennyivel, és mennek a maguk dolgára, de Merilille Birgitte mellé lépett, és követte őket. Alapvetően a Szürkének kellett volna a többieket irányítania, de mostanában Merilille felvette azt a szokást, hogy mindig megvárta, amíg valaki utasítja valamire, és most is szó nélkül arrébb siklott, mikor Sareitha udvariasan felkérte Birgittét, hogy engedje oda Elayne mellé. A nővérek mindig kifogástalanul udvariasan viselkedtek Elayne őrzőjével, ha éppen hadseregtábornoki minőségében találkoztak vele. Csak azt nem tudták elfogadni, hogy a tetejébe őrző is. Aviendhának nem járt ki hasonló udvariaskodás; Careane egyszerűen átfurakodott mellette, és Elayne mellé szegődött. Bárki, akit nem a Fehér Toronyban képeztek ki a fókuszálásra, az értelemszerűen vad maradt, és Careane lenézte a vadakat. Aviendha lebiggyesztette az ajkát, de nem rántotta ki a tőrét, és nem is vetette fel, hogy ezt fogja tenni, és Elayne kifejezetten hálás volt ezért. Anyavére néha kifejezetten... lobbanékony volt. Viszont ha jobban belegondolt, egyáltalán nem biztos, hogy bánta volna, ha Aviendha épp most veszi elő a vérmesebbik énjét! A szokás megtiltotta, hogy egy aes sedai bármiféle körülmények között illetlenül viselkedjen egy másik nővérrel szemben, de Aviendha addig moroghatott volna, ameddig akar, és a kését is nyugodtan előránthatta volna! Az talán rávette volna ezt a három nőszemélyt, hogy menjenek a dolgukra, még ha sértődés lett is volna belőle. Careane úgy tett, mint aki észre sem veszi a zöld szempárból áradó, hűvös nemtetszést.

– Mondtam már Merilille-nek és Sareithának, hogy semmit sem tehetünk ellene – válaszolta nyugodtan. – De nem kellene felkészülnünk a menekülésre? Mi lesz, ha közeledni kezd? Ettől igazán nem szégyen megfutamodni! Még ha összekapcsolódnánk, akkor sem érnénk el többet, mint egy csapat moly az erdőtűz ellen!

– Tényleg nekiláthatnánk a készülődésnek, Elayne! – mormolta Sareitha oda sem figyelve, mint aki magában máris hosszú listákat ír össze. – Ha az ember valamire nem készít tervet, azt általában meg is bánja később! Van egy pár könyv a könyvtárban, amit semmiképp sem lenne szabad hátrahagynunk! Azt hiszem, közülük jó néhány még a Fehér Torony könyvtárában sincs meg!

– Igen – rebegte Merilille akadozó lélegzettel; a hangja éppolyan riadt volt, mint hatalmas, sötét szeme. – Igen, valóban fel kellene készülnünk az indulásra! Talán... Talán nem is kellene tovább várnunk! Nyilvánvalóan, ha szükségből távozunk, az nem szegné meg az alkut! Egészen biztos vagyok benne, hogy ez így van!

Csak Birgitte méltatta egy kurta oldalpillantásra, de Merilille már ennyitől is összerezzent.

– Amennyiben elmegyünk – tette hozzá Careane, mintha Merilille meg sem szólalt volna –, magunkkal kell vinnünk a teljes Vérséget is. Ha hagynánk őket szétszóródni, ki tudja, mihez kezdenének, vagy hogy hogyan kapnánk el őket újra, különösen most, hogy néhányan már megtanultak Utazni közülük!

Nem csengett keserűség a hangjában, bár a palotában tartózkodó nővérek közül csak Elayne volt képes Utazni. Úgy tűnt, hogy Careane szemében igenis számít, hogy a Vérség tagjait a Fehér Toronyban képezték ki, még ha a többségüket hamar el is küldték onnan, néhányan pedig megszöktek. Ő maga is felismert négyet a soraikból, beleértve egy szökevényt is. De legalább nem voltak vadak.

Sareitha szája viszont megfeszült. Számára igenis nagy jelentőséggel bírt, hogy a Vérség tagjai közül többen is meg tudták tanulni az Utazás szövetét, és neki igencsak más volt a véleménye az egész társaságról. Általában beérte annyival, hogy egy helytelenítő grimasszal, vagy a homloka ráncolásával tudassa nemtetszését, hiszen Elayne épp elég világosan kifejtette, hogy ő maga mit gondol a dologról, de a mai reggel feszültsége most a Barna nővér nyelvét is megoldotta.

– Igenis magunkkal akarjuk őket vinni – tette hozzá éles hangon –, vagy mindannyian aes sedai-nak fogják kiadni magukat, amint szem elől tévesztjük őket! Egy olyan nő, aki képes azt hazudni, hogy több mint háromszáz éve küldték el a Fehér Toronyból, bármit mondhat! Szigorú megfigyelés alatt kell tartanunk őket, ha valaki az én véleményemre kíváncsi, és nem volna szabad hagynunk, hogy szabadon mászkáljanak, különösen nem azokat, akik Utazni is tudnak! Egyelőre lehet, hogy valóban oda mentek, ahova te mondtad, és vissza is jöttek rendre, Elayne, de vajon mikor fog az egyik szépen csendesen eltűnni? Hidd el nekem, ha csak az egyikük elszökik, a többiek is mennek utána, és olyan bajba keveredünk, hogy soha ki nem jutunk belőle!

– Semmi okunk nincs elmenni innen – mondta Elayne határozottan. A szavait legalább annyira a gárdistáknak szánta, mint a három aes sedai-nak. A távolban lobogó jelzőfény még mindig ugyanott volt, mint amikor először megérezte, és ha megmozdult volna, Elayne akkor sem látott rá nagy esélyt, hogy épp Caemlyn felé venné az útját, nem hogy egyenesen ide jönne! De ha híre kel, hogy az aes sedai-ok menekülésen törik a fejüket, olyan pánik tör ki a városban, hogy az emberek egymást tapossák, hogy minél előbb kijuthassanak a falak közül; hiszen ki ne futna egy olyan szörnyűség hallatán, ami még a nővéreket is menekülésre készteti? Egy fosztogató hadsereg sem tudna annyi embert megölni, mint ahányat egy ilyen szörnyű rohamban agyontaposnának. És ezek hárman úgy locsognak a dologról, mintha csak a falikárpit lenne a környéken, hogy meghallja, mit beszélnek! Merilille-t még valahogy meg lehetett érteni, de a másik kettő...! – Itt maradunk, ahogy az Amyrlin Trón parancsolta, egészen addig, amíg az amyrlin maga nem másítja meg az utasítását! A Vérség tagjait továbbra is előzékenyen és udvariasan kezeljük, egész addig, amíg újra nem lehetnek a Torony részei, és ezt is az Amyrlin Trón parancsolta így, és ezt mindannyian pontosan tudjátok! Ti pedig továbbra is tanítani fogjátok a szélkeresőket, és aes sedai-ként viselkedtek, ahogy eddig tettétek! A nővéreknek el kellene simítaniuk az emberek félelmeit, nem pedig nekik kéne szítani azt esztelen fecsegéssel és pletykával!

Lehet, hogy egy kicsit túlságosan is határozott volt. Sareitha a padlócsempére szegezte a tekintetét, mint egy összeszidott novícia. Merilille arca a szélkeresők puszta említésére is megrándult, de ez már csak így volt. A többiek is tanították egy-egy óra erejéig a szélkeresőket, de Merilille-t olyan szorosan fogta a Tengeri Nép, mintha a tulajdon tanoncuk lett volna. Az ő lakrészükben aludt, és általában legalább két-három szélkereső volt körülötte, akiknek szelíden a sarkába szegődhetett. A Tengeri Nép nem fogadott el tőle semmi mást, csak szelíd engedelmességet.

– Természetesen, Elayne – hebegte Careane sietve. – Egyikünk sem szegülne ellen az Amyrlin Trón parancsának! – Habozva megigazgatta zöld szegélyes vállkendőjét a karján, és úgy tűnt, teljesen az köti le a figyelmét, hogy az öltözékét rendezze. Épp csak Merilille-re vetett egy szánakozó pillantást. – De ha már a Tengeri Nép is szóba került, nem kérnéd meg Vandene-t, hogy végre ő is vegye ki a részét az órákból? – Mikor Elayne nem válaszolt, a hangja megélesedett, és ha nem aes sedai-ról lett volna szó, bárki azt hitte volna, hogy a hisztéria szélén áll. – Azt mondja, hogy túlságosan elfoglalja, hogy két szökött novíciára kell felügyelnie, de így is van rá ideje, hogy éjszakánként addig beszéljen nekem, míg már kis híján le nem fordulok a székről a fáradtságtól! Azok ketten már úgyis annyira meg vannak ijedve, hogy akkor sem mernének megnyikkanni, ha tüzet fogna a ruhájuk! Igazán nem kellene ennyit bajlódnia velük! És Vandene kivehetné a részét ezeknek az átkozott vadaknak a tanításából! Neki is illene úgy viselkednie, ahogy az egy aes sedai-hoz illik!

Akármekkora volt is köztük a különbség, és akárhogy leszidta is az előbb Elayne, Careane most mérges, lobogó tekintettel mérte végig. Alig tudta elfojtani. Elayne volt az, aki megkötötte ezt az alkut, ami arra kárhoztatta az aes sedai-okat, hogy tanítaniuk kellett a szélkeresőket, de ő maga egyelőre elkerülte, hogy egy pár óránál többet adjon. Azt mondta, hogy más, fontosabb dolga is van. A Tengeri Nép bérencként kezelte a szárazföldi tanárokat, még az aes sedai-okat is, és a bérenceknek ráadásul a legalacsonyabb rangú hajósinasoknál is kevesebb megbecsülés jutott. Még egy munkakerülő, mihaszna hajósinasnál is. Elayne a mai napig úgy vélte, hogy Nynaeve azért ment el, hogy ne kelljen továbbra is tanítania a Tengeri Nép asszonyait. Persze senkit sem fenyegetett az, hogy Merilille állapotába kerüljenek, de a szélkeresőkkel már egy pár óra is igencsak próbára tette az oktatót.

– Ó, dehogy, Careane – vetette közbe Sareitha, aki még mindig kerülte Elayne tekintetét. És Merilille-ét is. Sareitha úgy vélte, hogy a Szürke saját maga keveredett ebbe a helyzetbe, és megérdemelte, bármit kapott is, de ettől még nem akart sót dörzsölni az amúgy is fájó sebbe. – Vandene-t túlságosan is leköti a gyásza, és Kirstian és Zarya elvonják a figyelmét szegény Adeleas haláláról! – Bármit gondolt is a Vérségről, azt el kellett fogadnia, hogy Zarya megszökött a Toronyból, hiszen Zarya azok közé tartozott, akiket Careane is felismert. Ha pedig Kirstian hazudott volna, amiről Sareitha meg volt győződve, akkor végül a tulajdon hazugsága épp elég nagy bajba keveri. A szökevényeket mindig keményen megbüntették. – Én is sok időt töltök vele, és szinte semmi másról nem beszél, csak Adeleasról! Mintha csak hozzá akarná tenni az én emlékeimet is a sajátjaihoz! Azt hiszem, annyi időt kell adnunk neki, amennyire csak szüksége van, és ez a két gyermek nem hagyja, hogy túl sokat legyen egyedül! – Oldalvást Elayne-re lesett, és mély levegőt vett. – De ennek ellenére mindannyian tudjuk, hogy a szélkeresők tanítása meglehetősen... bővelkedik kihívásokban. Talán ha néha-néha egy-egy órácskát tanítana, az jót tenne neki is. Legalább nem tespedne; a düh kizökkenthetné a kedvetlenségből! Vagy nincs igazam, Elayne? Csak néha-néha kellene tanítania, egy-két órát...

– Vandene addig gyászolhatja a nővérét, ameddig csak akarja – mondta Elayne kimért hangon –, és erről nincs helye további vitának!

Careane mélyet lélegzett és újból megigazította a vállkendőjét. Sareitha halkan sóhajtott egyet, és elkezdte forgatni a nagykígyós gyűrűt bal keze mutatóujján Lehet, hogy megérezték Elayne hangulatát, de az is éppilyen könnyen megeshetett, hogy csak egyikük sem gondolt bele szívesen, hogy nemsokára megint órát kell tartania a szélkeresőknek. Merilille egyfolytában meglepett arckifejezése mit sem változott, de hát Merilille a nap és az éjszaka minden órájában a szélkeresőket tanította, kivéve, ha Elayne nagy ritkán elcsalta tőlük valamilyen indokkal – márpedig a szélkeresők egyre kevésbé voltak hajlamosak erre.

De legalább nem volt egyértelműen durva velük hármukkal. Ez mindig nehezére esett, különösen, ha Aviendha is ott volt vele. Elayne el nem tudta képzelni, hogy mit tenne, ha elveszítené a nővérét. Vandene nem csak a testvérét gyászolta, de Adeleas gyilkosát is kereste egyben, és a gyilkos kétségkívül e közül a három nő közül került ki. Merilille Ceandevin, Careane Fransi, vagy Sareitha Tomares volt az. Vagy ami még rosszabb lenne, nemcsak az egyikük, hanem talán többen is. Ezt jelen állapotában igencsak nehéz volt elhinni Merilille-ről, de egyetlen nővérről sem lett volna sokkal könnyebb. Persze ahogy azt Birgitte is kifejtette, az egyik legveszedelmesebb árnybarát, akivel a Trallok Háborúk alatt találkozott, egy elkényeztetett, szelíd úrhölgy volt, aki összerezzent minden hangosabb szóra. És megmérgezte egy egész város vízkészletét. Aviendha azt javasolta, hogy fogják mind a hármat vallatóra, ami teljesen megriasztotta Birgittét – de az aiel lány már sokkal kevésbé tisztelte az aes sedai-okat, mint egykor. Amíg azonban nem gyűlt össze egyikőjük ellen sem elegendő bizonyíték, addig a kívánt udvariassági formákat be kellett tartani. Utána viszont nem lesz sem udvariasság, sem irgalom!

– Ó – szólalt meg Sareitha, és hirtelen felvidult az arca –, itt van Mellar kapitány! Miközben nem voltál itthon, Elayne, ismét igazi hősként viselkedett!

Aviendha megmarkolta az övén függő kés nyelét, és Birgitte megmerevedett. Careane arca nagyon nyugodt, meglehetősen hideg kifejezést öltött, és valahogy még Merilille-nek is sikerült egy elutasító fintort az arcára erőltetnie. Egyik nővér sem titkolta, hogy mennyire nem kedvelik Doilin Mellart.

A keskeny arcú férfi nem volt csinos, de még csak jóképű sem, ám a gyakorlott kardforgató erőről árulkodó könnyedségével mozgott. Elayne testőrségének kapitánya volt, és a rangját három aranycsomó jelezte, amit szépen kifényesített mellvértje mindkét vállára kiaggatott. Egy tájékozatlan ember könnyen azt hihette volna, hogy magasabb rangú Birgitténél is. A torkánál és csuklójánál habzó fehér csipkezuhatag kétszer olyan széles és kétszer olyan hosszú volt, mint a gárdisták ruháját díszítő fehér szegély, de a férfi nem vette föl a vörös selyem kardövet – talán azért nem, mert akkor csak az egyik vállán fért volna el a három aranycsomó. Azt állította, hogy egész életében csak Elayne testőre akart lenni, de folyamatosan a zsoldosként megvívott csatáiról szájalt. Úgy tűnt, sosem állt a vesztesek oldalán, és hogy a győzelem általában az ő megénekeletlenül maradt erőfeszítéseinek volt csak köszönhető. Lekapta fehér tollal ékesített kalapját, és színpadiasan lengette, mélyen, cirkalmasan meghajolt Elayne felé. A kardját boszorkányos ügyességgel, fél kézzel tolta el a meghajlás útjából. Birgittének csak egy árnyalatnyival kevésbé mély meghajlást mutatott be, és a kezét a szívére szorította, tisztelegve. Elayne nagy nehezen mosolyt erőltetett az arcára.

– Sareitha azt mondta, hogy ismét igazi hősként viselkedett, Mellar kapitány! Hogy történt az eset?

– Csak a királynőm iránti kötelességemet teljesítettem – bár a férfi hangja lekicsinylően és gúnyosan csendült, mint aki bizony nem becsüli túl sokra saját érdemét, a mosolya jóval melegebb volt a kelleténél. A fele palota úgy tudta, hogy ő Elayne meg nem született gyermekének apja, és az, hogy a lány nem hallgattatta el ezt az ostoba pletykát, nyilván azt a tévképzetet ültette el a fejében, hogy akár még esélye is lehet a leányörökösnél. De a mosoly sosem érte el sötét szemét. A tekintete hideg volt, mint a halál. – Az ön iránti kötelesség a legnagyobb örömöm, királynőm!

– Mellar kapitány tegnap megint kicsapott a falak közül, engedély nélkül – vette át a szót Birgitte óvatosan, színtelen hangon. – Ezúttal az ellentámadás majdnem beözönlött a Far Maddingi kapun, amit a kapitány parancsára nyitva hagytak, hogy könnyebben visszajuthasson.

Elayne érezte, ahogy az arcvonásai megkeményednek.

– Ó, dehogy! – tiltakozott Sareitha. – Az nem is úgy volt! Luan nagyúr száz fegyverese megpróbált éjszaka bejutni a városba, de túl későn veselkedtek neki, és kinn kapta őket a virradat! Akárcsak Nasin nagyúr háromszáz embere! Ha Mellar kapitány nem nyittatta volna meg a kaput, és nem sietett volna a megmentésükre, a falak tövében aprították volna miszlikbe az egész csapatot! Így is csak nyolcvanukat tudta megmenteni!

Mellar elmosolyodott, és úgy sütkérezett az aes sedai dicséretében, mintha a Birgitte hangjában csendülő kritikát észre sem vette volna. Careane és Merilille dermesztő pillantásai természetesen fel sem tűntek neki. Nagy gyakorlata volt benne, hogy fel se tűnjön neki, ha valakinek nem tetszik, amit csinált.

– Kapitány, honnan tudta, hogy Luan nagyúr emberei? – kérdezte Elayne halkan. Birgitte arcán aprócska mosoly fénylett fel, ami igazán figyelmeztethette volna Mellart arra, hogy mi is vár rá. De a fickó azok közé tartozott, akik láthatóan nem hitték el, hogy Birgitte Elayne őrzője lenne. És még ha el is hitte volna, az őrzőkön és az aes sedai-okon kívül kevesen tudták csak, hogy a kötés mit is jelent. Mellar arckifejezése még önteltebb lett.

– Nem a zászlók alapján jöttem rá, királynőm! Bárki meglengethet a feje fölött egy zászlót! A távcsövemen keresztül is felismertem Jurad Accant! Accan pedig Luan nagyúr embere az utolsó haja száláig! Mikor őt megláttam... – a csuklóján habzó csipkezuhatag könnyed örvénye mutatta, hogy most lekicsinylő kézmozdulatot tett. – A többi már csak egyszerű testgyakorlás volt!

– És hozott ez a Jurad Accan bármiféle üzenetet Luan nagyúrtól? Bármit, amit Luan aláírt és lepecsételt, és amiben megerősíti, hogy a Norwelyn Ház a Trakandot támogatja?

– Semmi írást nem hozott magával, királynőm, de mint már mondottam volt...

– Luan nagyúr még mindig nem jelentette ki, hogy engem támogatna, kapitány!

Mellar mosolya kissé megfakult. Nem volt hozzászokva, hogy bárki is félbeszakítsa.

– De királynőm, Dyelin úrnő is azt mondta, hogy Luan nagyurat nyugodtan számolhatja a saját táborába már most is! Az, hogy Accan hirtelen felbukkant, csak azt bizonyítja, hogy...

– Semmit sem bizonyít, kapitány! – mondta Elayne hidegen. – Talán Luan nagyúr végül valóban az én táboromban lesz, kapitány, de amíg nem jelenti be, hogy engem támogat, addig csak nyolcvan olyan emberrel gazdagította a város védelmét, akiket folyamatos megfigyelés alatt kell tartanunk! – Nyolcvanat sikerült behoznia a százból. És a tulajdon embereiből hányat veszíthetett el? És Caemlynt is kockára tette ezért, hogy a Fény égesse meg! Minthogy a szolgálata mellett arra is időt tud szakítani, hogy kicsapásokat vezessen, miután ellátta a testőrkapitányi feladatait, azt hiszem, arra is lesz ideje, hogy figyeltesse ezeket az embereket. A falakról senkit nem hívok el csak ezért! Fogja be Accan mestert és a cimboráit, hogy képezzék ki azokat az embereket, akiket az udvarházakból hoztam! Ez kellő elfoglaltságot biztosít nekik, és az idő nagy részében leköti őket annyira, hogy ne keveredjenek bonyodalomba. De önre bízom, hogy a fennmaradó időben megakadályozza, hogy bármi bajt keverjenek! És elvárom, hogy ne legyen velük semmi gond, és meg se próbáljanak feljutni a falakra, kapitány! Akár hozzá is láthat!

Mellar döbbenten meredt rá. Elayne eddig még sosem szidta le, és most egyáltalán nem tetszett neki a helyzet, különösen, hogy ilyen sokan látták. Most aztán már szó sem volt túlságosan is meleg mosolyokról. A férfi szája megvonaglott, és dacos tűz lobbant a szemében. De nem tehetett mást, kurtán meghajolt még egyszer, rekedtesen azt mormolta, hogy „ahogy királynőm parancsolja”, és elvonult, amilyen emelt fővel csak az adott körülmények között távozhatott. Alig tett meg három lépést, máris megváltozott a tartása, és dühösen lépdelt, mint aki gondolkozás nélkül eltaposna bárkit, aki most az útjába áll. Elayne megjegyezte, hogy szólnia kell Rasoriának, hogy vigyázzanak. Mellar alighanem azzal próbálja majd csitítani a dühét, hogy mindenkit megleckéztet, aki csak hallotta ezt a jelenetet. Merilille és Careane szinte egyszerre bólintottak: ők aztán örültek, hogy Mellart végre leszidta, és azt sem bánták volna, ha már réges-rég kidobta volna a palotából is.

– Még ha ezúttal talán hibázott is – mondta Sareitha óvatosan –, és nem vagyok benne biztos, hogy valóban így történt, Elayne, Mellar kapitány akkor is megmentette az életedet a tulajdon élete kockáztatásával; az életedet és Dyelin úrnő életét is! Valóban nem lehetett volna másképp megoldani, mint hogy ennyi ember előtt megszégyeníted?

– Azt ne hidd, Sareitha, hogy nem fizetem vissza minden adósságomat! – Elayne érezte, hogy Aviendha megfogja az egyik kezét, Birgitte pedig a másikat. Mindkettőjükét könnyedén megszorította. Mikor minden oldalról ellenségek vették körbe, jó érzés volt maga mellett tudnia egy nővért és egy jóbarátot. – Most pedig elmegyek, kerítek magamnak egy forró fürdőt! Hacsak valamelyikőtök nem akarja a hátamat szappanozni...

A három aes sedai azonnal rájött, hogy most elbocsátotta őket, és jóval méltóságteljesebben távoztak, mint Mellar kapitány. Careane és Sareitha máris azon vitatkoztak, hogy vajon a szélkeresők ma is meg akarják-e tartatni az órát, míg Merilille egyszerre próbált mindenfelé figyelni, nehogy egy szélkeresőbe botoljon. De miről beszélnek majd a későbbiekben? Hogy vajon Elayne miért veszhetett össze gyermeke apjával? Vagy hogy sikeresen elrejtettek-e minden nyomot, ami bűnösnek mutatná őket Adeleas halálában?

Mindig visszafizetem az adósságaimat, gondolta Elayne, és nézte, ahogy eltűnnek a folyosón. És segítek a barátaimnak is fizetni!

Tizenkettedik fejezet

Alku

Nem volt nehéz megkeríteni azt a forró fürdőt, bár Elayne-nek először várnia kellett a tulajdon lakosztálya oroszlános faragású ajtaja előtt, ahol a huzat még az állólámpák lángját is olyan vadul lobogtatta, hogy szinte kialudtak, miközben Rasoria és két gárdistanő bement, hogy átkutassa a helyiséget. Amint megbizonyosodtak arról, hogy egyetlen orgyilkos sem lapul odabenn tettre készen, elrendezték az őröket a folyosón és az előszobában. Elayne már ott találta az ősz hajú Essandét a hálószobában Nairsszal és Sephanie-vel, a két fiatal öltöztetőnővel, akiket most tanított be az idős hölgy. Essande karcsú volt, ruhája bal melle fölött ott ékeskedett Elayne címere, az arany liliom. Mérhetetlen méltóságteljességét csak tovább hangsúlyozta, hogy milyen lassan és kimérten mozog, bár ez javarészt a korának és fájó ízületeinek volt köszönhető, akkor is, ha ő maga nem ismerte volna be. Naris és Sephanie testvérek voltak, friss arcú, erőteljes, félénk lánykák, akik hihetetlenül büszkén viselték egyenruhájukat, és boldogok voltak, hogy nem a folyosókat kellett takarítaniuk – de láthatóan legalább annyira felnéztek Essandére, mint Elayne-re. Voltak ugyan a palotában tapasztaltabb szobalányok is, akik már évek óta a királyi család szolgálatában álltak, de sajnos azok a lányok, akik az utcáról jöttek, és bármiféle munkát elvállaltak volna, sokkal biztonságosabbak voltak. A rózsaszínű padlócsempén, az egyik felgöngyölített szőnyeg helyén most két hatalmas rézkád trónolt egy vastag törülközőhalom tetején, bizonyítva, hogy Elayne hazatérésének hamarabb itt volt a híre, mint hogy ő maga átvághatott volna az épületen. A szolgák általában olyan könnyedén és gyorsan tudomást szereztek mindenről, ami a környezetükben történt, hogy azt még a Fehér Torony kémei is megirigyelhették volna. A kandallóban ropogó hatalmas hasáboknak és az ablakkeretbe szorosan beillesztett üveglapoknak köszönhetően idebenn kellemes meleg volt a folyosó hidege után, és Essande csak arra várt, hogy Elayne belépjen, máris elszalasztotta Sephanie-t, hogy menjen, és minél hamarabb kerítse elő a forró vizet hozó embereket. Dupla falú vödrökben szállították fel a konyhából, nehogy út közben kihűljön, bár egy kicsit így is kénytelenek voltak késlekedni vele, mert a gárdisták minden egyes vödörbe belekutakodtak, hogy nem rejtettek-e fegyvereket a vízbe.

Aviendha majdnem olyan gyanakodva méregette a második rézkádat, mint ahogy Essande Birgittét nézte – egyikük még mindig nem békélt meg azzal a gondolattal, hogy vízbe merüljön, a másik pedig még mindig nem fogadta el, hogy a fürdőnél a szükségesnél több ember is jelen lehet. A fehér hajú nő ennek ellenére nem fecsérelte nézelődésre az időt, hanem azonnal az öltözőszobába terelte Elayne-t és Aviendhát, ahol a széles márványkandallóban újabb hatalmas máglya lobogott, és már kellemesen átmelegedett a levegő. Elayne őszinte megkönnyebbüléssel vette, hogy Essande segíti ki a ruhájából: örült a tudatnak, hogy ezúttal nem csak egy sietős kis mosakodás vár rá, és nem azon kell már most is rágnia magát, miközben igyekszik minél gondtalanabbnak és nyugodtabbnak tűnni, hogy mikor indulhat végre tovább a következő udvarházba. Persze újabb színjátékok vártak rá, hogy a Fény segítse meg, és újabb aggodalmak, de most már otthon volt, és ez igenis sokat számított. Szinte még a nyugaton égő jelzőfényről is el tudott feledkezni. Szinte. Jól van, valójában nem, egyáltalán nem, de nem rágta magát miatta, ha egy kicsit megengedhette magának, hogy ne gondoljon rá.

Mire mindkettőjüket levetkőztették – Aviendha persze rácsapott Naris kezére, és maga vette le az ékszereit, majd pedig úgy tett, mintha a lány nem is létezne, és a ruhái valahogy maguktól kanyarodnának le róla – mire mindkettőjüket szépen becsomagolták egy-egy szépen hímzett selyemköntösbe, és a hajukat magasra tornyozták egy-egy hófehér törülközőbe... Aviendha háromszor is megpróbálta maga feltenni a fejére a törülközőt, és csak akkor hagyta, hogy Naris lásson neki a munkának, mikor harmadszorra is a nyakába borult az egész törülközőtorony, de közben egyfolytában azon morgott, hogy nemsokára olyan puha lesz, hogy a csizmáját is másnak kell befűznie helyette. Egészen addig motyogott az orra alatt, míg csak Elayne el nem nevette magát, aztán ő is kacagni kezdett, hátravetett fejjel, teli torokból, és Naris kezdhette az egész törülközőépítést elölről. Mire mindezzel végeztek, és visszatérhettek a hálószobába, már a kádak is tele voltak, és a vízbe csepegtetett rózsaolaj illata megtöltötte a levegőt. A vizet felhordó férfiak természetesen már elmentek, és Sephanie feltűrt ruhaujjal várt rájuk, felkészülve rá, hogy bármikor megsikálja a hátukat, ha kérik. Birgitte az ágy lábánál álló, türkiz berakásos ládikón ült, és a térdére könyökölt. Elayne hagyta, hogy Essande lesegítse róla halványzöld, fecskékkel hímzett ruháját, és azonnal belesüllyedt a kádjába. Nyakig elmerült az épphogy nem kellemetlenül forró vízben. A térde sajnos kilógott, de így is sikerült szinte teljesen belebújnia a melegbe, és nagyot sóhajtott, mert érezte, hogy végre kiázik belőle a fáradtság, és kellemes pihenés veszi át a helyét. A meleg víz alighanem a civilizáció legnagyobb ajándéka volt.

Aviendha meredten nézte a másik kádat, és összerezzent, mikor Naris megpróbálta levenni levendulaszínű, az ujján virágokkal díszített köntösét. Elfintorodott, és végül csak hagyta, hogy az öltöztetőlány végezze a dolgát, aztán óvatoskodva belelépett a vízbe, de hirtelen mozdulattal kikapta a szappant Sephanie kezéből, és bőszen mosakodni kezdett. Vadul kapkodott, de vigyázott rá, hogy egy csepp víz se fröcsköljön ki a kádból. Az aielek is használták mosakodásra a vizet, és az izzasztósátrakban is – ezzel mosták ki például a Pusztában növő, húsos levelekből préselt sampont a hajukból –, de a koszos vizet szintén kincsként őrizték, és felhasználták az öntözésnél. Elayne megmutatta a nővérének Caemlyn két hatalmas, földalatti víztárolóját is: mindkettőt földalatti folyók táplálták, és olyan hatalmas volt, hogy a túlsó oldala nem is látszott a sűrű oszloperdőben és a sötétségben, de a száraz Puszta Aviendha csontjába ivódott.

Birgitte nem vett tudomást Essande sértett pillantásairól – az ősz hajú nő sosem beszélt többet a kelleténél, és úgy vélte, hogy a fürdő amúgy sem az az alkalom, mikor valakinek fecsegnie kell –, és folyamatosan beszélt, miközben a két lány a kádban ázott, bár persze odafigyelt arra, hogy mit is mond Sephanie és Naris előtt. Valószínűtlen volt, hogy bármelyik lány más Házak szolgálatában állt volna, de a szobalányok majdnem annyira pletykásak voltak, mint a férfiak – ez szinte már hagyományszámba ment. Persze néhány híresztelést mindenképp megérte tovább dagasztani. Birgitte főképp arról a két hatalmas kereskedőkaravánról beszélt, amelyek tegnap érkeztek Tearből, roskadásig rakva gabonával és sózott hússal, meg arról a szekérsorról, ami Illianból gördült át, és olajat, sót és füstölt halat hozott. Érdemes volt minél többször emlékeztetni arra az embereket, hogy az élelmiszer továbbra is özönlött a városba. Csak kevés kereskedő mert télen is nekivágni Andor országútjainak, és egyik sem pazarolta a szállítmányt olyan értéktelen holmira, mint az élelem, de a Kapuk segítségével Elayne megengedhette magának, hogy Arymilla annyi kereskedőt kapjon el, amennyit csak akar: így is, úgy is az ő seregei fognak halálra éhezni, mielőtt Caemlynben akárcsak az éhség első jeleit felfedezhetnék! A szélkeresők, akik a Kapuk nagyobbik részét nyitották, azzal a hírrel tértek vissza, hogy Darlin Nagyurat – aki a lehető legdöbbenetesebb módon azt állította magáról, hogy ő az Újjászületett Sárkány teari helytartója! – ostrom alá fogták Tear Kövében azok a nemesek, akik egyszer és mindenkorra ki akarták űzni az Újjászületett Sárkányt Tearből. De tulajdonképp még az sem volt túl valószínű, hogy akár ez megszüntesse a két város közti jövedelmező gabonakereskedelmet, különösen, minthogy mindenki azt hitte, hogy a szélkeresőket kísérő Vérek valójában aes sedai-ok. Nem mintha bárki is valóban ezt akarta volna elhitetni velük, de nagykígyós gyűrűt csináltattak minden egyes olyan Vérnek, aki már átment a beavatottak próbáján, mielőtt kitették a Toronyból. Ha ebből bárki is téves következtetést vont le, az csak az ő hibájuk volt: senki sem hazudott nekik.

A víz lassan ki fog hűlni, döntötte el végre Elayne, úgyhogy nem is várt tovább. Kikapta a rózsaillatú szappant Sephanie kezéből, és hagyta, hogy Naris alaposan nekiessen a hátának hosszú nyelű mosdókeféjével.

Ha Gawynról vagy Galadról kaptak volna hírt az elmúlt napokban, Birgitte azzal kezdte volna. Ő legalább olyan sóvárogva várta már, mint Elayne, és nem tartotta volna meg magának az értesülést. A Gawyn megérkeztéről szóló pletykákat ők maguk is szívesen alátámasztották volna. Birgitte jó hadseregtábornok volt, és Elayne örült volna, ha megtarthatja ebben a pozícióban, bár sejtette, hogy nehéz lesz rábeszélnie – de ha Gawyn előkerülhetne, akkor mind a ketten megpihenhetnének egy kicsit. A városban tartózkodó katonák többsége zsoldos volt, és épp csak annyi, hogy a kapuknál erős őrség legyen, és hogy az Újváros több mérföldes falszakaszain parádézzanak. De így is több mint harminc különböző bandához tartoztak, és mindegyik kapitány egyértelműen el volt telve gőggel, ragaszkodott a saját feljebbvalóságához, és bármikor készen állt arra, hogy egy másik kapitány torkának ugorjék a legkisebb vélt előnymorzsáért is. Gawynt egész életében arra nevelték, hogy hadsereget vezessen. El tudna bánni az efféle viszályokkal, és akkor Elayne-nek is több ideje maradna arra, hogy biztosítsa magának a trónt. És mindezek felett Elayne már csak azért is örült volna, ha hazajön, mert akkor végre otthagyja a Fehér Tornyot. Remélte, hogy legalább az egyik hírnöke azóta eljutott hozzá, és hogy Gawyn már jócskán úton volt lefelé a folyón. Egwene immár több mint egy hete ostromolta Tar Valont, és a sors legszörnyűbb fintora lenne, ha Gawynnak választania kellene az esküje, mely a Torony védelmére kötelezte, és az Egwene iránt érzett szerelme között. És ami még rosszabb, egyszer már megszegte ezt az esküt, vagy legalábbis megkerülte, hogy a húgának, és talán egy kicsit Egwene-nek segítsen! Ha Elaida akár csak sejtette volna, hogy Gawyn segédkezett Siuan megszöktetésében, akkor minden addigi érdeme azonnal köddé válna. Nem számítana már az sem, hogy épp a fiú támogatása kellett ahhoz, hogy Elaida letaszíthassa az Amyrlin Trónról Siuant, hogy ő maga ülhessen a helyére. Ha mindez kiderül, és Gawyn még Elaida közelében van, hát örülhet, ha csak börtönbe zárják, de nem fejezik le! Elayne nem haragudott a bátyjára, amiért Elaidát pártfogolta: akkor még nem tudhatott eleget ahhoz, hogy bármi mást tegyen. Jó néhány aes sedai-t is összezavart a helyzet. Jó néhányuk mintha még most is össze lett volna zavarodva. Hogyan is dönthetett volna Gawyn helyesen egy olyan ügyben, ami még tapasztalt aes sedai-okat is így megkevert?

Ami pedig Galadot illette... Elayne úgy nőtt fel, hogy képtelen volt szeretni a féltestvérét, és biztos volt benne, hogy Galad gyűlöli őt, és még ennél is jobban gyűlöli Gawynt. Galad nyilvánvalóan azt hitte, hogy egy szép nap ő lesz a kardnagyherceg, de Gawyn születése véget vetett ennek az ábrándjának. Elayne legkorábbi emlékeiben úgy tűnt föl, mint egy fiú, egy tehetséges fiatalember, aki inkább atyjaként vagy nagybátyjaként bánik a két kicsivel, és máris vívni tanítja Gawynt. Elayne sosem feledhette el, hogy mennyire félt attól, hogy Galad szétveri Gawyn fejét a gyakorló pengével. De Galad sosem sebesítette meg az öccsét, csak akkorákat sózott rá, amekkorát a kardforgatásra fogott ifjaknak meg is kellett szokniuk. Tudta, hogy mit kell tennie, Galad mindig felismerte, mi a helyes, és mindig azt tette, amit igaznak látott, bármekkora árat kellett is ezért fizetnie neki vagy bárki másnak. A Fényre, segített kirobbantani egy háborút, csak azért, hogy Elayne és Nynaeve elmenekülhessen Samarából, és alighanem már az elején tudta, mit kockáztat! Galadnak tetszett Nynaeve, legalábbis elég sokáig úgy tűnt – Elayne nehezen hitte volna, hogy még mindig így érez, most, hogy már fehérköpenyes, és csak a Fény tudja, merre járhat, mit csinálhat –, de igazság szerint éppen azért robbantotta ki a háborút, hogy a húgának segítsen. A lány cseppet sem örült neki, hogy Galad a Fény Gyermekei közé állt, nem tudta megkedvelni a féltestvérét, de remélte, hogy azért jól van. És remélte, hogy ő is hazatalál Caemlynbe. Majdnem annyira örült volna az érkeztének, mintha Gawyn jött volna meg. Meglepte a dolog, de akkor is így volt!

– Két újabb nővér érkezett, miközben távol voltál. Az Ezüst Hattyúban szálltak meg! – Birgitte úgy mondta ezt, mintha az aes sedai-ok csak azért a fogadóba mentek volna, mert a palotában már nem volt szabad ágy. – Egy Zöld, két őrzővel, és egy Szürke, eggyel. Külön jöttek. Egy Sárga és egy Barna pedig elhagyta a várost ugyanaznap, úgyhogy most is összesen tízen vannak. A Sárga délnek indult, Far Madding felé. A Barna keletre ment.

Sephanie, aki türelmesen várakozott Aviendha fürdőkádja mellett, mert épp nem volt semmi tennivalója, most diadalmasan összemosolygott a nővérével Elayne feje fölött. A város lakosságának nagy részéhez hasonlóan ő is tényként kezelte, hogy az Ezüst Hattyúban megszállt aes sedai-ok jelenléte azt jelenti, hogy a Fehér Torony Elayne és a Trakand Ház mögött áll. Essande úgy figyelte a két lányt, mint a sólyom a galambokat, de most elégedetten biccentett. Ő is biztos volt benne, hogy az aes sedai-ok jelenléte csak ezt jelentheti. Még az utcaseprők és a szemétszedők is tudták, hogy a Fehér Torony kettészakadt, és háborúban áll saját magával, de a név még így is olyan hatalmat képviselt, és olyan erőt sugárzott, hogy senki sem kételkedett benne. Mindenki tudta, hogy a Fehér Torony mindig is támogatta Andor jogszerű királynőjét. Igazság szerint a legtöbb nővér alig várta, hogy végre egy teljes jogú aes sedai uralkodjék valahol – ezer éve nem esett meg ilyen, és a Világtörés óta nem volt olyan királyi aes sedai, aki fel is vállalta volna, hogy a Torony tagja –, ennek ellenére Elayne egy cseppet sem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy Arymilla táborában is bujkál egy aes sedai, titokban, a világ figyelmét elkerülve. A Fehér Torony sosem tette fel mindenét egy lóra, legfeljebb csak akkor, ha a verseny már le volt játszva.

– Ennyi elég is lesz a keféből – mondta, és ingerülten elhúzódott a durva sörték elől. A lány jól be volt már tanítva, engedelmesen letette a hátvakaró kefét a kis zsámolyra, és Elayne kezébe nyomott egy hatalmas illiani szivacsot, amivel a lány letörölhette magáról a szappanhabot. Örült volna, ha ő is tudja, mit jelentenek az Ezüst Hattyúba költözött nővérek. Olyan volt, mintha egy kis kavics került volna a cipőjébe. Olyan aprócska, hogy el sem hinné, hogy kényelmetlen lehet; de minél tovább ott volt, annál jobban zavarta. Az Ezüst Hattyúban lakó nővérek már a puszta jelenlétükkel megzavarták. Mielőtt Caemlynbe érkezett volna, a fogadóban folyamatosan változott a nővérek száma – páran minden héten tovább mentek, mások újonnan érkeztek a helyükre. Az ostrom nem változtatott ezen: a Caemlynt körbezáró katonák éppúgy nem állták útját egy aes sedai-nak, mint ahogy Tear Kövének lázadó nemesei sem. Pirosak is voltak a városban egy ideig, és a Fekete Toronyba tartó férfiakról kérdezősködtek, de minél több mindent hallottak róluk, annál nyilvánvalóbbá vált, hogy nem tetszenek nekik a hírek, és azt követően, hogy Arymilla körbevetette a várost, az utolsó pár is elhagyta Caemlynt. A városba érkező aes sedai-okat mindig alapos megfigyelés alá vették, és a Pirosak egyike sem ment az Ezüst Hattyú közelébe, úgyhogy az ottani nővéreket aligha Elaida küldte ide azért, hogy elrabolják Elayne-t. A lány valamiért úgy érezte, mintha aes sedai-ok kis csoportjai várnának a Fertőtől a Viharok Tengeréig mindenütt, és folyamatosan újabb és újabb nővérek áramlanának közöttük információkat gyűjtve, információkat hordva. Meglehetősen különös gondolat. A nővérek mindig is teleszórták kémekkel az ismert világot, hogy minél több mindent megtudhassanak, de nem nagyon osztották meg egymással a tudomásukra jutott híreket, hacsak a Tornyot magát nem fenyegette veszély. Valószínűleg az Ezüst Hattyúban megszálló nővérek egyszerűen csak kivárják, hogy mi lesz a Torony belviszályának a vége, és nem vallanak színt, amíg ki nem derül, hogy Egwene vagy Elaida lesz-e végül az Amyrlin Trón. Ez borzalmas volt – egy aes sedai-nak igenis ki kellene állnia amellett, amit helyesnek tart –, de ez a csoportocska más miatt is aggasztotta Elayne-t.

Az egyik kéme nemrégiben meghallott valamit az Ezüst Hattyúban – egy roppant zavaró nevet, amit az ottani nővérek is csak félve hadartak el, aztán rá is szóltak egymásra, hogy csendesebben, nehogy valaki kihallgathassa őket. Cadsuane. Nem valami gyakori név, de nem ám! És Cadsuane Melaidhrin igencsak alaposan összeszűrte a levet Randdel, mikor a férfi Cairhienben volt. Vandene nem tartotta sokra a nőt, elfogultnak és makacsnak vélte, de Careane kis híján elájult áhítatában, mikor szóba került. Úgy tűnt, hogy a Cadsuane-t övező mesék már-már legendává nőtték ki magukat. Cadsuane Melaidhrin az a fajta aes sedai volt, akinek fél fogára sem lett volna elég, hogy megleckéztesse az Újjászületett Sárkányt. Nem mintha Elayne nagyon aggódott volna afelől, hogy Randre bármiféle hatással lehet egy aes sedai – az sokkal jobban zavarta, hogy a férfi esetleg az önkívületig bosszantja az útjába vetődő nővéreket; Rand egyszerűen túlságosan is elvarázsolt volt ahhoz, hogy felfogja, mi a tulajdon jól felfogott érdeke! – de miért beszélnének róla itt Caemlynben is? És miért hallgattatnák el azonnal, aki Cadsuane-ről beszél? A forró fürdővíz dacára is kirázta a hideg, mikor eszébe jutott, hogy a Fehér Torony hány és hány cselszövés finom pókhálóját fonta a világra a századok alatt. Olyan finom volt a háló mintája, hogy csak azok a nővérek látták, akik szőtték, és olyan bonyolult, hogy talán csak ők tudták volna kibogozni őket. A Torony szőtte a maga hálóit, az ajahok szőtték a maguk hálóit, néha még az egyes nővérek is szőtték a maguk hálóit. Néha a cselszövések úgy olvadtak egymásba, mintha egyetlen akarat irányította volna mindet. Néha széttépték egymás szálait. Ez formálta a világ sorsát az elmúlt háromezer évben. Most azonban a Torony széthasadt, és nagyjából három egyenlő csoportra oszlott: a nővérek harmada Egwene-t támogatta, harmada Elaidát, harmada pedig félreállt, hogy kivárja a harc végét. Ha azonban ez a maradék egyharmad is együtt dolgozna, híreket cserélne – terveket szőne? –, az bizony messzire vezethet.

Kintről hangos vita zaja szűrődött be tompán a csukott ajtón át, és Elayne kihúzta magát ültében. Naris és Sephanie felnyikkant, egymás mellé ugrottak, és szorosan átölelték a másikat. Elkerekedett szemmel néztek az ajtóra.

– Mi a fényette fészkes franc... – Birgitte nagyot hördülve pattant fel a ládáról, ki a szobából, és jókora döndüléssel vágta be maga mögött az ajtót. A hangzavar még vadabb lett. Nem úgy hangzott, mintha a gárdistanők harcba keveredtek volna, inkább olyan volt, mintha teli torokból veszekedtek volna valakivel, és az őrző kötésén keresztül Birgitte förtelmes fejfájásán kívül harag és frusztráltság szűrődött át. Elayne ennek ellenére kimászott a kádból, és széttárt karral várta, hogy Essande ráadja a köntösét. Az ősz hajú nő nyugalma, vagy talán Elayne hidegvére láttán a két szobalány is megnyugodott, és szégyenkezve pirultak el, mikor Essande rájuk nézett. Aviendha azonnal kiugrott a kádból, az sem zavarta, hogy szanaszét fröcsköl a víz, és csöpögve berontott az öltözőszobába. Elayne azt várta, hogy késével a kezében tér vissza, de a nővére ehelyett a saidar ragyogásától körülvéve lépett be, egyik kezében apró borostyán teknőssel. Másik kezében az Elayne erszényéből előhalászott kis angrealt tartotta, majd a lány kezébe nyomta a fürtjeibe burkolódzó nő aprócska szobrát. A hajára tekert törülközőtől eltekintve Aviendha anyaszült meztelen volt, és ingerülten elhessegette Essande-et, mikor az megpróbálta ráadni a köntösét. Lehet, hogy Aviendha kivételesen nem a kését szedte elő, de még mindig úgy gondolkozott, mintha csupasz pengével kellene legyőznie ellenségeit, és ügyelnie kellene arra, hogy semmi ne akadályozza a mozdulatait.

– Vigye vissza az öltözőbe, kérem – adta át Elayne az angrealt Essande-nek – Aviendha, nem hiszem, hogy szükségünk lenne...

Az ajtó résnyire nyílt, és Birgitte dugta be a fejét nagy komoran. Naris és Sephanie összerezzentek – ezek szerint mégsem voltak olyan nyugodtak, mint amilyennek tűntek. – Zaida szeretne beszélni veled – mordult rá Birgitte Elayne-re. – Mondtam neki, hogy várjon, de...

Hirtelen felkiáltott, és betántorodott a szobába. Csak két-három lépés után nyerte vissza az egyensúlyát, aztán sarkon pördült, és szembenézett azzal a nővel, aki fellökte.

A Catelar klán hullámúrnője egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki bárkit is fellökött volna. Bonyolult csomóra kötött vörös övének bojtja a térde körül lebegett, és nyugodtan, kimérten vonult be a szobába két szélkereső kíséretében. Az egyik szélkereső a dühödten bámuló Rasoria orrára csukta az ajtót. A három Atha'an Miere mezítláb is olyan ringva járt, mint Birgitte a magas sarkú csizmájában. Zaida alacsony volt, erős, göndör hajába már ősz tincsek vegyültek, de sötét arca azok közé tartozott, akik a korral csak még szebbek lesznek. Szépségét tovább növelte a súlyos arany korongocskákkal megrakott aranylánc, ami az orrkarikáját és egyik vaskos fülbevalóját kötötte össze. És ami még ennél is fontosabb volt, csak úgy áradt belőle a parancsoló tekintély. Nem gőgös volt – egyszerűen csak tudta, hogy mindenki engedelmeskedik neki. A szélkeresők végigmérték az Egyetlen Hatalom fényével ragyogó Aviendhát, és Chanelle szögletes arca megfeszült, de Shielyn halkan elmormolt kis megjegyzésétől eltekintve, mely szerint „az aiel lány” bármikor szőni kezdhet, nem szóltak egy szót sem, csak vártak. A Shielyn fülében csillogó nyolc aranykarika azt mutatta, hogy egy klán hullámúrnőjének szélkeresője, és Chanelle dicsőségláncán ugyanannyi arany korongocska függött, mint Zaidáén. Mind a ketten nagy hatalmú asszonyok voltak, ez a tartásukból és a mozgásukból is kitűnt, de nem kellett ismerni az Atha'an Miere szokásait ahhoz, hogy első pillantásra látsszon, hármójuk közül Zaida din Parede a vezér.

– Alighanem megbotlott a csizmájában, hadseregtábornok – mormolta az Atha'an Miere, és telt ajkán halvány mosoly játszott, fél kézzel pedig a mellére lógó, kis arany illatdobozt dédelgette. – Olyan esetlen dolgok ezek a csizmák!

Ő és a két szélkereső szokás szerint mezítláb voltak. Az Atha'an Miere tagjainak olyan kemény volt a talpa, mint egy vaskos cipőnek, és a jeges kőpadló éppúgy nem zavarta őket, mint a durva fedélzeti deszkák. Meglepő módon a nők mindegyike egy derék alá érő, vastag, fehér stólát is viselt élénk színű brokát nadrágja és blúza felett. Olyan széles volt a sál, hogy számtalan nyakláncukat is szinte eltakarta.

– Épp fürödtem – mondta Elayne feszülten. Mintha ezt nem találhatták volna ki abból, hogy a haja fel volt tornyozva, és a köntöse csuromvizesen tapadt a tagjaira! Essande szinte remegett felháborodottságában: ez nála azt jelentette, hogy szinte már magán kívül van dühében. Elayne sem érezte magát sokkal nyugodtabbnak –, és ha elmentek, tovább fogok fürdeni! Majd fürdés után fogadom önöket! Ha a Fény is úgy akarja!

És ennyi! Ha már rátörnek a szobájában is, érjék be ennyivel udvariaskodás gyanánt!

– A Fény áldása kísérje önt is, Elayne sedai – válaszolta Zaida könnyedén. Felvont szemöldökkel mérte végig Aviendhát, bár nem azért nézte meg magának, mert az aiel lányt továbbra is körbevette a saidar ragyogása, hiszen Zaida nem tudott fókuszálni, és nem láthatta a fényt, valamint nem is azért, mert Aviendha mezítelen volt, elvégre a Tengeri Nép körében ez teljesen normálisnak számított, különösen, ha nem látták őket a partlakók. – Sosem hívott meg engem, hogy együtt fürödjünk, bár az illendőség így kívánta volna, de erre ne is vesztegessünk több szót. Most tudtam meg, hogy Nesta din Reas Két Hold halott, a seanchanok ölték meg. Halála fájó veszteség – a három nő mind megérintette fehér stóláját, aztán az ajkához emelte ujjait, de Zaida láthatóan éppolyan türelmetlen volt, és éppúgy nem adott most a formaságokra, mint Elayne. Nem emelte fel a hangját, nem kezdett el gyorsabban beszélni, de szünet nélkül folytatta mondandóját. Ez szinte döbbenetesen nyílt és sietős volt az Atha'an Miere egy tagjától. – Az Atha'an Miere Első Tizenkettőjének össze kell gyűlnie, hogy megválasszák a Hajók új Úrnőjét. Az, ami ma tőlünk nyugatra történik, csak még világosabbá tette, hogy nem vesztegethetünk el egy pillanatot sem.

Shielyn szája megfeszült, és Chanelle úgy emelte az orrához áttört mintájú kis illatdobozkáját, mintha valami kellemetlen szagot akarna elűzni magától. A dobozból áradó fűszeres illat olyan erős volt, hogy még a szobát belengő rózsaolaj édességét is elfojtotta. Bárhogy írták is le a lobogó jelzőfény érzését Zaidának, a hullámúrnő nem tűnt idegesnek – ha lehet, határozottsága csak még erősebb lett. A tekintetét egy pillanatra sem vette le Elayne arcáról.

– Fel kell készülnünk arra, ami ezután következik, bármi legyen is, és ehhez szükségünk van a Hajók Úrnőjére. Ön húsz tanárt ígért nekünk a Fehér Torony nevében. Vandene-t nem vihetjük magunkkal mély gyászában, és önt sem, de a másik három aes sedai velem jön. A többivel még tartozik nekünk a Fehér Torony, és elvárom, hogy rendesen kiegyenlítsék az adósságukat. Már elküldtem egy embert az Ezüst Hattyúba, hogy megkérdezzem az ott megszálló nővéreket, hogy vállalja-e közülük bárki is, hogy megfizesse a Torony tartozását, de nem várhatok a válaszukra. Ha a Fény is úgy akarja, ma már a többi hullámúrnővel fürdök Illian kikötőjében.

Elayne-nek minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne látsszon meg az arcán, mit érez. Ez a nő itt valóban azt jelentette volna be, hogy feltett szándéka minden egyes aes sedai-t összefogdosni, akit Caemlyn környékén kap, és magával vinni őket? És meglehetősen úgy hangzott, mintha egyetlen szélkeresőt sem akarna hátrahagyni. Elayne szíve már a puszta gondolattól is elszorult. Amíg Reanne vissza nem tér, hét olyan Vér van a városban, aki elég erős ahhoz, hogy Kaput nyisson, de közülük ketten csak olyan kis nyílást képesek megnyitni, amin egy lovas kordé sem fér át. A szélkeresők nélkül a legjobb esetben is problémás lenne Tearből és Illianból ellátni Caemlynt. És az Ezüst Hattyú! A Fényre, bárkit küldött is oda Zaida, az az utolsó betűig el fogja árulni, miféle alkut kötöttek! Egwene igazán nem fogja megköszönni, hogy ez a kényes ügy is napfényre kerül! Elayne úgy érezte, hogy még sosem zúdítottak rá ennyi váratlan problémát egyetlen egyszerű bejelentésben!

– Magam is fájlalom a veszteségüket és az Atha'an Miere veszteségét – válaszolta, miközben gyorsan járt az agya –, Nesta din Reas nagyszerű nő volt! – mindenesetre nagy formátumú, az egyszer biztos, és ritka erős egyéniség. Bár Elayne csak egyetlen egyszer találkozott vele, a mai napig örült neki, hogy a tárgyalás végére nem alkudták le róla az alsóneműt is. De ha már alsóneműről esett szó, eszébe jutott az is, hogy most nem vesztegetheti az időt öltözködésre. Zaida talán meg sem várná. Szorosabban magára húzta a könnyű köntöst. – Beszélnünk kell! Essande, küldessen fel bort a vendégeknek, nekem pedig egy kis teát! Gyenge teát – tette hozzá sóhajtva, ahogy a kötésen át megérezte Birgitte aggodalmát. – A kisebbik fogadószobába! Velem tart, hullámúrnő?

Legnagyobb megdöbbenésére Zaida úgy bólintott, mint aki épp ezt várta. Elayne erre sietve átgondolta, hogy hogyan is áll Zaida része a kettejük közötti alkuban. Jobban mondva alkukban: tulajdonképp két, külön alkuról volt szó, és ez még kulcsfontosságú lehetett.

Senki sem várta volna, hogy a kisebbik fogadószobát ilyen hamar használatba veszik, úgyhogy a levegő még azután is fagyos volt, hogy Sephanie sietve begyújtott a széles, fehér kandallóban felhalmozott tölgyhasábok alatt rejlő gyújtós alá, és kisietett a szobából. A száraz, könnyű fa nagy lángot vetett, és a tűz belekapott a szívósabb tölgybe is, miközben a nők elhelyezkedtek a kandalló előtt félkörben elrendezett, visszafogottan faragott, alacsony támlájú székeken. Elayne és a Tengeri Nép asszonyai legalábbis leültek. Elayne gondosan elrendezte fürdőköpenyét a térdén, és azt kívánta, bárcsak Zaida egy órácskával később érkezett volna, mire megfürdött és tisztességesen felöltözött. A szélkeresők hűvös nyugalommal várták meg, hogy a hullámúrnő helyet foglaljon, aztán ők is leültek két oldalt mellé. Birgitte csípőre tett kézzel állt meg az íróasztal előtt, és zordan nézte a betolakodókat. Elayne érezte a kötésen át, hogy az őrző legszívesebben kitekerné valamelyik Atha'an Miere nyakát. Aviendha könnyedén a fal mellett lévő tálalóasztalkák egyikének támaszkodott, és még mikor Essande utána hozta a fürdőköpenyét, és egyértelmű célzásként tartotta ki felé, akkor is csak felvette a ruhadarabot, aztán keresztbe fonta a karját, és rendíthetetlen nyugalommal nézte a Tengeri Népet. Mostanra már elengedte a saidart, de a kis teknős még mindig a kezében volt, és Elayne úgy vélte, hogy felkészült rá, hogy bármelyik pillanatban ismét magához ölelje az Egyetlen Hatalmat. Az Atha'an Miere-t azonban sem Aviendha hideg, zöld tekintete, sem pedig Birgitte komor vizslatása nem zavarta. Azok voltak, akik, és ők pontosan tudták, hogy kicsodák.

– Az Atha'an Miere-nek húsz tanárt ígértünk – mondta Elayne, és egy kicsit megnyomta a szavakat. Zaida azt mondta, hogy neki ígérték azt a húsz nővért, és hogy neki kell megfizetniük a tartozást, de az alkut Nesta din Reasszal kötötték. Persze Zaida nyugodtan hiheti azt, hogy ő lesz a Hajók következő Úrnője. – Valódi tanárokat, akiket az Amyrlin Trón választ ki! Tudom, hogy az Atha'an Miere büszke arra, hogy a legapróbb részletekig betartják az alkuikat, és a Torony is megtartja, amit ígért. De mikor az itt lévő nővérek beleegyeztek abba, hogy tanítsanak, ön is tudta, hogy ez csak időleges megoldás. És egy másik alku része, nem tartozik abba a megállapodásba, amit a Hajók Úrnőjével kötöttünk! Ezt ön is beismerte, mikor beleegyezett, hogy a szélkeresők nyissanak Kapukat, hogy Caemlynt élelmezni tudjuk Illianból és Tearből. Nyilvánvalóan nem keveredett volna a partlakók ügyeibe, ha nem valamiféle tartozását igyekszik kiegyenlíteni. De ha most elmegy, a segítségét is elveszítjük, és ezzel véget ér a mi tanítási kötelezettségünk is. Tartok tőle, hogy az Ezüst Hattyúban sem talál tanárokat! Az Atha'an Miere-nek várnia kell, amíg az Amyrlin Trón nem küld önöknek tanárokat! Aszerint az alku szerint, amit a Hajók Úrnőjével kötöttünk! – milyen kár, hogy azt nem követelhette, hogy tartsák távol magukat a fogadótól, de egyrészt már alighanem elkésett volna vele, másrészt pedig egyetlen hihető kifogás sem jutott az eszébe, amiért Zaida ne tehette volna meg, hogy oda küldet. Egy gyenge magyarázat pedig csak felbátorította volna a hullámúrnőt. A Tengeri Nép tagjai mind veszedelmes alkudók voltak. Aprólékosak, de veszedelmesek. Nagyon lassan és nagyon óvatosan haladhat, ha nem akar bajba kerülni.

– A nővérem most fülön fogott, Zaida din Parede! – kacagott fel Aviendha, és a combjára csapott. – Nem is fülön, hanem a bokádnál fogva, úgy bizony, a bokádnál fogva akasztott fel!

Ez a büntetés nagyon elterjedt volt a Tengeri Nép körében, és Aviendha valamiért hihetetlenül mókásnak tartotta.

Elayne nehezen fojtotta el a dühkitörését. Aviendha élvezte, ha tréfát űzhetett az Atha'an Miere-ből. Akkor kezdte, mikor Ebou Darból menekültek, és sosem hagyta abba – de ez most nem az a pillanat volt, mikor ilyesféle tréfákat engedhetett meg magának. Chanelle megdermedt, és nyugodt arcára dühös grimasz feszült. A nyurga nő többször is áldozatául esett Aviendha tréfás kedvének, beleértve egy nagyon sajnálatos esetet az oosquaival, az aielek méregerős pálinkájával. Már a saidar ragyogása is feltűnt körülötte! Ezt Zaida ugyan nem láthatta, de ő is hallott az oosquairól, és arról, hogy Chanelle-t úgy kellett félig öntudatlanul ágyba cipelni, hogy közben végighányta a folyosót, és tiltóan felemelte a kezét. Az Egyetlen Hatalom fénye elfakult Chanelle körül, és a nő arca elsötétedett. Elvörösödött – de könnyen lehet, hogy dühében.

– Vagy így van, vagy nem – válaszolta Zaida. Ez közel állt a nyílt sértéshez, különösen, mert egy aes sedai-nak mondta –, de Merilille-re semmiképp sem vonatkozik! Ő már azelőtt beleegyezett, hogy tanítsa a szélkeresőket, hogy Caemlynbe értek volna, és velem fog tartani, hogy tovább oktathassa őket!

Elayne mély levegőt vett. Erről még csak meg sem próbálta lebeszélni Zaidát. A Fehér Torony befolyása javarészt arra épült, hogy a Torony legalább olyan megbízhatóan betartotta az ígéreteit, mint a Tengeri Nép. És hogy mindig megtartotta a szavát. Ó, persze az emberek azt mondták, hogy oda kell ám figyelni, ha egy aes sedai megígér valamit, és kétszer is átgondolni, hogy valóban azt ígérte-e meg, amit kértek tőle, és tényleg sokszor forgatták ki az egyezmények jelentését, de ha egy ígéret egyértelmű volt, akkor egy aes sedai szava legalább annyit ért, mint ha valaki a Fényre esküdött. Merilille-t szinte lehetetlen lenne elszedni a Tengeri Néptől. Hiszen azt is alig engedték meg, hogy látótávon kívülre kerüljön!

– Megeshet, hogy vissza kell engedniük, ha különleges szükségem lenne rá! – Azaz ha Vandene és két segítője azt derítené ki, hogy Merilille a Fekete ajah tagja. – Ha így lenne, szerzek helyette másik tanárt! – Arról persze fogalma sem volt, hogy ki lenne az.

– Az év hátralévő részét még le kell töltenie! Az alku szerint legalább egy évig tanítania kell! – Zaida intett egyet, mintha valamiféle engedményt tenne. – De persze ha megígéri, hogy a helyére érkező tanár már ott lesz nálunk, mikor Merilille elmegy... Úgy nem engedem el, hogy nincs senkink sem helyette!

– Azt hiszem, ez így méltányos! – válaszolta Elayne nyugodtan. Rohadtul méltányos, minthogy nem volt más választása!

Zaida halványan elmosolyodott, és hagyta, hogy megsűrűsödjön a csend. Chanelle arrébb húzta a lábát, de inkább csak türelmetlenségében, nem azért, mert menni készült volna; és a hullámúrnő sem mozdult. Egyértelműen várt még valamire, még egy alkut állt szándékában kicsikarni, kétségtelenül azt akarta, hogy Elayne szólaljon meg elsőnek, de a lány felkészült rá, hogy kivárja, míg elfogy a másik nő türelme. A tűz most már pattogva lobogott, szikrák szálltak a kéménybe, és a meleg kezdte átjárni a szobát, de nedves fürdőköpenye beszívta a hideget, és egyenesen a bőrébe sugározta. A hidegről még valahogy el tudta terelni a figyelmét, de hogyan tehetne bárki is úgy, mintha nem érezné a nedves hideget? Zaida szemébe nézett, és ő is halványan elmosolyodott.

Essande most ért vissza. Naris és Sephanie is a nyomában volt. Egy-egy fonott ezüsttálcát hoztak. Az egyiken egy oroszlán alakú ezüst teáskanna, és a Tengeri Nép vékony, zöld porcelánjából készült csészék, a másikon vert ezüst kupák és egy magas boroskancsó, amiből csak úgy áradt a forralt bor fűszeres illata. Mindenki bort kért, kivéve persze Elayne-t, akinek fel sem kínálták, hogy válasszon. A lány mélyen a teáscsészébe bámult, és sóhajtott egyet. Egészen tisztán látta a csésze alját a teán át. Ha még gyengébbre főznék, akár forró vizet is hozhatnának neki! Aviendha egy pillanattal később átvágott a szobán, visszatette a tálalón álló tálcára a boroskupáját, és töltött magának egy csésze teát. Biccentett egyet Elayne felé, és együttérzően, kedvesen rámosolygott, mint aki azt mondja, hogy tulajdonképp jobban szereti a felvizezett teát a forralt bornál. Elayne minden józan megfontolás dacára visszamosolygott rá. Az anyavérek nem csak a jóban osztoztak egymással, de a rosszban is. Birgitte rávigyorgott kupája ezüst pereme felett, és egyetlen korttyal félig kiürítette a poharát. A kötésen át érezni lehetett, milyen jól mulat Elayne zavarán. És a fejfájása is átsugárzott; egy cseppet sem javult az állapota, mióta megérkeztek. Elayne megdörzsölte a halántékát. Ragaszkodnia kellett volna hozzá, hogy Merilille Gyógyítson egy kicsit rajta, azon nyomban, hogy meglátta a másik aes sedai-t! A Vérség több tagja is felülmúlta a Szürke nővért a Gyógyításban, de a palotában lakó nővérek közül csak ő értett hozzá elfogadható mértékben.

– Nagy szüksége van olyan asszonyokra, akik Kaput nyitnának önnek – mondta Zaida hirtelen. Telt ajkán már nem játszadozott az a sokatmondó kis mosoly. Nem tetszett neki, hogy ő törte meg a csendet.

Elayne belekortyolt a szánalmas teautánzatba, és nem szólt egy szót sem.

– Lehet, hogy a Fény is úgy akarja, hogy itt hagyjak egy-két szélkeresőt – folytatta Zaida –, meghatározott időre.

Elayne összevonta a szemöldökét, mintha átgondolná az ajánlatot. Szüksége volt azokra a Fényverte nőkre, és egy-két szélkereső nem lett volna neki elég!

– Mit kérne cserébe? – kérdezte végül.

– Egy négyzetmérföldnyi földet az Erinin folyó partján. Jó földet, ha érti, mire gondolok! Nem valami mocsarat vagy posványt! Örökre az Atha'an Miere tulajdonába kell kerülnie! A mi törvényeink lennének rajta érvényesek, nem az andori szokások – tette hozzá, mintha ez csak holmi érdektelen megjegyzés lett volna, amiről majdnem el is feledkezett.

Elayne félrenyelte a teát. A Tengeri Nép nehezen viselte, ha el kellet hagynia a tengert, és gyűlölt olyan messze vetődni, hogy ne is lássa a sós habokat. És Zaida földet akar több ezer mérföldre a legközelebbi tengerparttól? És tökéletes uralmat akar a földdarabja fölött, kevesebbel be sem érné! Hány cairhieni, murandyi, sőt, altarai halt meg, mert megpróbálta elragadni Andor földjét, és hány andori pusztult el, hogy kiszorítsa őket! De egy négyzetmérföld kis terület, és nem nagy ár azért, hogy elláthassa Caemlynt az ostrom alatt. Nem mintha fel akarta volna világosítani Zaidát a dologról. És ha a Tengeri Nép közvetlenül kereskedni kezd Andorral, akkor az andori áruk ott lesznek az Atha'an Miere hajók gyomrában, és eljutnak mindenhová, ahova csak a Tengeri Nép elhajózhat – azaz eljutnak mindenhová! Erre persze Zaida alighanem magától is rájött, de nem kellett tudnia, hogy Elayne-nek is az eszébe jutott. Az őrző felől csak úgy áradt a figyelmeztetés, hogy legyen óvatos, de voltak olyan helyzetek, ahol csak merészséggel lehetett bármit is elérni, és ezt Birgittének mindenki másnál jobban kellett volna tudnia.

– Néha félrenyeli az ember a teát is – ez még nem volt hazugság, épp csak részigazság. – Egy négyzetmérföldnyi andori földért viszont nem érem be két szélkeresővel! Az Atha'an Miere húsz tanárt kapott azért, mert segítettek használni a Viharok Tálját, és még akkor a többiről nem is beszéltünk, és azt sem említettem meg, hogy ha a húsz tanár szolgálati ideje lejárt, újabb húsz aes sedai váltja fel őket! Huszonegy szélkeresője van. Egy mérföldnyi Andorért mind a huszonegyet akarom, és huszonegy újabbat a helyükre, ha elmennének, egészen addig, amíg az aes sedai-ok tanítanak a Tengeri Nép közt! – Persze nem ártana, ha a másik nem hinné azt, hogy így akarja elutasítani az ajánlatát... – És természetesen a szokásos vámok állnak minden olyan árura, amit erről az egy négyzetmérföldes területről Andorba visznek!

Zaida a szájához emelte az ezüst kupát, és mikor visszatette az asztalra, alig észrevehető mosoly ült az ajkán, de Elayne úgy vélte, hogy ez inkább megkönnyebbült, semmint diadalmas mosoly.

– Az Andorba szállított árukra igen; de ami a folyóról a mi területünkre érkezik, arra nem! Akkor talán három szélkeresőt is itt hagyok... Mondjuk fél évre. És nem harcolhatnak! Nem hagyom, hogy az embereim meghaljanak önért, és azt sem tűrhetem, hogy más andoriak a Tengeri Népre legyenek dühösek, mert kárt tettünk a csapataikban!

– Csak Kapukat kell nyitniuk – válaszolta Elayne –, de azt oda és akkor, ahova és amikor én mondom! – A Fényre! Mintha eszébe jutott volna fegyverként használni az Egyetlen Hatalmat! Az Atha'an Miere habozás nélkül megtette, de ő a maga részéről igyekezett úgy viselkedni, ahogy Egwene kérte, mintha már letette volna a Három Esküt. És különben is, ha az Egyetlen Hatalommal szaggatná szét a város alatt táborozókat, vagy ha megengedné, hogy mások ezt tegyék, egyetlen Ház sem sorakozna fel mögötte! – Addig kell itt maradniuk, amíg nem szilárdult meg a trónom, akár fél évet vesz igénybe, akár többet! – Sokkal hamarabb meg fogja koronáztatni magát, de ahogy azt drága jó dajkája, Lini szokta volt mondani, az ember a kosarában lévő szilvákkal számolt, nem azokkal, amik még a fán zöldelltek. De persze ha a trón már az övé, akkor nem lesz szüksége a szélkeresőkre ahhoz, hogy ellássa a városát, és őszintén szólva, ő lesz a legboldogabb, hogy végre megszabadulhat tőlük! – De három korántsem elég! Shielynt nyilván magával akarja vinni, hiszen ő az ön szélkeresője. De a többiek maradnak!

Zaida dicsőség láncán halkan megcsörrentek az érmék, ahogy a nő megrázta a fejét.

– Talaan és Metarra még tanoncok. Vissza kell térniük, hogy befejezhessék a képzésüket! A többieket is hívja a kötelesség! Talán négy szélkeresőt is nélkülözni tudok, amíg nem biztosította a koronáját...

Innentől kezdve már csak alkudozás dolga volt az egész. Elayne sosem gondolta komolyan, hogy megtarthatja a tanoncokat, és a klánok hullámúrnőinek szélkeresőit sem kapta meg, de erre is számított. A legtöbb hullámúrnő a tanácsadóiként kezelte a szélkeresőjét és a kardmesterét, és legalább olyan nehezen vált volna meg tőlük, mint ő Birgittétől. Zaida még további szélkeresőket is ki akart vonni az alkuból, különösen azokat, akik nagyobb hajón szolgáltak, de ezzel a szóban forgó nők több, mint fele kiesett volna, úgyhogy Elayne határozottan elutasította a dolgot. Nem volt hajlandó engedni a kívánságaiból, amíg Zaida nem ajánlott többet. Amit a másik nő bizony csak nagy lassan tett meg, és minden egyes engedménynél hosszasan huzakodtak. De korántsem olyan hosszasan, mint Elayne várta volna! Láthatóan a hullámúrnőnek legalább akkora szüksége volt erre az alkura, mint Elayne-nek olyan nőkre, akik Kaput tudnak nyitni.

– A Fény színe előtt megegyeztünk – mondhatta ki végül, és megcsókolta jobb keze ujjhegyeit, aztán előrehajolt, hogy Zaida ajkára nyomja őket. Aviendha elvigyorodott; Elayne teljesítménye láthatóan nagy hatással volt rá. Birgitte arcán nem látszott semmiféle érzelem, de a kötés alapján alig hitte el, hogy Elayne ilyen jól keveredett ki az alkudozásból.

– A Fény színe előtt megegyeztünk! – mormolta Zaida is. Az ujjai kemények és érdesek voltak Elayne ajkán, bár valószínűtlennek tűnt, hogy ő maga kötelet húzott, vagy árbocon mászott volna az elmúlt pár évtizedben. Meglehetősen elégedettnek tűnt ahhoz képest, hogy a szóban forgó tizennégy szélkereső közül kilencet itt kellett hagynia. Elayne azon gondolkozott, hogy vajon a kilenc nő közül hánynak semmisült meg a hajója, mikor a seanchanok elfoglalták Ebou Dart. Az Atha'an Miere körében súlyos csapásnak számított, ha valakinek bármiféle okból kifolyólag elpusztult a hajója, és talán ezek a szélkeresők azért nem siettek haza annyira. De mindez mit sem számított.

Chanelle mogorvának tűnt, tetovált keze keményen ráfeszült vörös brokát nadrágjára, de nem volt mégsem olyan mogorva, mint ahogy az egy olyan Atha'an Miere-től várható lett volna, akinek még egy ideig a parton kell maradnia. A Caemlynben maradó szélkeresőket az ő fennhatósága alá helyezték, és egyáltalán nem tetszett neki, hogy Zaida beleegyezett, hogy engedelmeskednie kell Elayne-nek és Birgittének. Többé nem járkálnak úgy a Tengeri Nép tagjai a palotában, mintha ők lennének az urak, többé nem parancsolgatnak mindenkinek! De persze Elayne gyanította azt is, hogy Zaida úgy jött ide hozzá, hogy eleve számított rá, hogy itt kell hagynia pár embert, és Chanelle pedig úgy, hogy tudta, ő parancsol majd a hátramaradóknak. De ez sem számított túl sokat, mint ahogy az sem volt érdekes, hogy Zaida miféle előnyt várt ebből arra nézve, hogy ő legyen a Hajók Úrnője. Mert hogy azt várta, az a napnál is világosabb volt! Csak az számított, hogy Caemlyn nem fog éhezni! Az, meg az a... az a francette jelzőfény, ami még mindig ott lobogott nyugaton. Nem, neki királynőnek kellett lennie, nem holdkóros kislánynak! Csak Caemlyn és Andor számíthatott!

Tizenharmadik fejezet

A Házak fejei

Zaida és a két szélkereső kecsesen, és látszólag ráérősen hagyta el Elayne lakosztályát, de majdnem olyan kevés formasággal, mint ahogy érkeztek. Épp csak annyit mondtak, hogy a Fény áldja meg Elayne-t, és a Fény őrizze meg – a Tengeri Néptől ez már majdnem olyan volt, mintha szó nélkül hagyták volna ott. Elayne úgy vélte, hogy ha Zaida valóban a Hajók Úrnője akart lenni, akkor volt egy riválisa is, akit meg akarhatott előzni Illianban. Andornak talán előnyére válna, ha Zaida nyerné meg az Atha'an Miere trónt, vagy hogy is hívják ezek a maguk uralkodójának a helyét – akár alkut kötöttek, akár nem, Zaida úgy érezné, hogy Andor segített neki, és ez csak használhatott az országuknak. Persze ott volt az is, hogy ha nem sikerül a terve, akkor a riválisa is tudni fogja, hogy Andor kit támogatott. Ez azonban csak találgatás és esélylatolgatás volt, semmi több – Elayne-nek most fontosabb dolga is akadt.

– Nem kívánom, hogy bárki is fizikai erőszakot alkalmazzon egy nagykövettel szemben – mondta halkan, mikor végre becsukódott az ajtó a három Atha'an Miere nőszemély mögött –, de a jövőben elvárom, hogy a lakosztályomban ne háborgathassanak! Még a nagykövetek sem jöhetnek be ide csak úgy! Mindenki megértette?

Rasoria rezzenéstelen arccal bólintott, de elvörösödött – alighanem ugyanazt a mardosó szégyent érezte, amiért nem tudta megállítani a Tengeri Népet, mint ami Birgitte felől áradt a kötésen át. A kötés szinte... vonaglott... egészen amíg Elayne nem érezte azt, hogy az ő arca is lángvörös lesz szégyenében.

– Tulajdonképp semmi helytelent nem tettek, csak figyeljenek rá, hogy mindez ne történhessen meg még egyszer! – A Fényre, úgy habog, mint egy bolond! – Többet ne is beszéljünk róla! – fejezte be mereven. A Fény égesse meg Birgittét és a kötést! Persze hogy csak akkor állíthatták volna meg Zaidát, ha lefogják, de az, hogy az őrző fejében lüktető, hasogató fejfájás mellé most a másik csontig ható szégyenét is el kellett viselnie, csak tovább rontotta a helyzetet! És Aviendhának semmi oka nem volt rá, hogy olyan... önelégülten vigyorogjon! Elayne nem is sejtette, hogy a nővére hogyan és mikor jött rá, hogy Birgittével néha tükrözték egymás érzéseit, de Aviendha rettenetesen mulatságosnak tartotta az egészet, és az aiel humor néha kifejezetten durva volt.

– Ti ketten még megolvasztjátok egymást egy szép napon – nevette Aviendha –, bár Birgitte Trahelion, te már egyszer eljátszottad ezt a mókát!

Birgitte zavartan rámeredt, a kötésben hirtelen a szégyent is elnyomta a riadt figyelem, és olyan ártatlan arckifejezéssel bámult Aviendhára, hogy a szeme is kis híján kiesett a fejéből. Elayne úgy döntött, hogy jobb, ha meg sem kérdezi, miről van szó! Lini mindig azt mondta, hogy ha az ember kérdezősködött, akkor bizony meg kellett hallgatnia a választ, akkor is, ha nem akarta tudni, miről van szó. És most nem akarta tudni – úgy semmiképp sem, hogy Rasoria épp a csizmája orrát tanulmányozta nagy figyelmesen, és az előszobában várakozó négy gárdistanő olyan érdeklődve hallgatta őket, hogy azt is elfelejtették, hogy úgy tegyenek, mintha nem is hallanák, miről van szó odabent. Elayne egész addig nem is tudta, hogy milyen csodálatos dolog a magánélet, amíg teljesen el nem veszítette. Vagy majdnem teljesen.

– Most befejezem a fürdést – mondta nyugodtan. Vér és hamu, miféle mókát játszhatott el Birgitte? Valamit, amitől... megolvadt? Nem lehetett túl durva, ha neki fel sem tűnt!

Sajnos a fürdővíz már kihűlt. Még nem fagyott be, de már kellemetlenül langyos volt, és Elayne egyáltalán nem ült volna bele szívesen. Csodálatos lett volna még egy kicsit a gőzölgő vízben áznia, de nem engedhette meg magának, hogy kivárja, amíg vödrönként kiürítik a kádakat, és a konyhából új, forró vizet hoznak fel neki. Mostanra már az egész palotának tudnia kell, hogy visszaérkezett. Az Első Szobalány és az Első Írnok alighanem odakinn várnak, hogy megtehessék napi jelentésüket, és még idegesebbek, mint máskor, hiszen Elayne a városon kívül töltött egy egész napot. Ha egy országot akart irányítani, a kötelesség előbbre való volt az örömöknél. És ez kétszeresen igaz volt a trón körül folyó harcban. Aviendha letekerte fejéről a törülközőt, szétrázta a haját, és láthatóan megkönnyebbült, hogy nem kell újra belemásznia a vízbe.

Megindult az öltözőszoba felé, és még el sem ért az ajtóig, máris ledobta a köpenyét. Mire Elayne és a szobalányok is beléptek, félig már felöltözött. Csak kicsit morgott, mikor Naris odasietett mellé, hogy segítsen, bár már nem volt sok hátra – épp csak nehéz gyapjúszoknyájába kellett belelépnie. Aviendha ezután ellökte a szobalány kezét, és maga kötötte be térdig érő, puha csizmája fűzőjét.

Elayne-nek nem volt ilyen könnyű dolga. Essande csak vészhelyzet esetén nem érezte volna sértőnek, ha nem vitatja meg vele, mit is vesz fel. A közeli szolgálóival mindig fenn kellett tartania ezt a törékeny egyensúlyt. Egy szobalány vagy egy öltöztetőnő mindig többet tudott az úrnője titkaiból, mint az sejtette volna. Látta fáradtan, mérgesen, a párnájába zokogni, és ott volt akkor is, mikor a gazdája durcáskodott, mint egy kisgyerek, vagy dühöngve járkált fel-alá. Az úrnőnek éppúgy tiszteletben kellett tartania a szobalányát, mint a szobalánynak őt, vagy a helyzet ellehetetleneden.

Így eshetett, hogy Aviendha már az egyik párnázott kis padon ült, és hagyta, hogy Naris a haját fésülje, mielőtt Elayne eldöntötte volna, hogy egy egyszerű, finom gyapjúból szőtt, szürke ruhát venne föl, a nyakán és az ujján egy kis zöld hímzéssel, és fekete rókaprém szegéllyel a hideg ellen. Nem mintha neki magának nehezére esett volna választani, de Essande egyfolytában az igazgyöngyökkel, zafírokkal és opálokkal kihímzett selyemruháit szedte elő. Egyik díszesebb volt, mint a másik. Bár a trón még nem volt Elayne-é, Essande minden áldott nap királynői díszbe akarta öltöztetni. Nemrég még volt is rá oka – nemrég, mikor egyik küldöttség a másik után érkezett a palotába, és csak úgy tódultak a beadványaikat hozó, tisztelgő andori kereskedők és a külországi kalmárok, akik remélték, hogy így elháríthatják Andor viszályait a saját karavánjuk felől. Az a régi mondás azonban, hogy akié Caemlyn, azé Andor, sosem volt teljesen igaz, és a külföldi kereskedők szemében már aznap szinte nullára csökkent az esélye annak, hogy Elayne nyerné el a trónt, mikor Arymilla seregei tábort vertek a város falai körül. Éppolyan könnyedén meg tudták számolni, hogy melyik oldalon hány Ház áll, mint amilyen könnyen a tallérokat számon tartották. Mostanra már az andori kereskedők is elkerülték a Palotát, és a Belső Városba is csak akkor merészkedtek, ha nem volt más megoldás, nehogy bárki is azt hihesse, hogy a palotában jártak. A bankárok is a fejükre húzott csuklyában, bérkocsiban jöttek. Senki sem kívánt Elayne-nek rosszat, és ezt ő is tudta, mint ahogy felmérgesíteni sem akarta senki – épp csak Arymilla haragját sem akarták a fejükre vonni. Most nem.

De a bankárok még jöttek, és egyelőre arról sem hallott, hogy a kereskedők küldöttséget menesztettek volna Arymillához. Az lenne az első jele annak, hogy az ügye elbukott.

Kétszer olyan sokáig tartott felvennie a ruháját, mint illett volna, mert Essande megengedte, hogy Sephanie is segítsen. A lány egész végig zihált: nem volt még hozzászokva ahhoz, hogy másokat öltöztessen, és félt, hogy Essande előtt hibázik. Elayne úgy vélte, ettől sokkal jobban tart, mint attól, hogy a tulajdon úrnője előtt szerepelne le, és a fiatal lány félelmében még ügyetlenebb lett. Ügyetlenségében még lassabban öltöztette, a lassúságtól pedig megijedt, úgyhogy végül még a törékeny, köszvényes öreg öltöztetőnőnél is lassabban készült el. Végül azonban Elayne is eljutott odáig, hogy Aviendhával szemben ülhessen, és Essande elefántcsont fésűjére bízhassa göndör fürtjeit. Essande szemléletében az még elfogadható volt, hogy hagyja, hogy a két lány valamelyike adja fel úrnőjükre az alsószoknyát, vagy gombolja be a ruháját, de az, hogy esetleg megkockáztassa, hogy összekócolják Elayne dús haját, már nem fért bele. Mielőtt azonban akár csak tizenkétszer végighúzhatta volna a fésűt a rőt-arany sörényben, Birgitte jelent meg. Essande megdermedt, és Elayne szinte látta, ahogy elfintorodik a háta mögött. Essande nagy vonakodva beleegyezett, hogy Birgitte jelen legyen fürdés közben, de az öltözőszoba szent volt és sérthetetlen.

Birgitte meglepő módon meg sem próbált békítően rámosolyogni a mogorva, öreg hölgyre. Általában nem tette próbára Essande türelmét, már csak Elayne miatt sem.

– Elayne, Dyelin visszaérkezett! Társaságot is hozott! A Mantear, a Haevin, a Gilyard és a Northan Házak fejei jöttek vele!

Valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag a kötésen át zavar és értetlenség áradt Elayne felé, pedig ő maga a legszívesebben felugrott volna örömében. Ha Essande fésűje nem mélyedt volna a hajába, talán meg is teszi! Négy! Sosem hitte volna, hogy Dyelin ilyen sokat elérhet! Remélte, persze, és imádkozott is érte, de nem hitte volna, és azt még annyira sem tartotta valószínűnek, hogy mindezt egy kurta hét alatt elintézze! Igazság szerint biztos volt benne, hogy Dyelin üres kézzel tér vissza. Négy újabb Ház támogatása azt jelenti, hogy már ugyanannyian állnak mögötte, mint Arymilla mögött! Persze dühítő volt, hogy már annak is örülnie kell, hogy ugyanannyian támogatják, mint azt a buta libát, de ha egyszer így alakult a helyzet... Mantear, Haevin, Gilyard és Northan. Candraed miért nem? Az volt az ötödik Ház, amit Dyelin ezúttal felkeresett. Nem. Négy újabb Ház állt mögé, most igazán nem merenghet azon, hogy az ötödik miért nem követte őket!

– Birgitte, szórakoztasd őket a hivatalos fogadóteremben, amíg csak én is oda nem érek! – Zaidának elég jó volt a kisebbik fogadószoba is. Elayne remélte, hogy a hullámúrnő nem vette észre, hogy nem a legelőkelőbb fogadtatást kapta, de a Házak fejeivel nem bánhatott akárhogyan. – És kérd meg az Első Szobalányt, hogy készítsen elő nekik megfelelő lakosztályokat! – Lakosztályokat! A Fényre! Az Atha'an Miere-t úgy kell majd kidobni a szobáikból – amíg ők el nem vonultak, a legtöbb ágyban csak azért nem ketten aludtak, mert hárman voltak rá! – Essande, a zöld selyemruhámat a zafírokkal, ha lehetne! És a hajamba is zafírokat kérnék! A nagyokat!

Birgitte még kifelé menet is zavart volt és értetlen. Miért? Csak nem hitte azt, hogy amiért Zaida miatt leszidta, a Házak fejeit is meg kellett volna várakoztatnia! A Fényre, ha most ő azon kezd értetlenkedni, hogy Birgitte miért ilyen zavart, ha hagyja, hogy ez körbe-körbe járjon közöttük, mind a ketten beleszédülnek! Amint az ajtó becsukódott az őrző mögött, Essande megindult a legközelebbi szekrény felé. Diadalmasan mosolygott.

Elayne Aviendhára pillantott, aki épp ellegyintette magától Narist a fésűvel, és sötét fejkendőjét hajtogatta, hogy a hajába köthesse. Elayne elmosolyodott. Szüksége volt valamire, ami eltereli a figyelmét Birgittéről.

– Aviendha, lehet, hogy most jó lenne, ha ez egyszer te is selyemben és ékkövekben jelennél meg! – mondta lágy, csúfolódó hangon. – Dyelint persze nem érdekli, mit viselsz, de a többiek nem szoktak hozzá az aielekhez! Lehet, hogy azt hinnék, hogy egy lovászlánnyal szórakozom!

Tréfának szánta – a nővérével számtalanszor csúfolták egymást a ruhák miatt, és Dyelin akkor is gyanakodva méregette volna az aiel lányt, ha a legszebb selyemruhákban jár –, de Aviendha összevont szemöldökkel nézett végig a fal mellett álló szekrényeken. Letette a fejkendőt a padocska díszpárnáira, és bólintott egyet.

– Csak azért teszem meg, hogy még jobban elkápráztathasd a Házak fejeit! Nehogy azt hidd, hogy mindig ilyesmiben fogok járni! A te kedvedért, szívességből teszem!

Ahhoz képest, hogy csak szívességből tette, meglehetősen nagy érdeklődéssel vizsgálgatta a ruhákat, amiket Essande elé terített, aztán egy zöld betétekkel díszített, sötétkék bársonyruha mellett döntött, és egy ezüst hajhálót vett hozzá. A saját ruhái voltak, külön neki készíttették őket, de mióta Caemlynbe értek, úgy kerülte mindet, mintha csak halálos méreg rejlett volna a ráncaikban. Most is úgy simított végig a finom bársonyon, mintha még habozna, és visszavonná az ajánlatát, de aztán hagyta, hogy Naris begombolja az apró igazgyöngy gombokat.

Visszautasította az Elayne kínálta smaragdokat, bár pompásan illettek volna a ruhához – csak bonyolult ezüst nyakláncát és vaskos elefántcsont karkötőjét tartotta meg, aztán az utolsó pillanatban a vállára tűzte a borostyán teknőst is.

– Sosem lehet tudni, mikor lesz rá szükség! – mondta.

– Jobb félni, mint megijedni! – bólintott Elayne is. – Csodálatosan áll neked ez a szín!

Ez így is volt, ám Aviendha egészen elvörösödött. Ha valaki azért dicsérte volna meg, mert jól lőtt az íjjal, vagy gyorsabban futott, mint bárki más, egyszerűen csak biccent egyet, de még mindig nem szokta meg, hogy a tetejébe gyönyörű is. Ez egy olyan vonása volt, amit erővel elfojtott magában, és csak nemrég szembesült vele.

Essande elítélően rázta meg a fejét. Nem tudta, hogy a bross valójában egy angreal, és a borostyán nem illett a kék bársonyhoz. De az is lehet, hogy Aviendha csontnyelű kése nem tetszett neki, amit a lány a zöld bársonyöv mögé tuszkolt. Az ősz öltöztetőnő egy arannyal átszőtt övet adott Elayne-re, amin kis, zafírokkal díszített hüvelyben egy zafíros markolatú tőröcske villogott. Essande csak azt fogadta el, ha minden apró részlet egyezett.

Mikor Aviendha magas nyakú, díszes bársonyruhában lépett ki az előszobába, Rasoria összerezzent. A gárdista sosem látta még a lányt másban, mint az aielek egyszerű, vastag ruháiban. Aviendha úgy meredt rá, mintha kinevette volna, és szorosan megmarkolta a tőrét, de szerencsére a figyelmét elterelte egy konyharuhával letakart tál, ami az egyik oldalsó asztalkán várt rájuk. Meghozták Elayne ebédjét, miközben öltözködtek. Aviendha lerántotta a kék csíkos konyharuhát a tálról, és megpróbálta felkelteni Elayne érdeklődését az étel iránt. Mosolyogva kiáltott fel, hogy milyen édes lehet az aszalt szilvából főzött mártás, és hogy a ragacsban mekkora sertéshús szeletek vannak. Elayne inkább cafatoknak nézte volna őket, és nem is túl nagy cafatoknak. Rasoria megköszörülte a torkát, és hozzátette, hogy a lakosztály nagyobbik fogadószobájában már barátságosan ég a tűz. Őszinte örömmel vinné át oda a tálat Elayne úrnőnek. Mindenki megpróbálta elérni, hogy Elayne „rendesen” egyen, bár arról meglehetősen eltérő elképzeléseik voltak, hogy mi is az a „rendes” – ez pedig egyenesen nevetséges volt. A tálca már jó ideje itt lehetett. A szósz egyetlen ragacsos kulimásszá tapadt össze, és Elayne úgy érezte, ha felfordítaná a tálat, nem ömölne ki egy kanálnyi sem!

Négy Ház feje várt rá, és már így is épp eleget vártak. Ezt felvetette a kísérőinek is, de persze hozzátette, hogy ha ők éhesek lennének, szívesen nekik adja az adagját. Tulajdonképp utalt rá, hogy ha nem hagyják abba a kínálgatást, ő diktál beléjük egy adag szilvás-húsos ragacsot! Aviendha azonnal visszadobta a konyharuhát a tálra, és Rasoria sem akadékoskodott tovább.

Nem kellett messzire menniük a jeges folyosón, hogy a hivatalos fogadóteremhez érjenek, és rajtuk kívül csak a színes téli faliszőnyegek mozogtak a nagy huzatban. A gárdisták ennek ellenére úgy vették körül Elayne-t és Aviendhát, mintha attól tartanának, hogy valamelyik mögül egy trallok veti rá magát. Elayne alig tudta lebeszélni Rasoriát arról, hogy ne kutassa át a fogadótermet, mielőtt belépett volna! A gárdisták őt szolgálták, őt védték, de az esküjük arra is kötelezte őket, hogy életben tartsák, és néha bizony majdnem olyan keményfejűek voltak ez utóbbi miatt, mint Birgitte, mikor épp nem tudta eldönteni, hogy most őrző, hadseregtábornok, vagy bölcs nővér-e. A Zaidával történtek után Rasoria talán még ahhoz is ragaszkodna, hogy a benn várakozó urak és hölgyek adják át neki a fegyvereiket! Persze lehet, hogy a testőr mogorvaságába a szilvás ragacs kínálgatása is belejátszott. Rövid vita után azonban engedett, és Elayne és Aviendha egyedül vonultak be a terembe – ám a leányörökös elégedettsége nem tartott sokáig.

A fogadóterem szép nagy volt, több tucat ember kényelmes fogadására tervezték. A falat sötét faborítás fedte, a kőpadlón vastag, díszes szőnyegek hevertek, és a magas, vörössel erezett, fehér márvány kandalló előtt patkó alakban magas támlájú székek álltak. A fontosabb előkelőségeket itt szokták fogadni, nem a trónteremben – ez nagyobb megtiszteltetésnek számított, hiszen bensőségesebb volt. A kandallóba halmozott hasábokon libbenő gyengécske lángoknak még nem volt idejük átmelegíteni a jéghideg szobát, de Elayne nem a hidegtől érezte úgy magát, mintha gyomorszájon vágták volna. Most már megértette Birgitte zavarát.

Dyelin a kezét melengette a hasábok fölött, de megfordult, amint beléptek. Erős arcú asszony volt, a szeme sarkában már finom ráncok jelezték, hogy nem egészen fiatal, és aranyhajába itt-ott ezüst szálak vegyültek. Nem vesztegette az időt átöltözéssel, miután visszatértek, még mindig egyszerű, sötétszürke lovaglóruhában volt, aminek a szegélyén ott volt az út sara. Alig pukedlizett, épp csak biccentett egyet, és egy kicsit meghajtotta a térdét, de nem udvariatlanságból tette. Dyelin legalább olyan magabiztos volt, mint Zaida – nem hordott más ékszert sem, csak egy aprócska arany brosstűt a vállán, rajta a Taravin Ház Baglyával és Tölgyével, egyértelműen kifejezve, hogy a Taravin Ház fejének nincs többre szüksége –, de egyszer már majdnem belehalt Elayne iránti hűségébe.

– Elayne úrnő – mondta szertartásosan –, az a megtiszteltetés ért, hogy bemutathatom önnek Perival nagyurat, a Mantear Ház fejét!

Egy csinos, aranyhajú, egyszerű, kék kabátba burkolt fiú rezzent össze és ugrott el az aranyozott állványon fénylő, nagy kaleidoszkóptól, amit még nem ért fel rendesen. A kezében egy ezüst boroskupa volt, bár Elayne remélte, hogy nem adtak bort a kölyöknek, vagy ha igen, hát előtte alaposan felvizezték. A fal melletti asztalon számos kancsó és kupa állt – valamint egy díszes teáskanna, amiről a lány tudta, hogy akárha üres forró vizet raktak volna bele, olyan gyenge lesz a tartalma.

– Enyém a megtiszteltetés, Elayne úrnő! – csipogta a fiú, és elvörösödött. Egész tisztességesen sikerült meghajolnia, bár egy kicsit esetlenül kezelte az oldalára kötött kardot. A fegyver egyértelműen túl hosszúnak tűnt a kölyökhöz képest. – A Mantear Ház a Trakandokkal tart!

Elayne zavartan viszonozta a köszöntést, és gépiesen terítette szét szoknyáját pukedlizés közben.

– Catalyn úrnő, a Haevin Ház feje! – folytatta Dyelin.

– Elayne! – mormolta az idősebb nő mellől egy fiatal, sötét szemű lány. Épphogy csak megérintette sötétzöld lovaglóruháját, és egy hajszálnyit biccentett a fején. Talán pukedlinek szánta, de az is lehet, hogy csupán Dyelint akarta utánozni. Vagy egyszerűen csak nem akarta, hogy megszúrja magát a torkán fénylő, hatalmas brosstűvel, ami Haevin Kék Medvéjét ábrázolta. A haját ezüst háló fedte, amin szintén a Haevin Ház jelképe fénylett mindenütt, és az ujján is egy hatalmas pecsét díszelgett a családi címerrel. Talán egy kicsit túlságosan is büszke volt a Házára. Bár hűvösen és arrogánsan viselkedett, csak nagy jóindulattal lehetett máris felnőtt nőnek nevezni, az arca még gyerekesen kövérkés volt és kerek. – A Haevin Ház a Trakandokat támogatja, ugye, hiszen másképp én magam sem lennék most itt!

Dyelin ajka megfeszült, és a nő keményen rámeredt Catalynre. A lány úgy tett, mint aki nem veszt észre.

– Branlet nagyúr, a Gilyard Ház feje!

Egy újabb kisfiú – ennek rendezetlen, fekete, göndör fürtjei voltak, és arannyal hímzett sötétzöld kabátja. Olyan sietve tette le a boroskupát az asztalra, mintha félne, hogy észreveszik, mi van a kezében. A szeme túl nagynak tűnt az arcához képest, és meghajlás közben kis híján hasra esett a tulajdon kardjában.

– Engem ért az a megtiszteltetés, hogy elmondhassam, a Gilyard Ház a Trakand mellett áll, Elayne úrnő! – a mondat felénél a hangja megcsuklott, és tiszta gyermekhangból mély férfihangra váltott. A kölyök még Perivalnál is jobban elvörösödött.

– És Conail nagyúr, a Northan Ház feje!

Conail Northan Elayne-re vigyorgott ezüst kupája pereme fölött. Magas volt, nyúlánk, sötétszürke kabátja épphogy csak csontos csuklójáig ért, de a mosolya elbűvölő volt, barna szeme vidám, és orra merész vágású sasorr. – Sorsot húztunk, hogy milyen sorrendben mutassanak be minket, és én húztam a legrövidebbet! Northan Trakandot támogatja! Nem hagyhatjuk, hogy egy olyan buta liba üljön a trónra, mint ez az Arymilla!

Könnyedén bánt a kardjával meghajlás közben, és ő legalább már nagykorúnak tűnt, bár Elayne megette volna a fiú lehajtott szárú lovaglócsizmáját, és ráadásnak még az ezüstözött sarkantyúkat is, ha tizenhat és félnél idősebb lehetett.

A lányt nem az lepte meg, hogy a Házak fejei ilyen fiatalok, de arra számított, hogy Conail mellett ott lesz egy őszülő, bölcs tanácsadó, és a többieket elkísérik a gyámjaik is. A szobában azonban rajtuk kívül csak Birgitte volt jelen. Az egyik magas, boltíves ablak alatt állt, és keresztbe font karral nézett maga elé. A déli nap ragyogó aranyfénye beözönlött a tiszta üvegen, és úgy rajzolta ki az őrző alakját, mintha maga a megtestesült nemtetszés lenne.

– Trakand üdvözli önöket, és én is köszöntöm mindnyájukat – mondta Elayne, és legyűrte haragját. – Nem felejtem el a támogatásukat, ahogy Trakand sem felejti el!

Valami azonban csak átszűrődhetett a nemtetszéséből, mert Catalyn szája megfeszült, és a szeme haragosan felfénylett.

– Nyilván ön is tudja, Elayne, hogy már nem állok gyámság alatt! – mondta merev hangon. – A nagybátyám. Arendor nagyúr azt mondta a Fények Ünnepén, hogy már most is éppolyan kész vagyok arra, hogy átvegyem a gyeplőt, mint amilyen kész egy év múlva lennék! Igazság szerint én úgy vélem, hogy csak többet akart vadászni, amíg még megteheti. Mindig is szeretett vadászni, és most már elég öreg!

Ismét nem vette észre Dyelin fintorát – Dyelin és Arendor Haevin ugyanis nagyjából egyidős lehetett.

– Nekem sincs gyámom – vetette közbe Branlet bizonytalanul. A hangja most megint majdnem olyan magas volt, mint Catalyné.

Dyelin együttérzően rámosolygott, és hátrasimította rakoncátlan, fekete haját a homlokából. A sűrű, gyűrűs hajtincs azonnal visszaugrott a helyére.

– Mayv egyedül lovagolt, ahogy gyakran megtette máskor is, és a lova belelépett egy ürgelyukba – magyarázta meg halkan. – Mire rátaláltak, már késő volt! Volt egy kis... vita... hogy ki is vegye át a helyét!

– Már három hónapja vitatkoznak! – motyogta Branlet. Egy pillanatra még Perivalnal is fiatalabbnak tűnt, úgy nézett ki, mint egy egészen kis fiú, akinek senki nem mutatja meg a helyes utat. – Nem volna szabad elmondanom senkinek sem, hogy mi a helyzet, de hát önnek elárulhatom! Hiszen ön lesz a királynő!

Dyelin Perival vállára tette a kezét, és a fiú kihúzta magát, bár így is alacsonyabb volt a nőnél.

– Willin nagyúr elkísérte volna Perival nagyurat, de sajnos ágyhoz köti magas kora! Az öregség végül mindenkit utolér! – a szeme Catalynra villant, de a lány épp Aviendhát méregette lebiggyesztett ajkakkal. – Willin nagyúr azt üzente, hogy a jó kívánságait küldi, és egy gyermeket, akit a fiaként szeret!

– Willin bácsi azt mondta, hogy ne ejtsek foltot Andor és a Mantear Ház büszkeségén – tette hozzá Perival olyan elszántsággal, amivel csak egy komoly gyermek tud beszélni –, és én ígérem, hogy megpróbálom, Elayne! Teljes erőmből ezen leszek!

– És én biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog! – válaszolta Elayne, és sikerült legalább egy kis melegséget csempésznie a hangjába. A legszívesebben mindegyiküket kizavarta volna, és utána lett volna Dyelinhez pár igencsak éles kérdése, de ezt persze nem tehette meg. Még nem. Bármilyen fiatalok voltak is, hatalmas Házak álltak mögöttük, és frissítővel illett kínálnia őket, és legalább egy kis jelképes beszélgetésbe bevonnia mindegyiküket, mielőtt elmehettek volna átöltözni.

– Tényleg ő a Királynő Gárdájának hadseregtábornoka? – kérdezte Catalyn, miközben Birgitte épp Elayne kezébe nyomott egy kék csészét, benne valami vízszínű, gyenge teautánzattal. A lány úgy beszélt, mintha Birgitte ott sem lett volna. Birgitte felvonta a szemöldökét, mielőtt elment volna, de Catalynnak láthatóan nagy gyakorlata volt abban, hogy ne vegye észre, amit nem akar. A kövérkés kezében gőzölgő kupából erős, fűszeres illat áradt szerteszét. Elayne nyomorult teaféleségében még csak egy csepp méz sem volt!

– Igen, és ő az őrzőm is! – válaszolta. Udvariasan. Éppolyan kész, mint amilyen egy év múlva lenne! És ez a buta tyúkocska alighanem dicséretnek vette! Meg kellett volna korbácsolni, amiért ilyen udvariatlan, de nem verhette meg egy Ház fejét. Különösen nem akkor, ha a támogatására volt szüksége.

Catalyn tekintete Elayne kezére villant, de a nagykígyós gyűrű láttára sem lett kevésbé hűvös a viselkedése.

– Ilyet is kapott már? Nem hallottam róla, hogy aes sedai-já emelték volna! Azt hittem, hogy a Fehér Torony egyszerűen csak hazaküldte! Mikor meghalt az anyja... Vagy a Toronyban zajló viszálykodás miatt, amiről hallottunk! Képzelem, amint az aes sedai-ok úgy tépik egymást, mint a piaci kofák! De hogy lehet hadseregtábornok és az őrzője, ha nincs kardja sem? És különben is, Evelle nagynéném szerint egy nőnek a férfiakra kell hagynia a kardokat! Elvégre senki nem maga patkolja a lovát, ha van kovácsa, és nem maga őrli a búzát, ha telik molnárra is!

Kétségkívül a bölcs Evelle úrnő egy újabb gyöngyszeme. Elayne nagy nehezen uralkodott az arcvonásain, és úgy tett, mint aki meg sem hallotta az alig burkolt sértéseket.

– A tábornok kardja a hadsereg, Catalyn! Gareth Bryne nem egyszer mondta, hogy az a tábornok, aki más karddal is él, bizony összekeveri a dolgát valami mással! – A lányra láthatóan ez a név sem hatott. Pedig Gareth Bryne-ről még a Ködhegységben is hallottak a bányászgyerekek!

Aviendha tűnt fel Elayne mellett, és olyan édesen mosolygott, mint aki különös örömét leli benne, hogy az újonnan érkezett lánnyal beszélhet.

– A kard semmire sem jó! – mondta kedvesen. Kedvesen! Aviendha! Elayne még sosem látta, hogy a nővére ilyen ügyesen társalgott volna. Neki is egy kupa forralt bor volt a kezében. Persze nem várhatta el tőle, hogy puszta testvéri szeretetből továbbra is gyenge, ízetlen teát igyon. – Inkább a lándzsával kellene megtanulni bánnia! És a késsel, meg persze az íjjal! Birgitte Trahelion kétszáz lépésről ki tudná lőni az ön szemét egy jó íjjal! De talán háromszázról is!

– A lándzsát? – kérdezte Catalyn elgyengülve. Aztán kicsit hitetlenkedve hozzátette. – A szememet?

– Még nem találkoztak a nővéremmel – bólintott Elayne. – Aviendha, ő Catalyn Haevin úrnő! Catalyn, ő Aviendha, a taardad aielek Kilenc Völgy klánjából! – Talán fordítva kellett volna kezdenie a bemutatást, de Aviendha a nővére volt, és még egy Ház fejének is bele kellett törődnie, hogy először őt mutatják be a leányörökös nővérének! – Aviendha aiel! Tudós Asszonynak tanul!

A bolond kislány már az elején eltátotta a száját, és az álla minden egyes bejelentésnél még mélyebbre esett, míg végül már úgy tátogott, mint egy partra vetett hal. Nagyon helyes. Aviendha megengedett magának egy aprócska mosolyt, és zöld szeme vidáman szikrázott Elayne-re a boroskupa pereme fölött. Elayne maga nem mosolyodott el, bár a legszívesebben széles vigyorral nyugtázta volna az esetet.

A többiek sokkal könnyebben kezelhetőek voltak, és sokkal kevésbé dühítőek. Perival és Branlet eléggé meg volt illetődve – először jártak Caemlynben, a királyi Palotáról nem is szólva. Alig szólaltak meg, szinte úgy kellett belőlük kicsikarni egy-egy választ. Conail azt hitte, hogy az csak egy tréfa, hogy Aviendha aiel lenne, és a lány kis híján beledöfte a kését, úgy megsértődött. A fiú szerencsére ezt is tréfának vélte, és Aviendha erre jeges hallgatásba burkolódzott. A rendes ruháiban ettől úgy nézett volna ki, mint egy igazi Tudós Asszony, de így, selyemben-bársonyban csak még inkább udvari dámának tűnt, akármilyen vérszomjasan babrálta is a tőre markolatát. És Branlet folyamatosan Birgittére pislogott. Elayne-nek beletelt egy kis idejébe, mire rájött, hogy a fiú az őrző járását nézi. Birgitte lágyan ringott a magas sarkú csizmában, és a bő nadrág tulajdonképp egész szorosan tapadt a csípőjére! Birgitte szerencsére nem vette észre, hogy a fiú őt lesi, és Elayne érezte volna a kötésen át, ha észreveszi, de titkolni próbálja. Birgitte szereti, ha nézik. A felnőtt férfiak. Az aligha használt volna sokat Elayne ügyének, ha felkapja és elfenekeli az ifjú Branletet!

A fiatalok leginkább azt akarták tudni, hogy Reanne Corly aes sedai-e, vagy sem. Négyük közül még senki sem látott aes sedai-t, de úgy gondolták, csak az lehet, hiszen tud fókuszálni, és egyetlen lépéssel több száz mérföldes utat tett meg velük. Ez jó alkalom volt arra, hogy Elayne gyakorolhassa a hazugság nélküli kitérést, amit sokban segített a saját ujján csillogó nagykígyós gyűrű. Ha hazudik, az már az elején megrontja a kapcsolatát ezzel a négy gyerekkel, de annak sem lett volna sok értelme, hogy azt reméli, Arymillához az a hír szivárog ki, hogy számtalan aes sedai támogatja, miközben idebenn pedig boldognak, boldogtalannak elmeséli a Vérség teljes történetét. Persze mind a négy kölyök szívesen beszélt arról, hogy hány embert hoztak. Összesen kicsit több, mint háromezer katonával érkeztek, aminek majdnem a fele íjászokból és alabárdosokból állt – őket kifejezetten jól tudják majd használni a falakon. Ez egész jelentős sereg volt ahhoz képest, hogy Dyelin csak úgy betoppant segítséget kérni, de hát egyetlen Ház sem akarhatta, hogy ilyen helyzetben védtelen maradjon a feje. Ha a trónutódlásról volt szó, gyakran megesett, hogy emberrablással próbálták belátásra bírni a tétovázó Házakat. Conail meg is mondta, hogy erről van szó, és nagyot nevetett közben; ő láthatóan mindent roppant mulatságosnak tartott. Branlet is bólintott egyet, és fél kézzel a hajába túrt. Elayne azon merengett, hogy a fiú számtalan nagybátyja, nagynénje és unokatestvére közül hányan tudhatták, hogy a kölyök Caemlynbe jött, és hogy mit tesznek majd, ha rájönnek.

– Ha Dyelin hajlandó lett volna még pár napot várni – mondta Catalyn –, több mint ezerkétszáz embert hozhattam volna! – Ez volt három mondaton belül a harmadik utalása arra, hogy négyük közül messze ő hozta a legtöbb embert. – Minden egyes Házhoz futárt küldettem, aki a Haevineknek esküdött hűséget!

– És én is mindenkihez, aki a Northanok alá tartozik – tette hozzá Conail. Nevetve, persze. – A Northan Ház talán nem állít ki annyi fegyverest, mint a Haevin vagy a Trakand, esetleg a Mantear – tette hozzá, és meghajolt Perival felé –, de mindenki, aki a Sasokat követi, megindul Caemlyn alá!

– Télen nem haladnak túl gyorsan! – vetette közbe Perival halkan. Micsoda meglepetés: hiszen senki sem kérdezte! – Azt hiszem, bármit teszünk is, azt azzal a sereggel kell véghez vinnünk, ami már ide gyűlt!

Conail nevetett egyet, és a másik fiú vállára csapott. Harsogva odavetette, hogy szedje össze magát, hiszen minden érző ember már úton van a főváros felé, hogy Elayne úrnőt támogassa! Elayne most végre alaposabban megnézte magának Perivalt. A fiú élénk kék szeme egy pillanatra rezzenéstelenül állta a vizslatást, aztán Perival zavartan lesütötte a szemét. Kölyök volt még, de tudta, hogy hova jött, mikor Caemlynbe érkezett; jobban tudta, mint Conail vagy Catalyn, aki épp azt ecsetelte ki tudja hanyadszorra, hogy hány embert hozott magával, és hogy hányan indulnának meg a Haevinek szavára. Mintha Aviendhán kívül nem tudta volna mindenki, hogy melyik Ház pontosan mennyi fegyverest állít ki, és hogy hány képzett zsoldos, vagy kaszával, kapával, alabárddal és rozsdás pikával felszerelt paraszt vonul hadba a hívásukra, vagy hány falusit lehetne végszükség esetén besorozni! Szinte pontosan. De Willin nagyúr jó munkát végzett az ifjú Perivallal. Elayne-nek már csak azt kellett elérnie, hogy az öreg nemes erőfeszítése ne vesszen kárba. Végül aztán eljött az ideje a búcsúcsókoknak is. Branlet a haja tövéig elvörösödött, Perival zavartan pislogott, mikor a lány hozzá hajolt, és Conail megesküdött, hogy soha többé nem mos arcot. Catalyn meglepően habozva érintette Elayne arcához a sajátját, mintha csak most jutott volna az eszébe, hogy ezzel a látogatással tulajdonképp maga fölé helyezte az idősebb lányt – aztán egy pillanattal később biccentett egyet magának, és a hűvös arrogancia ismét rásimult, mint valami köpeny. Miután a négy ifjút átadták a szobalányoknak és az inasoknak, hogy elvezessék őket a lakosztályokba, amikről Elayne csak remélte, hogy az Első Szobalány már rendbe hozatta őket, Dyelin újra megtöltötte a kupáját, és fáradt sóhajjal roskadt le az egyik magas, faragott székbe.

– Ennél sem intéztem még el többet egy hét alatt, nem bizony! Candraedről nagyon hamar lemondtam. Eleve nem vártam, hogy Danine képes lenne dönteni, és elég volt egy órát beszélgetnem vele, hogy belássam, igazam volt. Persze azért maradtam hármat is, nehogy megsértsem! Az a nő szerintem délig nem kel fel, mert nem tudja eldönteni, az ágy melyik oldalán kellene lemásznia! A többieknek csak egy kis rábeszélésre volt szükségük ahhoz, hogy belássák, igazam van! Egyetlen értelmes ember sem kockáztatná meg, hogy Arymilla nyerje el a trónt!

Egy pillanatra a boroskupára meredt, összevonta a szemöldökét, aztán Elayne-re emelte a tekintetét. Sosem habozott kimondani a véleményét, akkor sem, ha tudta, hogy Elayne nem ért vele egyet, és láthatóan most sem állt szándékában meghátrálni.

– Lehet, hogy hiba volt hagyni, hogy azt higgyék, a Vérség tagjai valójában aes sedai-ok, még ha nem is mi mondtuk, csak nem tagadtuk a dolgot. Lehet, hogy így túl nagynak érzik majd a nyomást, és ezzel mindent kockára tehetünk! Ma reggel is, a Fény tudja, miért, mert én aztán nem láttam rá semmi okot, Corly asszony egyszerre csak eltátotta a száját, mint a libapásztorlány a városban. Azt hiszem, kis híján a Kapu szövetét is elrontotta! Akkor aztán szépen lettünk volna, mindenki felsorakoztatva a hóban, és ott állunk, és várjuk, hogy megjelenjen a levegőben valami csodalyuk, ami sosem tűnik fel! Arról nem is szólva, hogy akkor ki tudja meddig, Catalyn társaságában ragadtam volna! Az az elviselhetetlen kölyök! Nem lenne buta, ha valaki rászánna pár évet, hogy beleverjen egy kis belátást, de kétszer olyan mérges a nyelve, mint a többi Haeviné!

Elayne a fogát csikorgatta. Ő is tudta, hogy a Haevinek milyen rosszindulatúak tudnak lenni. Az egész család az volt, és büszkék rá, hogy ilyenek! Catalyn is szinte kéjelgett benne! És már belefáradt abba is, hogy elmagyarázza, hogy ma mitől rémült halálra minden egyes nő, aki fókuszálni tudott. Belefáradt, hogy újra és újra emlékeztessék arra, amit úgy próbált nem tudomásul venni. Az a Fényverte jelzőfény még mindig ott lobogott nyugaton – már a puszta mérete és időtartama is lehetetlenségnek tűnt! És órák óta változatlan volt! Bárki, aki ennyi ideig fókuszált, már össze kellett volna essen a kimerüléstől! És az az átkozott Rand al'Thor ott volt a lobogás kellős közepén... Ebben egészen biztos lehetett! A férfi még élt; de Elayne ettől csak dühösebb lett. A legszívesebben felpofozta volna, amiért ilyen helyzetbe hozta! Nos, hát őt épp nem, hiszen nem volt kartávolságon belül, de...

Birgitte olyan erősen csapta az asztalra az ezüst kupát, hogy a bor szerteloccsant belőle. Az egyik mosónő majd jól megizzad, mire azt a foltot kiszedi a csipke kézelőből, és a szobalányok is órákig dolgozhatnak, mire az asztal lapja megint fényesen csillog!

– Gyerekek! – vakkant fel az őrző. – Emberek fognak meghalni a döntéseik miatt, és gyerekek, rohadt, Fényverte gyerekek, és Conail a legrosszabb mind közül! Ön is hallotta, Dyelin! Ki akarja hívni Arymilla bajnokát, mint az a mocskos Sasszárny Artur tenné! Sasszárny soha senkinek a tetves bajnokával ki nem állt volna, és még nem volt olyan idős, mint Northan nagyúr őfőkegyelme, mikor már marha jól tudta, hogy ostobaság lenne ennyi mindent egy átkozott párbajra bíznia, de Conail azt hiszi, hogy megnyerheti Elayne Fényette trónját a fényességes, rohadt kardocskájával!

– Birgitte Trahelionnak igaza van! – csattant fel Aviendha is vadul. Az ökle is kifehéredett, úgy szorította a szoknyáját. – Conail Northan ostoba bolond! De hogyan is követheti bárki ezeket a gyermekeket a lándzsák táncába? Hogyan is várhatja el bárki, hogy ők vezessenek?

Dyelin mind a kettejüket végigmérte, és először Aviendhának válaszolt. Látható érdeklődéssel nézte a lány új ruháját. No persze afölött sem tért még napirendre teljesen, hogy Elayne és Aviendha testvérré fogadták egymást, sőt, már eleve az furcsa volt neki, hogy a leányörökösnek aiel barátja van. Elviselte, hogy Elayne bevonja a barátnőjét a titkos tanácskozásokba is, de mindig éreztette, hogy ezzel engedményt tesz feléjük.

– Én magam tizenöt évesen lettem a Taravin Ház feje, miután apám elesett egy kisebb határvillongásban az altarai gyepűn. Két öcsém ugyanabban az évben halt meg, mikor a Murandyből betörő rablókkal vettük föl a küzdelmet. Meghallgattam a tanácsadóim véleményét, de én mondtam meg a Taravinok lovasainak, hogy mikor csapjanak le és hova, és megtanítottuk az altaraiakat és a murandyiakat is, hogy másutt próbáljanak lopni! Az idő választja meg, hogy a gyermekeknek mikor kell felnőniük, Aviendha, és manapság, ha egy Ház feje még gyermek, hát fel kell nőnie!

– Ami pedig önt illeti, Birgitte úrnő – folytatta szárazabb hangon –, a nyelvezete továbbra is ocsmány! – Azt nem kérdezte meg, hogy Birgitte miből gondolja, hogy olyan sokat tud Sasszárny Arturról, olyasmiket is, amit egy történésznek sem sikerülhetett kiderítenie, de úgy méregette, mint aki valami titkot sejt. – Branlet és Perival elfogadják a tanácsaimat, akárcsak Catalyn, bár már előre bánom azt a sok időt, amit a lánnyal kell töltenem! Ami pedig Conailt illeti, nem hinném, hogy ő az első fiatalember, aki halhatatlannak és legyőzhetetlennek hiszi magát! Ha nem tudja lecsillapítani hadseregtábornoki mivoltában, ajánlom, hogy sétálgasson előtte egy keveset! Ahogy a nadrágját méregette a fiatalember, úgy vélem, bárhova követni fogja, feltéve, hogy ön előtte gyalogol!

Elayne lerázta magáról a fellobbanó, vegytiszta haragot. Nem az ő haragja volt, mint ahogy már eleve nem ő volt dühös Dyelinre, és nem ő volt mérges, amiért Birgitte kiöntötte a bort. Nem ő akarta felpofozni Randet sem. Jó, persze, fel akarta pofozni Randet, de most nem erről volt szó. A Fényre, Conail is megnézte magának Birgittét?

– Ők a Házaik fejei, Aviendha! A Házuk tagjai nem köszönnék meg nekem, ha másképp bánnék velük, sőt, épp ellenkezőleg, nagyon is haragudnának rám! Azok, akiket magukkal hoztak, meghalnának, hogy őket életben tartsák, de Perivalért, Branletért, Catalynért és Conailért adnák az életüket, nem értem! Mert ők a Házuk fejei!

Aviendha összevonta a szemöldökét, és úgy fonta keresztbe a karját, mintha egy vállkendőt fogna össze magán, de bólintott. Hirtelen és vonakodva – az aielek között senki sem emelkedhetett ilyen rangra, csak évek tapasztalatával a háta mögött, és a Tudós Asszonyok támogatásával –, de bólintott.

– Birgitte, neked kell majd velük foglalkoznod, mint hadseregtábornoknak a Házak fejeivel! Ha ősz öregek lennének, akkor sem biztosabb, hogy több eszük volna, viszont garantáltan nehezebben fogadnák el a mi véleményünket! Akkor is meglennének a saját rögeszméik, és mivel évek hosszú sora érlelte ki őket, alighanem tízszer olyan biztosak lennének benne, hogy mit hogyan kell csinálni, mint te! Vagy mint én!

Nagyon nehezére esett megállnia, hogy a hangja ne csengjen élesen, és Birgitte alighanem megérezte az erőfeszítését. A kötésben áradó, vad harag legalábbis hirtelen alábbhagyott. Az őrző csak elfojtotta, de nem tudta egészen leküzdeni. Birgitte szerette, ha a férfiak megnézik, legalábbis azok, akiket szeretett volna, ha megnézik, de azt nehezen viselte, ha valaki azzal vádolta meg, hogy az öltözködésével a férfiak figyelmét kívánja felkelteni – de tudta, hogy milyen veszedelemnek teszi ki magukat, ha teljesen szabadjára hagyja az érzelmeit.

Dyelin végre belekortyolt a borba, de még mindig Birgittét méregette. Alig egy tucatnyi ember tudta Birgitte keservesen titkolt kilétéről az igazat, és Dyelin nem tartozott közéjük. Birgitte azonban elég figyelmetlen volt, és itt-ott elejtett egy megjegyzést, amit nem kellett volna, vagy a nyelvbotlásait nem figyelte eléggé, és a Taravin Ház feje máris meggyőződhetett arról, hogy Birgitte égkék tekintete mögött súlyos titkok lapulnak. A Fény tudja, hogy mit gondolna, ha sikerülne megoldania a rejtélyt! Ők ketten így olyanok voltak, mint a víz és az olaj. Azon is összevesztek, hogy kék-e az ég, és a többin egészen véres vitákba bonyolódtak. Dyelin ezúttal nyilván úgy vélte, hogy minden fegyvernemben dicső diadalt aratott.

– Lehet, hogy igazad van, Dyelin – folytatta Elayne –, de sokkal jobban örültem volna, ha elhozod a tanácsadóikat is! Ami megtörtént, megtörtént, de Branlet különösen aggaszt! Ha a Gilyardok megvádolnak azzal, hogy elraboltam a fiút, az nem javít a helyzeten, sőt, ellenkezőleg, sokat ront rajta!

Dyelin lekicsinylően legyintett.

– Nem ismered jól a Gilyardokat, ugye? Annyit veszekednek egymás között, hogy szerintem nyár előtt fel sem tűnik nekik, hogy a kölyök már nincs ott! Ha pedig észreveszik, akkor sem haragszanak meg rá miatta! Egyikük sem vallaná be, hogy olyan hevesen vitatkoztak azon, hogy ki legyen a gyámja, hogy elfelejtették őriztetni, no meg azt sem, hogy nem kértem ki a véleményüket, mielőtt elvittem a fiút. Különben is, a Gilyardok előbb támogatnák Zaida trónigényét, mint azt, hogy Marne kapja meg a koronát, és Arawnt és Sarandot sem szeretik sokkal jobban!

– Remélem, hogy igazad van, Dyelin, mert téged bízlak meg vele, hogy leszerelj minden egyes dühös Gilyardot, aki Caemlynbe érkezik! És miközben a másik hármat ellátod jó tanácsokkal, Conailre is odafigyelhetnél, nehogy valami teljesen eszeveszett őrültségbe keveredjen!

Bármilyen magabiztosan beszélt is Dyelin, az első feladat hallatán megrándult az arca. A másodikra felsóhajtott. Birgitte erre hangosan kacagni kezdett.

– Ha bármi problémája lenne, szívesen kölcsönadok egy nadrágot, és sétálhat neki egy keveset!

– Néhány nőnek – morogta Dyelin a borába –, már akkor is harap a hal, ha a kisujját dugja a vízbe. Másoknak az egész tavon át kell vonszolniuk a csalit, hogy legyen fogás!

Aviendha ezen nagyon jót nevetett, de Birgitte haragja ismét felerősödött a kötésben. A szobába beáradt a kinti hideg, és Rasoria lépett be. Minden tekintet rátapadt.

– Az Első Szobalány és az Első Írnok van itt, Elayne úrnő! – jelentette be. A hangja a végén megremegett; most már ő is megérezte a szobában uralkodó hangulatot. Egy vak kecske is megérezte volna. Dyelin olyan elégedetten ült, mint egy macska a tejboltban, Birgitte pedig vasvilla tekintettel méregette őt is és Aviendhát is. Az aiel lánynak épp ebben a pillanatban jutott az eszébe, hogy Birgitte tulajdonképp az Ezüstíjas Birgitte, és most olyan zavartan meredt a padlóra, mintha egy Tudós Asszonyt nevetett volna ki. Néha Elayne úgy szerette volna, ha a barátai olyan jól kijönnek egymással, mint ő és Aviendha, de valahogy mégis mindig összevesztek. Persze sejtette, hogy hús-vér emberektől ennél nem is kívánhatna többet.

– Küldje be őket! – mondta Rasoriának. – És ne zavarjanak minket, hacsak meg nem támadják a várost! Amennyiben nem fontos az ügy! – javította ki sietve. A mesékben az ilyen parancsokat mindig katasztrófák követték. Néha lehetett tanulni a mesékből is, ha az ember odafigyelt!

Tizennegyedik fejezet

Mit tudnak a Tudós Asszonyok

Halwin Norry, az Első Írnok, és Reene Harfor, az Első Szobalány, egyszerre léptek be. A férfi kapkodós, gyakorlatlan meghajlást mutatott be, a nő kecsesen pukedlizett – a mozdulat nem volt sem túl mély, sem pedig túl kurta. A két ember nem is különbözhetett volna egymástól jobban. Harfor asszony kerek arcú volt, királynői, a haja takaros, szürke kontyba tekerve a fején – Norry mester magas és inas, akár egy gázlómadár, és pár szál megmaradt haja borzos pamacsokban ágaskodott a füle mögött, mint egy-egy tollcsomó. Mindkettőjüknél egy-egy vésett bőrmappa dagadozott, tele papírokkal, de a nő az oldala mellett fogta, hogy ne gyűrje össze vörös egyenruháját – no, nem mintha valaha is láttak volna Harfor asszony öltözetén akárcsak egyetlen kis ráncot is, bármilyen korán vagy későn találkoztak is vele –, míg a férfi szorosan a mellére szorította a mappát, mintha csak a ruháján esett tintafoltokat akarná eltakarni, példának okáért azt a legnagyobbat, ami a Fehér Oroszlán farkára festett fekete bojtot. Miután meghajoltak, rögtön elléptek egymás mellől, és mind a ketten úgy tettek, mintha nem is néznék a másikat.

Amint az ajtó becsukódott Rasoria mögött, a saidar ragyogása körbeölelte Aviendhát, és a lány megszőtte a hallgatózás elleni védelmet, ami szorosan a szoba falára tapadt. Amit most egymásnak mondtak, az olyan biztonságban volt, amilyen biztonságban csak lehetett, és Aviendha tudta volna, ha valaki az Egyetlen Hatalom segítségével akar hallgatózni. Ezzel a fajta fonattal különösen ügyesen bánt.

– Harfor asszony – mondta Elayne –, ha elkezdené!

Természetesen nem ajánlotta fel nekik, hogy üljenek le, vagy töltsenek maguknak bort. Norry mestert alighanem a lábujja hegyéig feldúlná a rangok ily mértékű semmibevétele, és alighanem Harfor asszony is megsértődne. Norry már így is megrezzent, oldalvást Reene-re pillantott, és elkeskenyedett az ajka. Bár már hetek óta ez volt a szokás, még mindig érezhetően nem tetszett egyiküknek sem, hogy a másik előtt kell jelentést tenniük. Féltékenyek voltak a saját dolgaikra, különösen, mióta az Első Szobalány olyan területre merészkedett, amit régebben az Első Írnok kizárólagos tulajdonának tartottak. Természetesen mindig is az Első Szobalány feladata volt a Palota ellátása, és azt is lehetett volna mondani, hogy új teendője csak a régi feladatkör kibővítése. De ezt Halwin Norry nem mondta volna így. A kandallóban lobogó hasábok nagyot roppantak, egymásba dőltek, és szikrazuhatag áradt fel a kéményen.

– Meg vagyok róla győződve, hogy a második könyvtáros egy... kém, úrnőm! – mondta végül Harfor asszony, és úgy tett, mintha Norry mester ott sem lett volna, hátha akkor valóban eltűnik. Keményen ellenállt annak, hogy bárki más megtudhassa, hogy kémek után kutat a palotában, de láthatóan az zavarta legjobban, hogy épp az Első Írnok előtt kénytelen felfedni magát. A férfi hatalma csak egy dologban terjedt ki fölé, ez pedig a palota számláinak kiegyenlítése volt; Norry mester sosem kérdőjelezett meg egyetlen tételt sem, de láthatóan már a puszta tény is zavarta Harfor asszonyt. – Hardner mester három-négy naponta ellátogat egy Karika és Nyíl nevű fogadóba, állítólag a fogadós, egy bizonyos Millis Fendry által főzött ritka jó sör miatt, de Fendry asszony emellett galambokat is tart, és Hardner mester látogatásai után mindig elindít egy madarat északra. Tegnap az Ezüst Hattyúban lakó aes sedai-ok közül hárman ellátogattak a Karika és Nyílba, bár ott sokkal rosszabb a kiszolgálás, mint a Hattyúban. Jöttükben és mentükben is csuklyával fedték el az arcukat, és vagy egy órát voltak négyesben Fendry asszonnyal. Mind a hárman a Barna ajah tagjai. Attól tartok, ez Hardner mester alkalmazóit is megnevezi!

– Fodrászok, küldöncök, szakácsok, a fő bútorasztalos, Norry mester öt írnoka, és most az egyik könyvtáros is! – Dyelin hátradőlt a székben, keresztbe vetette a lábát, és savanyúan nézett maga elé. – Létezik olyan ember a palotában, akiről nem derül ki a végén, hogy ő is kém, Harfor asszony?

Norry zavartan húzta ki a nyakát: az írnokok árulását személyes hibájának érezte.

– Remélem, hogy nemsokára a lista végére érünk, asszonyom! – mondta Harfor asszony lágyan. Sem a kémek, sem a hatalmas Házak még hatalmasabb fejei nem zökkenthették ki a nyugalmából. A kémek is csak kártevők voltak, és éppolyan elszántan igyekezett kiirtani őket a palotából, mint ahogy a patkányoktól és a legyektől is megtisztította az épületet, bár mostanában az aes sedai-ok segítségét kellett kérnie, olyannyira nem haladt a patkányokkal. A nemesek pedig olyanok voltak számára, mint a hó vagy az eső: a természet erői, amit el kellett viselni, míg csak el nem vonulnak, de értelmetlen lenne aggódni miatta. – Az embereknek csak egy részét lehet megvásárolni, és azok sincsenek ám sokan, akiknek telik ilyen alkukra, vagy akik egyáltalán meg akarnak venni bárkit is!

Elayne megpróbálta felidézni Hardner mester képét, de nem jutott tovább, mint egy nagyon halvány emlékfoszlány egy húsos, kopaszodó férfiról, aki zavaróan sokat pislogott. Az anyja alatt is itt szolgált, sőt, ha jól emlékezett, már Mordrellen királynő idején is a könyvtárban dolgozott. Senki sem tette hozzá, hogy láthatóan a Barna ajahnak is, nemcsak a királyi családnak. A Világ Gerince és az Aryth óceán között minden egyes királyi palotában ott voltak a Torony ügynökei. Kétség kívül nemsokára a seanchanok is a Fehér Torony tekintete alatt élnek, ha ez még nem következett volna be. Reene már számos Piros kémet talált, akik nyilván Elaida caemlyni tartózkodásának a maradványai voltak, de a könyvtáros volt az első ügynök, aki egy másik ajahnak dolgozott. Elaida valószínűleg nem akarta, hogy más ajahok is tudjanak a palota ügyeiről, mikor ő volt a királynő tanácsadója.

– Milyen kár, hogy nincs egyetlen olyan álhírünk sem, amit el akarnánk hitetni a Barna ajahhal! – biccentett Elayne könnyedén. Az a kár, hogy a Barnák és a Pirosak is tudnak már a Vérségről! A legjobb esetben csak annyit hallhattak, hogy nagyobb csapat nő él most a Palotában, akik fókuszálnak, de még akkor sem tarthatott sokáig, mire kitalálták, hogy kik azok. Ez persze idővel számtalan problémát okoz még, de ezek a gondok még a jövő méhében szunnyadtak. Tervezz előre, mondta Lini mindig, de ha túl sokat aggódsz a jövő év miatt, a holnapban esel hasra! – Figyeljék meg Hardner mestert, és próbálják meg kideríteni, kik a barátai! Egyelőre be kell érnünk ennyivel! – Némelyik kém a füléből élt, és vagy a pletykákat leste, vagy az ajtóknál hallgatózott; de sokan úgy szerezték meg a kellő információt, hogy pár kupa itallal oldották meg az avatottabb szolgák nyelvét. A kémek hatástalanításának első lépcsője márpedig az volt, hogy az ember kipuhatolta, hogyan is tudja meg, amit továbbad.

Aviendha hangosan felhorkantott, szétterítette a szoknyáját, és már majdnem leült a földre, mielőtt eszébe jutott volna, hogy mit is visel. Figyelmeztetően Dyelinre pislantott, és mereven az egyik szék peremére kuporodott. Úgy nézett ki, mint egy született udvari dáma – még a szeme is úgy villogott, mint egy mérges királyi hölgynek. Persze az udvari dámák és királyi hölgyek nem húzták volna végig az ujjukat a késük élén. Ha Aviendhán múlt volna, minden egyes kémnek azonnal átvágták volna a torkát, amint rájönnek, hogy másnak dolgozik. Rettenetesen undorító dolognak tartotta a kémkedést, és Elayne hiába magyarázta el neki, hogy minden egyes felfedezett kém a hasznukra van, hiszen azt hitethetnek el a gazdájával, amit csak akarnak, az aiel lány egy cseppet sem lett kíméletesebb. És a kémek egy része még csak nem is az ellenségeiknek dolgozott. A legtöbb besúgó, akit az Első Szobalány felfedezett, több embertől is kapott pénzt. A forrásokat egészen Murandy királyáig, Roedranig sikerült visszavezetni, de számos teari Nagyúr és Úrnő is megfigyeltette a caemlyni palotát, egy maroknyi cairhieni nemes is áldozott kémekre, és jó pár kereskedő fizetett az értesülésekért. Sok mindenkit érdekelt, hogy mi történik Caemlynben, akár azért, mert ez befolyásolta a kereskedést, akár más miatt. Néha úgy tűnt, hogy mindenki kémkedik mindenki más után.

– Harfor asszony – kezdte Elayne –, ugye még nem talált senkit, aki a Fekete Toronynak kémkedne?

Akárcsak a legtöbb ember, Dyelin is összerezzent, mikor meghallotta a Fekete Torony nevét, és nagyot kortyolt a borából, de Reene csak halványan grimaszolt egyet. Úgy döntött, hogy ha már nem tehet semmit sem az ellen, hogy vannak fókuszálni képes férfiak, hát nem törődik vele. Számára a Fekete Torony csak egy... zavaró tényező volt.

– Még nem volt rá idejük, úrnőm! De biztos vagyok benne, hogy egy év múlva már tőlük is pénzt húznak a küldöncök és a könyvtárosok!

– Én is biztos vagyok benne! – Borzalmas gondolat! – És miről tudna még ma beszámolni nekünk?

– Beszéltem egy keveset Jon Skellittel, asszonyom! Aki egyszer már megfordította a köpönyegét, az gyakorta hajlamos az újabb árulásra, és ez bizony Skellit mester esetében sincs másképp! – Skellit, a borbély, az Arawn Ház zsoldjában állt; ez jelenleg Arymilla emberévé tette.

Birgitte elharapott egy káromkodást – Reene Harfor közelében valamiért még ő is megpróbált rendesen viselkedni –, és fájdalmas, feszült hangon szólalt meg.

– Beszélt vele? Anélkül, hogy bárki mást megkérdezett volna?

Dyelinnek nem kellett tartania az Első Szobalánytól, úgyhogy kimondta, mit gondol.

– Anyám tejére! – hördült fel. Elayne még sosem hallotta, hogy az idősebb nő ilyen ocsmányságokat mondott volna. Norry mester zavartan pislogott, kis híján elejtette a mappáját, és igyekezett nem ránézni Dyelinre. Az Első Szobalány azonban csak tartott egy kis szünetet, míg meg nem bizonyosodott róla, hogy a hallgatósága nem tesz további észrevételeket, és már folytatta is.

– Úgy véltem, megérett rá az idő, akárcsak Skellit. Az egyik fickó, akinek át szokta adni a jelentéseit, elhagyta a várost, és még mindig nem tért vissza, míg úgy tűnik, a másik eltörte a lábát. Az utcák mindig lefagynak, miután a tűzoltók lelocsoltak egy égő épületet! – Ezt olyan érzelemmentesen mondta, hogy Elayne arra gyanakodott, az Első Szobalány rendezte meg a férfi balesetét. A nehéz idők a legmeglepőbb emberekben hoztak felszínre döbbenetes képességeket! – Skellit hajlik rá, hogy a következő üzenetét maga vigye ki a táborba! Látta, hogy milyen az, mikor Kaput nyitnak, és nem kell tettetnie, hogy halálra rémült tőle! – Harfor asszony úgy mondta ezt, mint aki egész életében mást sem látott, mint hogy a semmiből nyílt lyukon szekérkaravánok özönlenek át!

– És mi akadályozza meg ezt a borbélyt, hogy azonnal futásnak eredjen, amint a fran... izé... a városfalakon kívülre ér? – csattant fel Birgitte ingerülten, és hátratett kézzel elkezdett fel-alá járkálni a kandalló előtt. Vaskos, aranyszőke hajfonata mintha felborzolódott volna. – Ha elmegy, Arawn valaki mást bérel fel helyette, és újra fel kell kutatnunk a kémeiket! A Fényre, Arymilla alighanem már akkor hallott a Kapukról, mikor tábort vert Caemlyn alatt, és ezt Skellitnek is tudnia kellene!

Nem az bosszantotta fel ennyire, hogy Skellit megszökhet, vagy legalábbis nem csak az. A zsoldosok, akiket a város őrzésére béreltek fel, úgy vélték, hogy azért kapják a fizetésüket, hogy ne engedjék át a katonákat a falakon, és pár ezüstért hajlandóak voltak éjszaka ki-be engedni az embereket a kapun. Úgy gondolták, hogy egy-két ember igazán nem keverhet bajt; de Birgitte utálta, ha eszébe juttatják, milyen alakok szolgálnak a keze alatt.

– A kapzsisága akadályozza meg, úrnőm – válaszolta Harfor asszony nagy nyugodtan. – Már a puszta gondolattól is elakadt a lélegzete, hogy ezentúl Elayne úrnőtől is kap pénzt, nem csak Naean úrnőtől! Persze, persze, Arymilla úrnő mostanra már nyilván hallott a Kapukról, de ez csak még jobban alátámasztja, hogy Skellit maga megy ki hozzá ilyen fontos hírrel.

– És ha elég kapzsi lenne ahhoz, hogy harmadszor is megpróbál köpönyeget fordítani? – kérdezte Dyelin. – Meglehetősen sok... bosszúságot okozhatna, Harfor asszony!

Reene hangja egy kicsit élesebb lett. Sosem lépte volna át az illendőség határait, de nem szerette, ha bárki is meggondolatlannak tartotta.

– Naean úrnő alighanem az első hóbucka alá ásná be, ha kiderülne, mi történt, és erre emlékeztettem is! Az úrnő sosem a türelméről volt híres, amint azt nyilván ön is jól tudja! Különben is, meglehetősen ritkán kapunk híreket a kinti táborokról, és akkor még finoman fogalmaztam! Gondoltam, csak lát odakinn valamit, amit nekünk is érdemes lenne tudnunk...

– Ha Skellit meg tudja mondani, hogy melyik éjszaka melyik táborban száll meg Arymilla, Elenia és Naean, akkor a tulajdon kezemmel számolom le neki az aranyat! – vetette közbe Elayne elszántan. Elenia és Naean mindig Arymilla mellett voltak; jobban mondva Arymilla nem engedte el a két másik nőt. Arymilla pedig még Naeannál is türelmetlenebb volt, és el sem tudta képzelni, hogy valami az ő személyes felügyelete nélkül is működhetne. A napok jó felét azzal töltötte, hogy egyik tábortól a másikig lovagolt, és sosem aludt ugyanott két egymást követő éjszaka, már ha hinni lehetett a híreszteléseknek. – Ez az egyetlen dolog, amit Skellit megtudhat a táborokról, és még érdekelne is!

Reene meghajtotta a fejét.

– Ahogy mondja, úrnőm! Majd elintézem! – túlságosan is gyakran előfordult, hogy nem mondott ki valamit Norry mester jelenlétében, és most sem adta tanújelét annak, hogy leszidták volna. Természetesen Elayne maga sem volt benne biztos, hogy nyíltan le merné szidni Harfor asszonyt. Hiába tudta, hogy a nő ugyanolyan rendesen elvégezné a munkáját, és lankadatlan hévvel üldözné a kémeket – már csak azért is, mert a jelenlétük rettenetesen felbőszítette –, de Elayne minden áldott nap apró kellemetlenségek hadával találná magát szemközt. Apró kis kellemetlenségekkel, amik rettenetesen megnehezítenék a munkáját, és amelyek egyikét sem tudná egyenesen Harfor asszonyhoz visszavezetni. Az anyja egyszer azt mondta neki, hogy nekik, uraknak, éppolyan pontosan be kell tartaniuk a viselkedés szabályait, mint a szolgáiknak. Elvégre ítéletnapig bérelhetett volna fel új szolgákat, fecsérelhette volna arra az idejét, hogy betanítsa őket, és szenvedhetne, amíg csak meg nem tanulják, kinek mi a dolga, csak hogy rájöjjön, hogy ez a személyzet semmivel sem jobb az előzőnél – vagy elfogadhatja a szabályokat, éppúgy, ahogy a szolgák is elfogadták, és kényelmesen éldegélhet, idejét az uralkodásra fordítva.

– Köszönöm szépen, Harfor asszony! – mondta. A nő kimérten meghajolt. Hiába, nem Dyelin volt az egyetlen asszony a szobában, aki pontosan tudta, mennyit ér! – Norry mester?

A gémszerű férfi egy pillanatra összerezzent, és úgy tett, mint aki nem is méregette összevont szemöldökkel az Első Szobalányt. Norry mester valamilyen szempontból a sajátjának tartotta a Kapukat, és nem szerette, ha más beleavatkozik a dolgaiba.

– Igenis, úrnőm! Természetesen! – a hangja poros volt és unalmas. – Feltételezem, hogy Birgitte úrnő már beszámolt önnek a Tearből és Illianból érkezett szállítmányokról. Úgy tudom, ez is a... ööö... szokásai... közé tartozik, ahányszor csak ön visszatér a városba!

Egy pillanatra szemrehányóan nézett Birgittére. A férfi sosem okozott volna Elayne-nek gondot, még akkor sem, ha a lány ráordít, és veszekszik vele, de neki is meg voltak a saját szabályai, és a maga visszafogott módján sértette, hogy Birgitte elvette tőle ezt a feladatot, és nem ő sorolhatta elő, hány szekér, hány láda, hány hordó érkezett. Norry mester imádta a számokat. Elayne úgy vélte, hogy ez is csak amolyan visszafogott érzés lehet – a férfi egyáltalán nem tűnt szenvedélyesnek.

– Valóban így volt – mondta, és a hangjába csak annyi bocsánatkérést engedett beleszűrődni, amennyitől még Norry mester sem jöhet zavarba. – Attól tartok, hogy a Tengeri Nép pár tagja ma elhagy minket! Holnaptól fogva csak fele ennyien tudnak majd Kaput nyitni!

A férfi ujjai végigsiklottak a mellére szorított bőrmappán, mintha érezni akarná, hogy megvan minden papírja és kimutatása. Elayne még sosem látta, hogy beléjük is nézett volna.

– Ó... Ó! Persze... megbirkózunk vele, úrnőm! – Halwin Norry mindig, mindennel megbirkózott. – Továbbá tegnap napközben és éjszaka kilenc gyújtogatás volt, ami kicsit több az átlagosnál. Három esetben élelmiszerraktárakat próbáltak meg felgyújtani. Sietve hozzátenném, hogy egyik kísérlet sem járt sikerrel – lehet, hogy sietve tette hozzá, de a szavai ugyanolyan álmosító lassúsággal peregtek. – Ha előhozakodhatnék szerény véleményemmel, az utcai őrjáratoknak mindenképp megvan az eredménye, hiszen az esetek száma visszazuhant az év ezen szakában megszokott hasonló bűncselekmények szintjére, de egyértelműnek tűnik, hogy valaki megszervezte ezeket a gyújtogatásokat. Tizenhét épület vált a lángok martalékává, és egy kivételével mind elhagyatott ház volt – a szája megvetően megfeszült; egy egyszerű kis ostromnál sokkal több kellett volna ahhoz, hogy Norry mester elhagyja Caemlynt –, és véleményem szerint mindegyik tűzeset helyét úgy választották meg, hogy a vizes kocsikat a lehető legmesszebbre elvonják azoktól a raktárépületektől, amit utána megtámadtak! Mostanra már szinte bizonyos vagyok benne, hogy ez a stratégia húzódik az elmúlt hetek minden gyújtogatási esete mögött.

– Birgitte? – kérdezte Elayne.

– Megpróbálhatom bejelölni egy térképen a raktárakat – válaszolta az őrző kétkedve –, és küldhetek még több őrt azokhoz, amik a legtávolibbnak tűnnek, de ez még mindig átko.. izé... szóval szerencse is kell hozzá, hogy bármit találjanak! – Nem nézett Harfor asszonyra, de Elayne érezte, hogy egy kicsit elpirul. – Bárkinek lehet tűzszerszám az erszényében, és egy kis száraz szénával egy pillanat alatt tüzet gyújthat!

– Tedd meg, amit csak tudsz! – biccentett rá Elayne. Puszta szerencse lenne, ha elkapnának egy gyújtogatót a tett helyszínén, és a szerencsénél több kellene ahhoz, hogy a gyújtogató többet tudjon annál, mint hogy egy csuklyás idegen adta a pénzt. Ahhoz pedig, hogy Arymillához, Naeanhoz vagy Eleniához vezessenek a szálak, egyenesen Mat Cauthon szerencséje kéne! – Van még valami, Norry mester?

A férfi megdörgölte hosszú orrát, és kerülte Elayne tekintetét.

– Az... ööö... tudomásomra jutott – kezdte habozva –, hogy a Marne, az Arawn és a Sarand Ház mind óriási kölcsönöket vett fel a birtokaik terhére.

Harfor asszony szemöldöke szinte a hajáig felszaladt, mielőtt a nő úrrá lett volna a vonásain. Elayne belenézett a teáscsészéjébe, és észrevette, hogy tulajdonképp már meg is itta azt a híg löttyöt. A bankárok sosem mondták el senkinek, hogy kinek, mire és mekkora kölcsönt adtak, de nem kérdezte meg a férfit, hogy ezt honnan tudja. Meglehetősen... kínos kérdés lett volna. Mind a kettőjüknek. A lány elmosolyodott, mikor a nővére kivette a kezéből a teáscsészét, de szomorú grimasszal fogadta, hogy Aviendha ismét teletöltve hozta vissza. Az aiel lány láthatóan úgy vélte, hogy addig kell teát innia, míg csak a füléből is az nem folyik! A kecsketej kicsit jobb volt, de most teával kell beérnie.

Nos, jól van, hát szorongatja azt a Fényverte csészét, ha kell, de arra senki sem kényszerítheti, hogy igyon is belőle!

– A zsoldosok – mordult fel Dyelin, és a szemében olyan tűz lobbant, hogy annak láttán még egy éhes medve is menekülni kezdett volna. – Mondtam már, de elmondhatom újra: az a baj a bérencekkel, hogy nem mindig maradnak megbízóik szolgálatában!

Már a kezdetek kezdetén ellenezte, hogy zsoldosokat béreljenek fel a város védelmére, bár az volt a szomorú tény, hogy nélkülük Arymilla azon a kapun lovagolt volna be, amelyiken akar – vagy legalábbis majdnem azon. Egészen egyszerűen nem volt annyi emberük, hogy minden kapuhoz jusson egy csapat, és akkor a falak védelméről még nem is beszéltek. Birgitte is ellenezte a zsoldosokat, de végül, ha vonakodva is, csak elismerte, hogy Elayne jól érvel. Még mindig nem bízott bennük, de most megrázta a fejét. A tűzhöz közel ült az egyik szék karfáján, és az ülésen nyugtatta sarkantyús lábait.

– A zsoldosok ügyelnek a hírnevükre, még ha a becsület nem is jelent nekik sokat! Azon, hogy hol egyik, hol másik oldalon harcolnak, senki nem akad fenn, de hogy eláruljanak egy kaput? Az már más lapra tartozik! Egy olyan társaságot, aki ilyet tenne, soha többé nem bérelne fel senki az ég egy adta világon! Arymillának annyi pénzt kellene ajánlania a kapitánynak, hogy élete hátralevő részében nagyúrként élhessen belőle, és hogy meggyőzze róla az embereit, hogy rájuk is ilyen fényes sors vár!

Norry megköszörülte a torkát. Valahogy még ez is porosnak és unalmasnak hangzott tőle.

– Úgy tűnik, hogy ugyanazokra a jövedelmekre kétszer, esetenként háromszor is vettek fel kölcsönt! A bankárok természetesen mindezt... nem is sejtik... egyelőre még!

Birgitte káromkodni kezdett, aztán elharapta. Dyelin olyan szigorúan nézett a borára, hogy csoda, hogy nem ecetesedett meg ott helyben. Aviendha megszorította Elayne kezét, épp csak egy kicsit, aztán sietve elengedte. Egy lángoló hasábból hangos roppanással szikraeső tört fel, és kis híján elérte a szőnyeget.

– A zsoldosokat innentől fogva figyeltetni kell – Elayne felemelte a kezét, nehogy Birgitte félbeszakítsa. A másik nő még ki sem nyitotta a száját, de a kötés mindent elárult. – Valahonnan kerítesz rá embereket! – A Fényre! Lassan ugyanannyi embertől kell megvédenie a városát a falakon belül, mint ahányan kívülről törnek rá! – Nem hinném, hogy sok emberre lesz hozzá szükséged, de tudnunk kell, ha különösen vagy titokzatosan kezdenek viselkedni, Birgitte! Lehet, hogy más figyelmeztetést nem kapunk!

– Azon gondolkoztam, hogy mit lehetne tenni, ha az egyik zsoldoscsapat mégis eladná magát – válaszolta Birgitte szárazon. – Nem elég, ha tudjuk, mire készülnek; kell, hogy legyen elég ember, akiket oda tudok rendelni, ahol sejtem, hogy veszélyben a kapu! És a várost védő katonák fele zsoldos! A másik fele pedig vénember, akik pár hónapja még a nyugdíjukból éldegéltek. Szabálytalan időközökben áthelyezem a zsoldosokat. Nehezebb lesz elárulniuk a kaput, ha nem tudják, holnap is azt őrzik-e; nehezebb, de nem lehetetlen! – Bárhogy tiltakozott is, hogy ő nem tábornok, több csatát és ostromot látott már, mint tíz ma élő tábornok együttvéve, és tudta, hogy mennek ezek a dolgok.

Elayne szinte már azt kívánta, bárcsak bor lenne a csészéjében. Szinte.

– Van rá valami esély, hogy a bankárok is megtudják, amit most mondott nekünk, Norry mester? Mielőtt a kölcsönöket vissza kellene fizetni? – Ha így volna, némelyikük talán mégis úgy döntene, hogy szívesebben látná Arymillát a trónon. Akkor aztán tisztára pucolhatná a kincstárat, mire mindent visszafizet! És talán meg is tenné... A kereskedők is kihasználták a politika szeleit, bármerre fújtak is. A bankárokról pedig mindenki tudta, hogy nem egyszer maguk is befolyásolták az eseményeket.

– Véleményem szerint ez szerfelett valószínűtlen, úrnőm! Fel kellene tenniük... ööö... a megfelelő kérdéseket az... ööö... megfelelő embereknek, de a bankárok általában meglehetősen... ööö... szűkszavúak egymással! Igen, azt hiszem, ez szerfelett valószínűtlen! Egyelőre legalábbis!

És különben sem tudnának semmit sem tenni ellene! Legfeljebb figyelmeztethetnék Birgittét, hogy újabb forrásból fizetnek majd az orgyilkosoknak és az emberrablóknak. Csak hát a nő hirtelen megkeményedő vonásai és a kötést elárasztó komorság alapján erre már maga is rájött! Most már biztos, hogy nem tarthatja száz nő alatt a királyi testőrséget! Nem mintha eddig sok esélye lett volna rá.

– Köszönöm szépen, Norry mester! – mondta Elayne. – Most is kiváló munkát végzett, mint mindig! Azonnal szóljon, ha bármiféle utalást látna arra, hogy a bankárok elkezdték feltenni a megfelelő kérdéseket!

– Természetesen, úrnőm! – mormolta a férfi, és úgy hajtotta meg a fejét, mint egy gázlómadár, aki halat lát cikázni a lábánál. – Úrnőm nagyon kedves!

Miután Reene és Norry elhagyták a szobát – a férfi kinyitotta az ajtót, és a szokásosnál kicsit kecsesebben hajtotta meg a fejét a nő felé, míg a nő könnyedén biccentett, miközben kilibbent a folyosóra – Aviendha nem engedte el a védőkört, amit a hallgatózás ellen font. Amint becsukódott az ajtó, és a védelem elnyelte a zár kattanásának hangját, megszólalt.

– Valaki megpróbált hallgatózni!

Elayne megrázta a fejét. Sosem fogják kitalálni, ki lehetett – egy Fekete nővér? Egy kíváncsi Vér? De legalább nem sikerült neki semmit sem megtudnia. Nem mintha bárkinek is sok esélye lett volna átverekednie magát Aviendha védelmén – talán még egy Kitaszítottnak sem sikerült volna –, de ha mégis rést találna, az aiel lány azonnal félbeszakítja a beszélgetést.

Dyelin kicsit nyugodtabban vette Aviendha bejelentését, és a Tengeri Népről mormolt valamit. Őt aztán nem rázta meg, hogy a szélkeresők távozni készülnek, legalábbis Reene és Norry előtt nem, de most az egész történetet hallani akarta.

– Sosem bíztam Zaidában – dörmögte, mikor Elayne befejezte a beszámolót. – Ez az egyezmény kifejezetten jónak tűnik kereskedelmi szempontból, de nem lepne meg, ha rávette volna az egyik szélkeresőt, hogy hallgasson bele a tárgyalásainkba! Olyasfajta nőnek tűnik, aki mindig mindent tudni akar, hátha egy szép nap még jól jöhet! – Dyelinre nem volt jellemző, hogy habozna, most mégis elbizonytalanodva forgatta a kezében a boroskupát, mielőtt ismét Elayne-hez fordult volna. – Biztos vagy benne, hogy ez a... jelzőfény nem árthat nekünk?

– Amilyen biztos csak lehetek, Dyelin! Ha széttörhetné a világot, szerintem már megtette volna!

Aviendha felnevetett, de Dyelin elsápadt. A Fényre! Néha tényleg csak azért kellett nevetnie az embernek, nehogy elsírja magát!

– Ha még sokáig húzzuk az időt, miután Norry mester és Harfor asszony kimentek – mutatott rá Birgitte –, valaki csak elgondolkozik rajta, mit csinálhatunk idebenn! – A kezével a fal felé intett, és a védőkörre mutatott. Bár ő maga nem láthatta, azért tudta, hogy ott van. Az Első Írnok és az Első Szobalány naponkénti beszámolója mindig elrejtett még valami mást is.

Mindenki Birgitte köré gyűlt. A nő arrébb rakott pár aranyszín porcelán edényt az egyik oldalasztalkán, és előhúzott egy sokszorosan összehajtogatott térképet vörös kabátjából. Mindig ott volt a belső zsebében, csak akkor vette ki, ha aludt – olyankor a párnája alatt rejtegette. A szétterített térkép sarkaira üres boroskupákat tettek, hogy lefogják. Andort ábrázolta az Erinin folyó és az altarai-murandyi határ között. Voltaképp Andor teljes területe rajta volt; ami ennél nyugatabbra feküdt, az már nemzedékek óta csak félig tartozott Caemlyn fennhatósága alá. Eleinte sem lehetett a térképészmesterség kiemelkedő remeke, és a hajtások mostanra már elmosták a részletek egy jelentős hányadát, de így is elég jól mutatta a terepet, és rajta volt minden városka, falu, gázló, híd és út. Elayne jó karnyújtásnyira a megviselt térképtől letette a teáscsészét – igazán nem akarta volna újabb foltokkal gazdagítani. És örült, ha minél távolabb tudhatja magától ezt a nyomorult teautánzatot is.

– A Határvidék megindult – mondta Birgitte, és a Caemlyntől északra fekvő erdőségre bökött, Andor legészakibb határa felé –, de nem tettek meg túl nagy távot. Ha ilyen ütemben haladnak, több, mint egy hónap kell hozzá, hogy Caemlyn közelébe érjenek!

Dyelin elgondolkozva lögybölte a kupájában a sötétvörös bort, aztán hirtelen felpillantott.

– Azt hittem, önök, északiak jól bírják a havazást, Birgitte úrnő! – még most is próbálkozott a nőnél, és ha Elayne rászólt volna, hogy hagyja abba, csak tízszer olyan biztos lett volna benne, hogy Birgittének valami gyanús titka van, és húszszor olyan elszántan próbálta volna kideríteni, mi az. Aviendha mérgesen meredt az idősebb nőre. Ha épp nem rettentette meg a tény, hogy Birgitte az, aki, akkor hajlamos volt betegesen féltékeny lenni az őrző titkára. Birgitte maga nyugodtan állta Dyelin tekintetét, és a kötésben sem lehetett érezni, hogy megzavarodott volna. Már egészen megszokta, hogy hazudnia kell a származását illetően.

– Elég rég nem jártam Kandorban – és ez így is volt, bár az „elég rég” némileg hosszabb időt jelentett, mint azt Dyelin hitte volna. Akkoriban még csak nem is Kandornak hívták azt a vidéket. – De édes mindegy, hogy mihez szokott az ember, kétszázezer fegyverest, és csak a Fény tudja, hogy még hány tábori embert, nem lehet gyorsabb haladásra kényszeríteni télidőben! Ami még ennél is rosszabb, Ocalin asszonyt és Fote asszonyt is elküldtem, hogy nézzenek körbe a határtól délre fekvő falvakban – Sabeine Ocalin és Julanya Fote a Vérség azon tagjai közé tartoztak, akik képesek voltak Kaput nyitni. – Azt mondják, a falusiak szerint a határvidékiek tábort vertek télire!

Elayne elégedetlenül ciccegett, és mérgesen nézte a térképet, miközben az ujja az északiak útvonalát követte. Számított rá, hogy nemsokára megérkezik a határvidékiek híre, bár remélte, hogy a seregük még kicsit hátrébb marad. A hír, hogy egy ekkora idegen hadsereg lépte át Andor határát, bozóttűzként kellene, hogy végigfusson az országon! Persze bolond lenne bárki is azt hinni, hogy csak azért meneteltek több ezer mérföldet, hogy épp Andort próbálják meg meghódítani, de mindenki azon merengene, hogy ha nem ezért, hát miért jöhettek, és mindenki más eredményre jutna. Már persze amint elkezdenek szállingózni a hírek. És ha elkezdenek szállingózni a hírek, mindenkivel szemben előnyben lesz! Először is, ő maga kérte fel a határvidékieket, hogy lépjék át Andor határát, és már azt is elintézte, hogy békésen kivonuljanak az országból. Nem mintha nehéz lett volna eldöntenie, mit akar tőlük. Elég véres munka lenne megállítani őket, már ha egyáltalán sikerülne, és különben sem akartak mást, csak egy országútnyi menetvonalat, hogy átkelhessenek Murandybe, ahol sejtésük szerint az Újjászületett Sárkány épp tartózkodik. Ezt a gondolatot is ő ültette el a fejükben. Nem árulták el, miért keresik Randet, és Elayne-nek esze ágában sem volt elárulni nekik, a férfi hol van. Nem ám, mikor egy jó tucat aes sedai is volt velük, és ezt is eltitkolták előle! De ha a hír eljutna a Házak fejeiig...

– Működni fog – mondta lágyan –, ha kell, mi magunk kezdjük el terjeszteni a határvidékiekről szóló pletykákat!

– Működni fog – értett vele egyet Dyelin, aztán sötét hangon hozzátette –, feltéve, hogy Bael és Bashere szorosan fogják az embereiket! Elég robbanékony keverék lesz ez amúgy, ha a határvidékiek, az aielek és a Sárkány Légiója mind egy pár négyzetmérföldes területen táborozgat! És azt sem értem, mitől lehetünk benne olyan biztosak, hogy az asha'manek nem tesznek valami őrültséget! – a végén felszipákolt. Úgy vélte, ha egy férfi hajlandó fókuszálni tanulni, ha hajlandó beállni az asha'manek közé, akkor már eleve dühöngő őrült kell, hogy legyen. Aviendha is bólintott egyet. Legalább annyi mindenben nem értett egyet Dyelinnel, mint Birgitte, de az asha'manekről mindegyikük véleménye egyezett.

– Elintézem, hogy a határvidékiek jó messzire kerüljék el a Fekete Tornyot – biztosította őket Elayne, bár már nem egyszer megígérte nekik ugyanezt. Még Dyelinnek is tudnia kellett, hogy Bael és Bashere szigorúan visszafogják az embereiket, hiszen egyikük sem akart egy olyan csatába keveredni, amit könnyedén elkerülhetett, és Davram Bashere bizonyára nem emelt volna fegyvert a honfitársaira, de Elayne megértette, ha valaki aggódott az asha'manek miatt. Az ujja a Caemlynt jelölő, hatágú csillagról pár mérfölddel arrébb csúszott, oda, ahol az asha'manek tanyát vertek. A Fekete Torony nem volt rajta a térképen, de Elayne túlságosan is jól tudta, hogy hol van. De legalább jó messzire esett a Lugardi Úttól. Nem lesz nehéz úgy elküldenie Murandybe a határvidékieket, hogy elkerüljék az asha'manekkel való összeütközést. Egy pillanatra összeszorította a száját, mikor arra gondolt, hogy mindent megtesz, hogy elkerülje az asha'manekkel való összeütközést, de most semmit sem tehetett ellene, belátható időn belül biztosan nem, úgyhogy kizárta a fekete kabátos férfiakat a gondolataiból. Amivel egyelőre nem tudott megbirkózni, azt tanácsos volt későbbre halasztania.

– És a többiek? – mást nem is kellett mondania. Hat jelentős Ház nem foglalt még állást; legalábbis nem állt ki sem mellette, sem pedig Arymilla mellett. Dyelin azt állította, hogy előbb vagy utóbb mind Elayne mögé sorakoznak, de egyelőre ennek semmi jelét nem mutatták. Sabeine és Julayna a róluk, hatukról szóló híresztelésekre is ugyanúgy vadásztak, mint a határvidékiekről szóló pletykákra. Mindkét nő házalóként töltötte az elmúlt húsz évet, hozzá voltak szokva a kemény utakhoz, ahhoz, hogy istállókban vagy fák alatt húzzák meg magukat éjszakára, és legalább olyan jól meghallották, amit az emberek nem mondtak ki, mint amiről beszéltek. Tökéletes felderítők voltak. Nagy veszteség lett volna, ha őket is be kell fogni, hogy Caemlyn élelmezésében segítsenek.

A híresztelések szerint Luan nagyurat vagy egy tucat helyen látták, keleten éppúgy, mint nyugaton – Birgitte úgy méregette a megviselt térképet, mintha egy mozgó pont Luan helyzetét ábrázolná rajta, és most, hogy Harfor asszony már nem volt jelen, a kelleténél sokkal ocsmányabbul káromkodott. – Mindig a szomszéd faluban látták, vagy a kettővel odébb lévőben. Ellorien úrnő és Abelle úrnő mintha teljességgel eltűntek volna, bár ez meglepően nehéz lehet egy ekkora Ház fejének. Ocalin asszony és Fote asszony legalábbis egy szót sem hallott felőlük, de a Pendar Ház és a Traemane fegyvereseiről sem. Egy gyalogkatonát, de még csak egy lovat sem láttak semerre! – ez igazán szokatlan volt. Valaki nagy erőt fektetett abba, hogy eltüntesse a nyomaikat!

– Abelle mindig úgy el tudott tűnni, mint egy kísértet, ha épp azt akarta – motyogta Dyelin –, és mindig ki tudta billenteni az embert az egyensúlyából! Ellorien... – végigsimított az ajkán, és sóhajtott egyet. – Az a nő túlságosan szereti a feltűnést ahhoz, hogy csak úgy eltűnjön! Hacsak nem Luannal vagy Abelle-el van! Vagy esetleg mindkettőjükkel! – Nem tetszett neki az ötlet, bármit mondott is amúgy.

– Ami pedig a többi „barátunkat” illeti – folytatta Birgitte –, Arathelle úrnő öt nappal ezelőtt tért vissza Murandyből, méghozzá itt lépte át a határt – könnyedén a térképre bökött, vagy kétszáz mérfölddel Caemlyntől délre. – Pelivar nagyúr négy napja vagy öt-hat mérfölddel nyugatabbra lépett Andor területére, És Aemlyn úrnő itt, újabb öt-hat mérföldnyire!

– Nem együtt jöttek – mondta Dyelin, és bólintott egyet. – Hoztak magukkal murandyiakat? Nem? Nagyszerű! Lehet, hogy csak a birtokaikra akarnak visszamenni, Elayne! Ha tovább távolodnak egymástól, akkor okosabbak leszünk! – Ez a három Ház aggasztotta legjobban a Taravinok fejét.

– Lehet, hogy csak a birtokaikra akarnak visszamenni – értett vele egyet Birgitte is. Most is vonakodott, akárcsak máskor, ha egyet kellett értenie Dyelinnel. Átvetette bonyolult hajfonatát a vállán, és jól ráfogott; Elayne szinte mintha Nynaeve-et látta volna. – Az emberek és a lovak nyilván teljesen kimerültek, miután télen áthajtották őket fél Murandyn! De csak akkor tudjuk meg, hova indultak, ha már tovább mentek!

Aviendha felhorkant. Elegáns bársonyruhájához ez igen meglepő volt.

– Mindig azt kell feltételezned, hogy az ellenség azt teszi, amit a legkevésbé akarsz! Találd ki, hogy minek örülnél a legkevésbé, és arra építsd a terveidet!

– Aemlyn, Arathelle és Pelivar nem ellenségek! – tiltakozott Dyelin erőtlenül. Bármit hitt is arról, hogy azok hárman végül ki mellett állapodnak meg, mindenki tudta, hogy ezen Házak fejei először magát Dyelint jelölték a trónra. Elayne sosem hallott olyasmiről, hogy egy királynőt kényszerrel koronáztak volna meg, de persze egy ilyen esetet egy krónikás sem mert volna feljegyezni, de Aemlyn, Arathelle és Pelivar láthatóan elszánták magukat, hogy megpróbálják. És nem azért akarták Dyelint a trónra ültetni, hogy maguknak minél nagyobb hatalmat nyerhessenek. Dyelin nem akart királynő lenni, de ha megkoronáznák, aligha ülne tétlenül a trónon. Az igazság egyszerű volt: Morgase Trakand uralkodásának utolsó évében hibát hibára halmozott, és kevesen tudták vagy hitték, hogy mindeközben egy Kitaszított foglya volt. A Házak egy része bárkit inkább megkoronáztatott volna, mint egy újabb Trakandot. Legalábbis egyelőre azt hitték.

– És minek örülnénk a legkevésbé? – kérdezte Elayne. – Ha szétszóródnak, és a birtokaikra mennek, akkor leghamarabb tavaszig nem szólhatnak már bele a trónutódlásba, és addigra meg amúgy is eldől minden! – A Fény adja, hogy úgy legyen! – De ha tovább jönnek Caemlyn felé?

– Ha nem hoztak magukkal murandyiakat, nincs elég emberük ahhoz, hogy szembeszálljanak Arymilla seregeivel! – Birgitte a térképet tanulmányozta, és megdörzsölte az állát.

– Ha eddig még nem hallották volna, hogy az aielek és a Sárkány Légiója ezt a háborút inkább kihagyják, akkor nemsokára ez is eljut hozzájuk; ám ennek ellenére nyilván óvatosak lesznek. Egyikük sem tűnik olyan ostobának, hogy kiprovokáljon egy olyan ütközetet, amit nem nyerhet meg. Csak akkor fognak harcolni, ha elkerülhetetlen! Azt mondanám, hogy valahol keletre vagy délkeletre fognak tábort verni, ahol megfigyelhetik az eseményeket, és talán még közbe is avatkozhatnak, ha úgy ítélik! – Dyelin felhörpintette a mostanra már jegesre hűlt bor maradékát, sóhajtott egy nagyot, és átvágott a szobán, hogy töltsön magának még egy keveset. – Ha Caemlynbe jönnek – mondta ólmos hangon –, akkor arra számítanak, hogy Luan, Abelle vagy Ellorien csatlakozik hozzájuk. Talán mind a hárman.

– Akkor ki kell találnunk, hogy hogyan akadályozhatnánk meg, hogy eljussanak Caemlynig, mielőtt a terveink szárba szökkennének, anélkül, hogy örökre az ellenségeinkké tennénk őket! – Elayne-nek nem kevés erőfeszítésébe került, hogy a hangja olyan határozott és erős legyen, mint amilyen fáradt Dyelin stílusa volt. – És arra is fel kell készülnünk, hogy mitévők legyünk, ha túl korán érkeznének! Ha így esne, Dyelin, neked kell meggyőznöd őket, hogy csak köztem és Arymilla között választhatnak! Ha nem sikerül rábeszélned őket, olyan kavarodás lesz belőle, amit sosem sikerül elsimítanunk, és magunkkal rántjuk az országot is!

Dyelin akkorát nyögött, mintha gyomorszájon vágták volna. Már majdnem ötszáz év telt el az utolsó olyan eset óta, mikor a nagy Házak három, majdnem egyenlő részre oszlottak a három királynő jelölt között. Csak hét év véres polgárháború után sikerült Andornak új uralkodót koronáznia; és az eredeti trónkövetelők addigra már mind halottak voltak.

Elayne gondolkozás nélkül belekortyolt a teájába.

A tea már kihűlt, de a méz íze szinte szétrobbant a nyelvén. Méz! Döbbenten meredt Aviendhára, és a nővére szája aprócska mosolyra húzódott. Összeesküvő kis mosolyra, mintha Birgitte nem tudná egészen pontosan, mi történt! Bár különösképp kiélesedett kötésük nem terjedt ki az ízekre, az őrző biztos megérezte Elayne meglepetését és örömét, mikor belekortyolt a teába. Csípőre tette a kezét, és szigorúan ránézett a lányra. Avagy jobban mondva csak próbált; bármilyen keményen akart is bámulni, elmosolyodott. Elayne hirtelen ráébredt, hogy Birgitte fejfájása is elmúlt. Nem tudta, hogy mikor tűnt el, de mostanra már a nyomát sem érezte.

– Reménykedjünk a legjobbakban, de készüljünk föl a legrosszabbra is! – mondta. – Néha a legjobb is megtörténik!

Dyelin nem tudott semmit a mézről, és arról sem, hogy miért vigyorognak mind a hárman. Szigorúan horkantott egyet.

– És néha meg nem történik meg! Ha az az okos kis terved tökéletesen működik, Elayne, akkor semmi szükségünk nem lesz sem Aemlynre, sem Ellorienre, sem a többiekre, de ez egy rettenetes játék! Csak annyi kell, hogy egy kis részlet félrecsússzon, és...

A bal oldali ajtó kinyílt, és a hideg fuvallattal együtt egy almaarcú, jeges tekintetű nő nézett be. A vállán az alhadnagyok arany csomója fénylett. Lehet, hogy kopogott az előbb, de a hallgatózás elleni védelem ezt a hangot is kizárta. Rasoriához hasonlóan Tzigan Sokorin is Kürtvadász volt, mielőtt Elayne testőre lett volna. Úgy tűnt, időközben egy őrségváltás is volt odakinn.

– Monaelle Tudós Asszony kíván beszélni Elayne úrnővel – jelentette be, és mereven kihúzta magát. – Karistovan asszony is vele van!

Sumekót elküldhették volna, de Monaelle-t fogadnia kellett Elayne-nek. Arymilla emberei előbb állítottak volna meg egy aes sedai-t, mint egy Tudós Asszonyt, de csak valami rettenetesen fontos hozhatta a városba Monaelle-t. Ezt Birgitte is tudta; azonnal elkezdte összehajtogatni a térképet. Aviendha hagyta, hadd oszoljon el a védőkör, és elengedte a Forrást.

– Hívja be őket, kérem! – mondta Elayne.

Monaelle nem várt Tzigan hívására, hanem azonnal besiklott a szobába, amint a védőkör elillant. Számtalan arany és elefántcsont karkötője hangosan csörömpölt, miközben a válláról a könyökére engedte a vaskos vállkendőt a fűtött szoba viszonylagos melegében. Elayne nem tudta, Monaelle milyen idős lehet – a Tudós Asszonyok nem titkolták olyan elszántan az életkorukat, mint az aes sedai-ok, de nem is hirdették úton-útfélen, hány évesek –, de ránézésre a harmincas évei elején lehetett. Derékig érő sárgás szőke hajában vöröses fények villództak, de még egyetlen ősz hajszála sem volt. Az aielek között alacsonynak számított, még Elayne-nél is kisebb, kedves, anyáskodó arcú nő volt.

Nem valami erős az Egyetlen Hatalomban; a Fehér Torony épphogy csak befogadta volna – de a Tudós Asszonyok között nem az erő számított, és náluk igen magas rangra jutott. És ami Elayne és Aviendha számára még fontosabbnak számított, ő volt a bába, mikor testvérként újjászülettek. Elayne pukedlizett előtte, és úgy tett, mintha nem is hallaná, hogy Dyelin elítélően szipákol. Aviendha mélyen meghajolt, és a mellére tette a kezét. Attól eltekintve, hogy miféle tisztelettel tartozott a bábának az aiel szokások szerint, a Tudós Asszonyok tanítványa is volt, és most egy mestere érkezett.

– Feltételezem, hogy a magánjellegű beszélgetés véget ért, hiszen megszüntettétek a védelmet – mondta Monaelle –, és itt az ideje, hogy megvizsgáljam az állapotodat, Elayne Trakand! A szülésig most már havonta kétszer meg kell néznünk!

De miért néz olyan mérgesen Aviendhára? A Fényre, bársonyruhában van!

– Én pedig azért jöttem, hogy megnézzem, mit is csinál – tette hozzá Sumeko, és követte a Tudós Asszonyt a szobába. Sumeko impozáns jelenség volt; zömök, magabiztos nő, jól szabott, vörös öves sárga ruhában, ezüst fésűkkel egyenes, fekete hajában, és egy vörös zománcos, kör alakú ezüstbrossal ruhája nyakában. Akár nemesasszony vagy sikeres kereskedő is lehetett volna. Nemrég még meglehetősen szerényen viselkedett, különösen az aes sedai-ok közelében, de annak az időnek már vége volt. Az aes sedai-ok és a királynő testőrei számára legalábbis mindenképp.

– Elmehet! – vetette oda Tzigannak. – Ez nem tartozik önre!

És a nemesek sem aggasztották már annyira.

– Ön is elmehet, Dyelin úrnő, és ön is, Birgitte úrnő! – úgy méregette Aviendhát, mint aki a legszívesebben őt is kiküldené.

– Aviendha maradhat – vetette közbe Monaelle. – Így is számtalan óráról elmarad, és előbb vagy utóbb neki is meg kell tanulnia!

Sumeko biccentett, hogy Aviendha maradhat, de hűvös, türelmetlen tekintettel méregette Dyelint és Birgittét.

– Dyelin úrnőnek és nekem amúgy is sok megbeszélnivalóm volna – mondta Birgitte, és visszagyömöszölte az összehajtogatott térképet a kabátja alá, miközben már az ajtó felé indult. – Este majd elmondom, hogy mit találtunk ki!

Dyelin élesen ránézett, majdnem olyan élesen, mint ahogy Sumekóra meredt, de végül letette a boroskupát az egyik tálcára, meghajolt Elayne felé, és látványos türelmetlenséggel várt, amíg Birgitte Monaelle füléhez hajolva mormolt valamit. A Tudós Asszony röviden és ugyanolyan halkan válaszolt. Miről sugdolóztak? Alighanem a kecsketejről. Amint az ajtó becsukódott Tzigan és a két másik nő mögött, Elayne felajánlotta, hogy elküldet borért, hiszen az, ami idefenn volt, már nyilván kihűlt. Sumeko kurtán visszautasította, Monaelle udvariasabb volt, bár láthatóan nem ezen járt az esze. A Tudós Asszony olyan elszántan tanulmányozta Aviendhát, hogy az aiel lány végül elvörösödött. Görcsösen ökölbe szorította a kezét.

– Ne büntesd meg Aviendhát a ruhája miatt, Monaelle! – kérte Elayne. – Én kértem meg rá, hogy felvegye, és csak azért csinálta, hogy szívességet tegyen nekem!

Monaelle lebiggyesztette az ajkát, és gondolkozott egy kicsit, mielőtt válaszolt volna.

– Az anyavéreknek tenniük kell egymásnak apróbb szívességeket – mondta végül. – Tudod, mi a kötelességed a néped irányában, Aviendha! Egyelőre nagyon jól végezted ezt a nehéz feladatot! Meg kell tanulnod egyszerre két világban élni, úgyhogy valóban úgy illik, hogy megtanulj kényelmesen járni azokban a ruhákban! – Aviendha mintha megnyugodott volna. De Monaelle folytatta. – De nem túl kényelmesen! Innentől fogva minden harmadik napot és éjszakát a sátraknál kell töltened! Holnap vissza is jöhetsz velem! Rengeteg mindent meg kell még tanulnod, mielőtt Tudós Asszony lehetnél, és ez legalább olyan fontos feladatod, mint hogy kapocs legyél!

Elayne kinyúlt, és megragadta nővére kezét, és mikor Aviendha megpróbált elhúzódni, csak még erősebben megfogta. Rövid habozás után az aiel lány is megszorította a kezét. Furcsa volt, de Aviendha jelenléte megvigasztalta Elayne-t Rand távolléte miatt is. Megosztották egymás erejét, és megnevettették a másikat, mikor a legszívesebben elsírta volna magát, és együtt zokoghattak, ha arra volt szükségük. Ha minden harmadik éjszakát külön kell tölteniük, alighanem minden harmadik éjszakát egyedül fognak végigsírni! A Fényre, mit csinálhatott Rand? Az a szörnyű jelzőfény még mindig olyan erősen lobogott nyugatra, mint eddig, és Elayne biztos volt benne, hogy a férfi ott van a ragyogás kellős közepén. Egyetlen szikrányi részlet sem változott az őket egybefonó kötésben, de tudta. Hirtelen észrevette, hogy szinte szétzúzza Aviendha kezét, olyan erősen markolja, és azt is csak most érezte meg, hogy az aiel lány szorítása semmivel sem finomabb. Ugyanabban a pillanatban lazították el az izmaikat. De egyikük sem engedte el a másik kezét.

– A férfiak akkor is bajt okoznak, ha nincsenek ott melletted – mondta Aviendha lágyan.

– Úgy bizony! – tette hozzá Elayne.

Monaelle elmosolyodott a párbeszéd hallatán. Azon kevesek közé tartozott, akik tudtak Rand megkötéséről, és arról is, hogy valójában ki Elayne gyermekének apja. Ezt persze a Vérség egyetlen tagja sem sejtette.

– Azt hiszem, neked már az elképzelhető legnagyobb bajt okozta egy férfi, Elayne – mondta Sumeko szúrósan. A Vérség Szabályai sokban követték a Fehér Torony szabályait a novíciákra és a beavatottakra vonatkozóan, márpedig az nemcsak a gyermekszülést tiltotta meg a leghatározottabban, de mindent, ami ahhoz vezethet. Nemrég a Vérség bármelyik tagja inkább leharapta volna a nyelvét, semmint hogy olyasmit mondjon, amiből arra lehetne következtetni, hogy egy aes sedai nem érte el az ő Szabályaik szintjét. Azóta persze sok minden megváltozott. – Ma Tearbe kellene utaznom, hogy holnap áthozhassak egy szállítmány gabonát és olajat, és lassan már esteledik, úgyhogy ha abbahagytátok a férfiakról szóló fecsegést, talán Monaelle el is kezdhetné, amiért jöttünk!

Monaelle a kandalló mellé fektette Elayne-t, olyan közel, hogy a félig elhamvadt fahasábokból áradó forróság szinte már kellemetlen volt. Elmagyarázta, hogy ilyenkor az a legjobb, ha az anyának nagyon melege van. Körbeölelte a saidar ragyogása, és a Tűz, a Szellem és a Föld szálaiból szőni kezdett. Aviendha majdnem olyan mohón leste, mint Sumeko.

– Ez micsoda? – kérdezte Elayne, miközben rálibbent a fonat, és lassan belesüllyedt. – Ez olyasmi, mint a Vizsgálat? – A palotában már minden egyes aes sedai megvizsgálta, bár sem ők, sem pedig Sumeko nem tudtak többet mondani, mint hogy állapotos. Enyhe csiklandozást érzett, mintha a húsában zümmögött volna valami.

– Ne légy már ilyen ostoba, gyermekem! – mordult rá Sumeko oda sem figyelve. Elayne felvonta a szemöldökét, és arra gondolt, hogy az orra alá dörgöli a nagykígyós gyűrűt, de a kerek képű nő mintha észre sem vette volna. Alighanem a gyűrű sem tűnt volna fel neki. Előrehajolt, és úgy nézett, mintha látná a fonatokat Elayne testében. – A Tudós Asszonyok tőlem hallottak először a Gyógyításról! Vagy talán Nynaeve-től, az is lehet – tette hozzá egy pillanattal később. Ó, Nynaeve egészen egyszerűen felrobbant volna ettől, mint az illuminátorok tűzijátéka! De hát az is igaz, hogy Sumeko már rég lehagyta Nynaeve-et ebben. – És az egyszerű módját pedig az aes sedai-októl tanulták meg! – Sumeko akkorát horkant az „egyszerű mód” említésére, mintha egy vászonzsákot hasítottak volna ketté, pedig az aes sedai-ok évezredekig csak ezt az „egyszerű módot” ismerték. – Ez valami, amit csak a Tudós Asszonyok csinálnak!

– A Gyermek Simogatásának hívják – mondta Monaelle figyelemtől feszült hangon. Minden erejét a fonat kötötte le. Egy egyszerű Vizsgálat, amivel kideríthették, hogy mi baja van – tulajdonképp tényleg egyszerű volt, ha jobban belegondolt az ember – mostanra már rég véget ért volna, de az aiel asszony most megváltoztatta a fonatokat, és az Elayne-t betöltő zümmögés egyre mélyebb lett. – Lehet, hogy ez is valamiféle Gyógyítás, vagy a Gyógyítás egy része, de ezt már azelőtt is ismertük, hogy a Háromszoros Földre küldtek volna minket! A fonatok egy része emlékeztet arra, amit Sumeko Karistovan és Nynaeve al'Meara mutattak nekünk. A Gyermek Simogatásával megtudhatjuk, milyen állapotban van az anya és a magzat, és a fonatok változtatásával bizonyos bajokat meggyógyíthatunk mindkettőjüknél, de az egész nem működne egy olyan nőn, aki nem vár gyermeket. És persze egy férfin sem – a zümmögés egyre erősödött, míg Elayne azt nem érezte, hogy most már mindenkinek hallania kell. Szinte a foga is zengett.

Hirtelen eszébe jutott egy régebbi gondolata.

– A fókuszálás nem árt a gyermekemnek? Mármint ha én fókuszálok!

– Semmivel sem jobban, mint az, ha levegőt veszel – Monaelle vigyorogva engedte el a fonatot. – Ketten vannak! Még túl kicsik ahhoz, hogy meg tudjam mondani, fiúk-e vagy lányok, de egészségesek, akárcsak te magad!

Ketten! Elayne diadalmasan összemosolygott Aviendhával. Szinte érezte a nővére örömét. Ikrei lesznek! Rand gyermekei! Egy fiú és egy lány, remélte, vagy két fiú. Az ikerlányok mindenféle szörnyű problémát vetnének fel. Senki nem nyerte még el a Rózsakoronát anélkül, hogy vetélytársa akadt volna! Sumeko sürgetően mordult egyet, Elayne felé intett, és Monaelle odabólintott neki.

– Csináld pontosan utánam, és te is meglátod! – Elnézte, ahogy Sumeko magához öleli a Forrást, és megformázza a fonatot, aztán ismét biccentett, és a zömök Vér hagyta, hogy a szálak Elayne-be süllyedjenek. Hirtelen felsóhajtott, mintha ő maga is érezné a zümmögést.

– Nem lesznek rosszulléteid, és könnyű lesz a szülés – folytatta Monaelle –, de rá fogsz jönni, hogy néha kifejezetten nehezen megy a fókuszálás. A szálak kicsúsznak a kezedből, mintha csak olajba mártottad volna őket, és újra és újra meg kell próbálkoznod a legegyszerűbb fonat megformálásával és megtartásával is. Ez alighanem egyre rosszabb lesz, ahogy a terhesség előre halad, és a vajúdás és szülés közben egyáltalán nem fogsz tudni fókuszálni, de amint megszülettek a gyerekek, minden rendben lesz. Nemsokára a hangulatod is nagyon változékony lesz, ha még nem kezdett el ingadozni, az egyik pillanatban a legszívesebben elsírnád magad, a másikban pedig ordítani van kedved! A gyermeked apja jól teszi, ha óvatosan bánik veled!

– Úgy hallottam, ma reggel már így is majdnem leharapta a fejét – motyogta Sumeko. Elengedte a fonatot, kiegyenesedett, és megigazította a derekán a vörös övet. – Ez hihetetlenül figyelemreméltó, Monaelle! Sosem gondoltam olyan fonatra, amit csak terhes nőkön lehet alkalmazni!

– És ezt mind egyetlen fonatból tudod? – Elayne szája megfeszült, de nem mondott többet. Az a legjobb, ha mindenki azt hiszi, hogy Doilin Mellar a gyermekei apja. Rand al'Thor gyermekei élő célpontok lennének, mindenki rájuk vadászna félelemből, haszonlesésből, gyűlöletből... De Mellar kölykeivel senki sem törődne. Alighanem még Mellar maga sem. Ez a legjobb, és ezt neki is el kell fogadnia!

Monaelle hátravetette a fejét, és olyan vidáman kacagott, hogy a végén a szemét is meg kellett törölnie a kendője csücskével.

– Ezt onnan tudom, hogy hét gyermeket szültem, és három férjem volt, Elayne Trakand! Az, hogy tudsz fókuszálni, megóv a rosszulléttől és a vajúdás javától, de meg kell fizetned az árát! Gyere Aviendha, neked is meg kell próbálnod! Óvatosan! Pontosan úgy, ahogy én csináltam!

Aviendha mohón ölelte magához az Egyetlen Hatalmat, de mielőtt megfonhatta volna a szövetet, elengedte a saidart, elfordult, és átnézett a sötét faborítású falon. Nyugatra. Akárcsak Elayne, Monaelle és Sumeko. A jelzőfény, ami már olyan hosszú ideje lobogott, hirtelen kihunyt. Az egyik pillanatban még ott volt, ott tombolt az őrületes saidar oszlop, a másikban pedig eltűnt, mintha sosem lett volna. Sumeko masszív keble megemelkedett, ahogy a nő sóhajtott egy nagyot.

– Azt hiszem, ma vagy valami nagyon csodálatos, vagy valami nagyon borzalmas dolog történt – mondta csendesen –, és félek megtudni, melyik!

– Csodálatos – mondta Elayne. Megtették, bármi volt is az, és Rand még élt. Ez már önmagában csodálatos volt! Monaelle sokatmondóan nézett rá. Tudott a kötésről, a többit pedig nyugodtan kitalálhatta maga is, de most csak elgondolkozva játszadozott a nyakláncaival. Különben is, épp elég hamar kiszedheti a választ Aviendhából!

A kopogtatás mindannyiukat megriasztotta. Monaelle-en kívül legalábbis mindannyiukat. A Tudós Asszony úgy tett, mintha nem látta volna, hogy a másik három nő összerezzent, és egy kicsit túlságosan is sokáig igazgatta a kendőjét, mintha csak ezzel akarná kihangsúlyozni a különbséget. Sumeko köhögött, hogy elrejtse a zavarát.

– Szabad! – kiáltott fel Elayne. Az Egyetlen Hatalom védelme nélkül is kiabálni kellett, hogy meghallják a vastag ajtón át.

Caseille dugta be a fejét, tollas kalapjával a kezében, aztán belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. A csuklóján és a torkánál frissen, hófehéren villogott a csipke, a kardövén csak úgy ragyogtak az oroszlánok, és a mellvértje is csillogott, mintha most fényezték volna, de láthatóan azonnal visszatért a szolgálatba, amint átöltözött az előző napi kirándulás után.

– Bocsásson meg, hogy megzavarom önöket, úrnőm, de úgy véltem, önnek is azonnal hallania kell! A Tengeri Nép teljesen ki van kelve magából, már azok, akik még Caemlynben vannak! Úgy tűnik, hogy az egyik tanítványuk elveszett!

– És még? – kérdezte Elayne. Egy elveszett tanítvány önmagában is épp elég rossz lett volna, de elég volt Caseille arcára néznie, hogy tudja, történt más is.

– Azeri testőrnő azt mondta nekem, hogy körülbelül három órája látta, amint Merilille sedai elhagyja a palotát – folytatta Caseille vonakodva. – Merilille, és egy csuklyás, köpenyes nő. Lovakat vittek magukkal, és egy megrakott málhás öszvért. Yurith szerint a másik nő keze ki volt tetoválva. Úrnőm, senkinek sem lett volna oka, hogy akkor keresni kezdje...

Elayne leintette, hogy hallgasson.

– Senki sem követett el hibát, Caseille! Senkit sem fogok felelősségre vonni emiatt!

A testőrök közül legalábbis semmiképp sem! Ez aztán a szép kis kalamajka! Talaan és Metarra, a szélkeresők két tanítványa nagyon erős volt az Egyetlen Hatalomban, és ha Merilille-nek sikerült valamelyiküket rábeszélnie arra, hogy álljon aes sedai-nak, akkor talán arról is meggyőzhette magát, hogy az, hogy elvigye a lányt valahová, ahol beírhatják a novíciák közé, elegendő ok arra, hogy kibújjon a saját ígérete alól, ami a szélkeresők tanítására kötelezte volna. Akik még jobban felzúdulnak, ha kiderül, hogy Merilille is elveszett, és még dühösebbek lesznek a tanítvány miatt. Mindenkinek nekimennek, aki az útjukba akad, de elsősorban Elayne-t fogják okolni az egész miatt.

– Mindenki hallott már Merilille távozásáról? – kérdezte.

– Még nem, úrnőm, de aki felnyergelte a lovakat, és aki megrakodta az öszvért, nem fog hallgatni, az biztos! A lovászoknak amúgy sincs sok minden, amiről pletykálhatnának!

Ezek szerint nem is kalamajka, hanem természeti csapás, és nincs sok esélye rá, hogy megállítsa, mielőtt elborít mindent!

– Remélem, valamikor máskor velem ebédelsz, Monaelle – kérte Elayne –, de most meg kell bocsátanod nekem!

Akármivel tartozott is a bábának, nem várta meg a Tudós Asszony beleegyező bólintását. Ha időben odaér, talán nem szakad rá minden. Talán.

– Caseille, szólj Birgittének, és mondd meg neki, hogy azt akarom, azonnal küldessen valakit mindegyik kapuhoz, és ne engedjék ki Merilille-t! Tudom, tudom! Lehet, hogy már rég elhagyta a várost, és a kapuőrség amúgy sem állítana meg egy aes sedai-t, de talán feltarthatják, talán megijeszthetik a társát annyira, hogy visszasurranjanak a városba, és itt rejtőzzenek el! Sumeko, megkérné Reanne-t, hogy minden olyan Vért, aki nem tud Utazni, küldjön szét a városba, és kutassák át az egészet? Nincs rá sok reményünk, de talán Merilille úgy vélte, hogy ma már későre jár ahhoz, hogy elinduljanak! Nézzenek be minden fogadóba, még az Ezüst Hattyúba is, és...

Elayne remélte, hogy Rand valami csodálatos dolgot csinált aznap, de most arra sem volt ideje, hogy végiggondolja, mi lehetett. El kellett nyernie a trónt, meg kellett fékeznie a dühös Atha'an Miere-t, mielőtt rázúdíthatták volna a haragjukat, és csak reménykedhetett benne, hogy lesz rá ideje. Összességében ez a nap is csak úgy alakult, mint az összes többi, mióta visszaért Caemlynbe. És ez azt jelentette, hogy tele mind a két keze.

Tizenötödik fejezet

Nő a sötétség

Az alkonyi nap úgy gubbasztott a fák tetején, mint egy vérből gyúrt golyó, és beteges fénybe vonta a tábort. A lovak szellős sorban voltak kikötve, a vászontetős szekerek, a magas kerekű kordék, és a különféle méretű és formájú sátrak között latyakká taposták a havat. Elenia nem kifejezetten ilyen napszakban szeretett kilovagolni, és az efféle helyeket sem kedvelte. A hatalmas, fekete kondérokból felcsapó főtt marhahús szagától felfordult a gyomra. A hideg levegőben fehéren gőzölgött a lehelete, és az alkonyi szél keservesen hideg éjszakát ígért. A jeges levegő áthasított a legjobb vörös köpenyén is, mintha csak a sűrű, puha fehér szőrmebélés ott sem lett volna. A hóróka prémje állítólag melegebben tartott bármiféle más szőrménél, de Eleniát ez sem melegítette át. Egyik kesztyűs kezével összehúzta magán a köpenyt, lassan lovagolt, és teljes erejéből megpróbált nem remegni. Erőfeszítését nem koronázta teljes siker. Az esti időpontot figyelembe véve úgy tűnt, hogy ma itt éjszakáznak, de a nő egyelőre még csak nem is sejtette, ő hol hajthatja ma álomra a fejét. Alighanem egy kisebb nemes sátrában száll majd meg, míg a nemes urat vagy hölgyet kidobják, hogy keressen másutt alvóhelyet, és persze vágjon minél jobb képet az egészhez. Arymilla persze szerette az utolsó pillanatig bizonytalanságban tartani, a fekhelyét tekintve éppúgy, mint minden másban. Addig nem is oszlatta el az egyik bizonytalanságot, amíg nem talált ki helyette másikat. A nő láthatóan úgy vélte, hogy a folyamatos függőség megtöri, és a végén majd igyekszik a kedvében járni, hogy elkerülhesse ezt a kínt. Persze nem ez volt Arymilla egyetlen súlyos tévhite; az egész ott kezdődött, hogy azt hitte, Elenia Sarand mostantól veszélytelen rá nézve!

Csak négy ember volt vele, akinek a két Arany Vadkan lett volna a köpenyére hímezve, és persze Janny, a szobalánya, aki úgy összehúzta magát a nyeregben, hogy csak egy halom zöldes gyapjúrongynak tűnt, és az egész táborban nem látott egyetlen egy olyan embert sem, akiről tudta volna, hogy legalább egy kicsinykét hű maradt a Sarand Házhoz. Imitt-amott kisebb csoport katona kuporgott egy tűz mellett a mosónőkkel és varrónőkkel, az Anshar Ház Vörös Rókája villant meg a ruhájukon, és egy kettős lovas oszlop léptetett el vele szemben szép lassan a Baryn Ház Szárnyas Kalapácsával a mellükön. Az arcuk komoran sötétlett a sisakrostély mögött. Hosszú távon persze ők sem számítottak. Karind és Lir csúnyán megjárták, hogy lassan ismerték fel a helyzetet, mikor Morgase trónra került. Ezúttal azonnal odaviszik majd Anshart és Barynt, ahol erőfölényt látnak, és éppolyan sietve elhagyják majd Arymillát is, mint amilyen lelkesen csatlakoztak hozzá. Ha itt lesz az ideje. A sáros latyakban vánszorgó, vagy az undorítóan bűzölgő fazekaknál átszellemült arccal várakozó emberek többsége azonban nem katona volt, csak egyszerű parasztgazda, falusi mesterember, akit az uruk vagy úrnőjük a háború miatt vitt el otthonról. Kevesen hordták a Házuk címerét szakadt ruhájukon vagy agyonfoltozott köpenyükön. Még a katonának sorozott legényeket is alig lehetett megkülönböztetni az íjkészítőktől és a patkolókovácsoktól, minthogy mindannyian a derekukra kötöttek valamiféle kardot vagy egy fejszét. A Fényre, még a nők egy része is felövezte magát valami akkora konyhakéssel, hogy csatában rövid kardnak is elmenne, de ettől még nem lehetett megmondani, hogy épp egy parasztgazda feleségei, vagy kocsisok! Ugyanolyan vastag gyapjúruhát viseltek, és ugyanolyan durva volt az arcuk és a kezük. És különben sem számított, ki kicsoda. Ez a téli ostrom hatalmas ostobaság volt – az ostromló seregek mindenképp hamarabb éhezni fognak, mint a városban rekedt emberek –, de legalább esélyt adott Eleniának, aki volt olyan eszes, hogy ha meglátott egy lehetőséget, meg is ragadta. A hideg dacára sem húzta az arcába a csuklyáját, hogy mindenki láthassa, ki is ő, kecsesen biccentett minden egyes mosdatlan fatuskó felé, aki egyáltalán ránézett, és igyekezett észre sem venni, hogy a többség hogy megijedt azon, hogy valaki odafigyel rájuk. A legtöbben úgyis emlékezni fognak rá, hogy milyen kedves volt velük, eszükbe jut majd a két Arany Vadkan a kísérete egyenruháján, és tudni fogják, hogy Elenia Sarand számon tartja őket. A hatalom az ilyesféle kis dolgokra épült. Egy Ház feje éppúgy az emberek alkotta torony tetejéről irányított, mint egy királynő. Persze a torony alapját a legközönségesebb agyagból vetették, de ha ezek az alantas téglák elmorzsolódtak, az egész építmény porba dőlt. Elenia nem hitte volna, hogy Arymilla valaha szóba állt egy lakájnál vagy szobalánynál alacsonyabb rangú szolgával. Ha nem tűnt volna túl... szerénytelennek... hát megáll minden tábortűznél, és kezet ráz jó pár emberrel. Felismerte volna azokat, akikkel már találkozott, vagy legalábbis elhitette volna velük, hogy így van. De Arymilla egészen egyszerűen túl ostoba volt ahhoz, hogy királynő lehessen.

A tábor alapterülete nagyobb volt, mint a legtöbb városé, és inkább emlékeztetett száz egymás mellé hányt kis táborocskára, mint egyetlen nagy telepre. Elenia szabadon kószálhatott anélkül, hogy attól kellett volna tartania, túl közel kerül a tábor határaihoz, de azért odafigyelt arra, hova megy. Az őrt álló katonák udvariasan bánnának vele, hacsak nem ment el az a maradék kis eszük is, de kétségkívül megvoltak a maguk parancsai. A nő általában nagyon is helyesnek tartotta, ha valaki azt tette, amit mondtak neki, de nem szívesen keveredett volna kellemetlen helyzetbe. Különösen, ha figyelembe vette azt is, mivel járna a dolog, ha Arymilla véletlenül úgy értelmezné, hogy szökni próbált. Egy jéghideg éjszakát már így is valami katona bűzös, mocskos sátrában kellett töltenie, ami még a menedék nevet is alig érdemelte volna ki, tele volt lyukakkal és férgekkel, és még Janny sem volt ott mellette, hogy segítsen a vetkőzésnél, vagy megmelengesse egy kicsit az alatt a vékony, takarónak csúfolt rongydarab alatt. És mindezt csak azért, mert Arymilla azt hitte, hogy tiszteletlen. No jól van, valóban tiszteletlen volt, de sosem hitte volna, hogy Arymilla akár egy nyílt sértést észrevesz! A Fényre, ha arra gondol, hogy óvatosan kell viselkednie emiatt a... emiatt a borsóagyú, buta csirke miatt! Szorosabban magára húzta a köpenyt, és úgy tett, mintha csak a hideg szél miatt remegett volna meg. Sokkal jobb dolgokon is gondolkozhatna. Fontosabb dolgokon! Biccentett egy tágra nyílt tekintetű, kendőbe burkolódzó fiatal nőnek, aztán megrázta magát, mert a nő dühösen meredt vissza rá. Ostoba paraszt!

Dühítő volt arra gondolnia, hogy alig pár mérfölddel arrébb az a buta kis liba, Elayne a királyi palota kényelmében ücsörög egy jó meleg szobában, és nyilván másra sem gondol, mint hogy mit vegyen fel a palota szakácsai által készített, ínycsiklandozó vacsorára. A híresztelések szerint a lány állapotos volt, alighanem egy testőrtől várt gyermeket, és ez könnyen igaz is lehetett. Elayne-nek semmivel sem volt több érzéke az erkölcsös viselkedéshez, mint az anyjának! Dyelin volt ott is az agy, veszedelmes, éles elme, dacára annak, hogy olyan szánni valóan nem volt a nőben semmi ambíció. És talán egy aes sedai is segít nekik a háttérből. Legalább egy valódi aes sedai-nak igaznak kellene lennie azokból a fantasztikus mesetákolmányokból! Olyan hihetetlen hírek szivárogtak ki a városból, hogy nehéz volt eldönteni, mi igaz, és mi nem – a Tengeri Nép lyukakat nyit a levegőben? Ekkora őrültséget! –, de a Fehér Torony nyilván szeretné az egyik tagját Andor trónjára ültetni. Hogy is ne szeretné? De ennek ellenére Tar Valon mindig is meglehetősen praktikus nézeteket vallott a trónutódlások kérdésében. A történelem azt mutatta, hogy bárki nyerte is el a koronát, az hamar ráébredt, hogy a Fehér Torony tulajdonképp végig őt támogatta. Az aes sedai-ok nem hagynák, hogy megromoljon a viszonyuk Andor uralkodónőjével, csak mert nem őt látták volna a legszívesebben az Oroszlános Trónon – különösen most nem, hogy a Torony maga is kettészakadt. Elenia ebben az egy hírben tökéletesen hitt. Tulajdonképp, ha a híreszteléseknek csak a fele volt igaz, Andor következő királynője nagyjából bármit kérhet majd Tar Valontól cserébe azért, hogy továbbra is ápolja velük a baráti kapcsolatot. És különben is, nyár előtt senki sem helyezheti a fejére a Rózsakoronát, és addigra még sok minden megváltozhat! Nagyon is sok minden!

Már másodszorra lovagolta körbe a tábort, mikor egy másik kis lovascsapatot vett észre maguk előtt. Lassan léptettek át a lenyugvó nap utolsó fényénél a szétszórt tábortüzek között, de Elenia mégis összevonta a szemöldökét a láttukra, és meghúzta a lova kantárját. A nők mélyen a köpenyükbe burkolóztak és a fejükbe húzták a csuklyát. Az egyikükön erős, kék selyemköpeny volt vastag, fekete prémszegéllyel, a másikuk egyszerű, szürke gyapjút hordott, de a négy katona köpenyére hímzett, hatalmas ezüst Hármas Kulcs elárulta, kik is ők. Elenia elég sok emberrel szívesebben találkozott volna, mint Naean Arawnnal. De persze Arymilla nem tiltotta meg kifejezetten, hogy nélküle is találkozzanak – Elenia legalább annyira hallotta, mint érezte, hogy megcsikordul a foga, és nagy erőfeszítéssel rendezte az arcvonásait –, de egyelőre nem tűnt bölcs dolognak kipróbálni, hogy meddig mehetnek el. Különösen, mivel az ég egy adta világon semmi előnyét nem látta volna ennek a találkozásnak.

Sajnos Naean észrevette, mielőtt elfordulhatott volna. Sietve odaszólt valamit a kíséretének, és miközben a szobalány és a kíséret még mindig a nyeregben ülve hajlongott, már meg is ugratta a lovát. Olyan sebesen vágtatott Elenia felé, hogy fekete, herélt lova hatalmas, cuppanós sárrögöket vert fel. A Fény égesse meg ezt a barmot is! Másrészről persze fontos lenne tudnia, hogy mi az, ami ekkora felelőtlenségre készteti Naeant. és veszedelmes lehet, ha nem hall róla időben. Persze annak is megvannak a maga veszélyei, ha megpróbálja kitalálni, mi ingathatta meg a nőt ennyire.

– Maradjatok itt, és ne feledjétek, nem láttatok semmit sem! – szólt hátra Elenia szerény kis kíséretének, és meg sem várta a választ, csak Hajnali Szellő oldalába vágta a sarkantyúját. Nem volt rá szüksége, hogy ahányszor csak fordul egyet, mindig hajlongjanak és pukedlizzenek, csak épp annyira, hogy látsszon, ki az úrnő, és ki a szolga. Az emberei ismerték, és sosem szegültek ellene a parancsainak. Az összes többi ember miatt aggódott, hogy a Fény égette volna meg mindet! Ahogy a hosszú lábú pej megugrott, a nő önkéntelenül is elengedte a köpenyét, ami most úgy lobogott mögötte, mint Sarand karmazsinvörös zászlaja. Nem bajlódott vele, hogy újra magára csavarja, úgyhogy tisztán láthatta az összes paraszt, és még ki tudja, ki. A szél mélyen bevágott a ruhája alá, és ettől csak még mérgesebb lett.

Naeannak annyi esze legalább volt, hogy kicsit lelassítson, és a félúton túl találkozzanak, egy pár alaposan megrakott kordé mellett, melyek magányos szekérrúdja a sárba fúródott. A legközelebbi tábortűz is több, mint húsz lépésnyire volt, és a legszélső sátrak még ennél is messzebb álltak, az ajtajukat szorosan lekötözték a hideg ellen. A tűz mellett üldögélő férfiakat lefoglalta a kondér bugyborékoló tartalma – Eleniának már a szagától is hányingere támadt, de legalább a szél, ami az orrukba vágta a faggyús bűzt, nem a tűz felé sodorta a hangjukat. És Elenia ajánlotta, hogy valami fontosról legyen szó!

Naean arca elefántcsont fehéren villant ki a fekete prémszegély közül. Sokan talán szépségnek nevezték volna, bár a szája vonalában volt valami durvaság, és a szeme hideg volt, mint a kékes patakjég. Egyenes háttal, láthatóan nyugodtan ült, mint akit egy cseppet sem ráztak meg az elmúlt hónapok eseményei. A lélegzete fehéren gomolygott, de egyenletes volt és nyugodt.

– Nem tudod, hol alszunk ma este, Elenia? – kérdezte hűvösen.

Elenia nem is próbált meg úgy tenni, mint akit nem mérgesít fel a kérdés.

– Komolyan ezt akartad megtudni? – hogy egy ilyen ostobaságért kockáztatta meg, hogy magára vonja Arymilla haragját! A puszta gondolat, hogy Arymilla megharagudhat rá, és hogy ő ettől ennyire retteg, dühödt morgássá torzította a hangját. – Én sem tudok többet, mint te, Naean!

Megrántotta a lova kantárját, és épp megfordulni készült, mikor Naean újra megszólalt, és ezúttal mintha egy csepp szenvedély kúszott volna a hangjába.

– Ne nézz ostobának, Elenia! És ne mondd azt nekem, hogy te nem vagy éppolyan elkeseredett és elszánt, hogy kiszabadulj ebből a csapdából, akár úgy is, hogy lerágod a tulajdon lábadat! Most pedig megpróbálnánk emberi hangnemben beszélgetni?

Elenia továbbra is félig elfordította Hajnali Szellőt, és oldalvást nézett a másik nőre; oldalvást, és el a prémszegélyes csuklya mellett. Úgy a legközelebbi tűz körül tömörülő embereket is szemmel tudta tartani. Egyetlen Ház jelét sem látta megvillanni náluk. Akárkihez tartozhattak. Néha-néha valamelyik fickó, aki a hónaljában melengette csupasz kezét, odapillantott a két lovas hölgyre, de láthatóan sokkal inkább lekötötte a figyelmüket az, hogy minél közelebb kerüljenek a tűzhöz, illetve hogy mikor forr el annyira a víz a húsról, hogy valami ragacsos, húsos masszát kapjanak. Ez a népség egészen egyszerűen mindent megevett!

– Azt hiszed, meg tudnál szökni? – kérdezte halkan. Az udvariasság fontos és szép dolog volt, de nem akart volna puszta finomkodásból tovább itt maradni, mindenki szeme láttára, mint feltétlenül szükséges. Persze ha Naeannak volna valami szökési terve... – Hogyan? Aláírtad, hogy támogatod Marne-t, és mostanra már elküldték fél Andornak a levelet! És a tetejébe csak nem hiszed, hogy Arymilla hagyná, hogy csak úgy ellovagolj innen!

Naean arca megrándult, és Elenia nem tudott elfojtani egy szigorú kis mosolyt. A nőt sokkal jobban megrázták az elmúlt hónapok eseményei, mint mutatta. Ennek ellenére sikerült nyugodt hangon válaszolnia.

– Tegnap este láttam Jaridet, Elenia, és még távolról is úgy nézett ki, mint aki ölni akar! Úgy vágtázott fel-alá, mintha nem tudná, hogy a lova nyakát akarja kitörni ebben a hóban, vagy a sajátját! Ahogy én a te férjedet ismerem, máris azt tervezi, hogyan vághatna ki innen! A Sötét Úr szemébe köpne a kedvedért! – ebben igaza volt; Jarid habozás nélkül nekimenne a Sötét Úrnak is. – Biztos vagyok benne, hogy nektek is az lenne a legjobb, ha engem is bevennétek ebbe a tervbe!

– A férjem is aláírta ugyanazt a nyilatkozatot, mint te, Naean, és becsületes ember!

Olyan becsületes volt, hogy azzal már néha magának is ártott, de persze Elenia akarata volt számára a legfontosabb, már azelőtt is, hogy hűséget esküdtek volna egymásnak. Jarid csak azért írta alá azt a nyilatkozatot, mert a felesége írt neki, és megkérte rá. No nem mintha Eleniának bármi más választása lett volna abban a helyzetben! Jarid a kedvéért vissza is vonná az adott szavát, bármennyire rosszul esne neki, ha Elenia elég őrült lenne ahhoz, hogy ilyesmit kérjen tőle. Természetesen nehéz volt mostanában bármit is kérnie. Arymilla nagyon odafigyelt rá, hogy egy mérföldnél közelebb sose juthassanak egymáshoz. Pedig Elenia mindent elrendezett – már amennyire ilyen körülmények között bármit is el lehetett rendezni –, de tudatnia kellett Jariddel is, hogy minden rendben. Már csak azért is, hogy a férfi ne próbálja meg „kivágni” innen. A Sötét Úr szemébe köpne? Tönkretenné mindkettőjüket, miközben azt hiszi, hogy segít rajta, és akkor is megtenné, ha tudná, hogy ez mindkettőjük romlásával járna!

Nehezére esett, hogy eltitkolja a vad, tehetetlen dühöt, ami hirtelen elfogta, de széles mosolyba fojtotta indulatát. Meglehetősen büszke volt rá, hogy minden helyzethez megtalálja a megfelelő mosolyt. Ebben volt egy kis meglepődés. Egy kis sértettség.

– Nem tervezek semmit, Naean, és Jarid sem töri ilyesmiben a fejét, ebben egészen biztos vagyok! És még ha nem így volna, akkor is, miért szólnék neked?

– Mert ha nem vesztek be – vetette közbe Naean durván –, akkor Arymilla is megtudja, miben sántikáltok! Lehet, hogy vak és ostoba, de ha megmondom neki, hol nézzen körbe, azt azért megteszi! És lehet, hogy onnantól kezdve minden este a kedves jegyeseddel alhatsz majd egy sátorban, arról nem is szólva, hogy az ő emberei őriznek majd téged!

Elenia mosolya elolvadt, és a hangja jegesen hideg lett. Éppolyan jegesen hideg, mint az a gombóc, ami mintha a torkában nőtt volna.

– Jobban is odafigyelhetnél arra, hogy miket beszélsz, Naean, vagy szólok Arymillának, hogy kérje meg azt a taraboni talpnyalót, hogy játsszon még veled macskabölcsőt! Azt hiszem, neki is tetszene az ötlet!

Lehetetlennek tűnt, hogy Naean még jobban elsápadjon, de most megtörtént. Megingott a nyeregben, és Elenia karjába kellett kapaszkodnia, hogy le ne essen. A szél belekapott a köpenyébe, de nem törődött azzal sem. Az előbb még olyan szigorú, jég kék szemek most rémülten nyíltak el. A nő meg sem próbálta eltitkolni, mennyire retteg.

Vagy talán csak nem tudta már eltitkolni sem. A hangja hirtelen remegni kezdett, és őszinte pánik csengett benne.

– Tudom, hogy Jarid és te terveztek valamit, Elenia! Tudom! Vigyetek magatokkal... Vigyetek magatokkal, és felajánlom neked Arawnt, amint Arymillától megmenekültem!

Teljesen kifordult magából, ha ilyesmit felajánlott.

– Mindenképp még nagyobb feltűnést akarsz kelteni, mint amit eddig sikerült? – förmedt rá Elenia, és kirántotta a karját a másik nő szorításából. Hajnali Szellő és a fekete herélt idegesen táncoltak, átvették a lovasaik hangulatát, és Elenia erősen megrántotta a ló kötőfékjét, hogy lecsillapítsa. A tűz mellett két férfi sietve lesunyta a fejét. Alighanem azt hitték, hogy két nemeshölgy összeveszett valamin az alkonyi szürkületben, és nem akarták magukra vonni a haragjukat. Igen, csak erről lehet szó! Lehet, hogy fecsegnek, de annál azért több eszük volt, mint hogy a feljebbvalóik vitájába ártsák magukat.

– Nem tervezek elszökni innen... egyáltalán nem! – tette hozzá halkabban. Ismét maga köré vonta a köpenyét, nyugodtan visszanézett a tűz körül ülőkre és a közeli sátrakat is végigmérte. Ha Naean eléggé megrettent... Ha alkalom nyílt... Senki sem volt olyan közel, hogy hallhatta volna, mit beszélnek, de azért halkan folytatta. – A dolgok persze megváltozhatnak! Ki tudja, mit hoz a jövő? Ha így lenne, megígérem neked a Fény színe előtt, az újjászületésbe vetett reményemre, hogy nem megyek el nélküled! – Naean arcán döbbent megkönnyebbülés ömlött el. És most jön a horog. – Feltéve, hogy a birtokomban van egy nyilatkozat, amit saját magad írtál, szignáltál és pecsételtél le, és amiben a lehető legegyértelműbben visszavonod, hogy támogatnád a Marne Házat, és szabad akaratodból megesküszöl, hogy az Arawn Ház az én trónigényemet támogatja! A Fény színe előtt, és az újjászületésbe vetett hitedre! Kevesebbel nem érem be!

Naean hátrakapta a fejét, és idegesen végignyalt a száján. A szeme úgy rebbent körbe, mintha kiutat vagy segítséget keresne. A fekete ló továbbra is nagyokat horkantott és táncolt, de a lovasa épphogy csak annyira fogta vissza, hogy ne ugorhasson meg, és ez is inkább ösztönös, mint tudatos mozdulat volt tőle. Igen, Naean halálra volt rémülve. De annyira nem veszítette el a fejét, hogy ne tudja, Elenia mit kért tőle. Andor történelme túlságosan is tele volt hasonló példákkal ahhoz, hogy pontosan értse a helyzetet. Amíg valami nem volt írásban, száz és ezer lehetőség adódott egy ígéret megkerülésére, de egy ilyen nyilatkozat puszta léte is beakasztaná Naean szájába a zablát, és Elenia kezébe adná a kantárt. Ha nyilvánosságra hozzák, Naean biztos elbukik, kivéve persze, ha Elenia elég ostoba ahhoz, hogy bevallja, kényszerítette arra a másik Ház fejét, hogy megírja a nyilatkozatot. Persze Naean még akkor is megpróbálhatna erősködni, ha Elenia már nyilvánosságra hozta az iratot, de még egy olyan Ház is szétforgácsolódna ekkora csapásba, amit az Arawnnál sokkal kevesebb belső viszály feszít, ahol sokkal kevesebb nagynéni és nagybácsi, unokaöcs és unokahúg próbál meg egymásnak folyamatosan keresztbe tenni. Azok a kisebb Házak, amik már nemzedékek óta az Arawnok védelmében bíztak, sietve más pártfogó után néznének. Pár év sem kellene hozzá, hogy Naean csak egy aprócska és becsületét vesztett Ház feje legyen. Igen, igen, ez már nem egyszer megesett!

– Már így is épp eleget voltunk együtt! – fogta meg Elenia a kantárt. – Nem akarom, hogy mindenki erről fecsegjen! Talán még tudunk beszélni máskor is, mielőtt Arymilla trónra lépne! – micsoda ocsmány gondolat! – Talán!

A másik nő akkorát sóhajtott, mintha egyszerre kiszaladt volna belőle a szusz, de Elenia tovább fordította a lovát. Nem sietett, de nem is volt túl lassú; addig folytatta, míg Naean sietve rá nem szólt.

– Várj!

Elenia visszanézett a válla felett, és várt. Semmi több. Egy árva szót sem szólt. Amit el lehetett mondani, amit el kellett mondani, azt már elmondta. Most már a másik nőn állt, hogy elég elkeseredett-e ahhoz, hogy Elenia kezébe helyezze a sorsát! Annak kellene lennie! Neki nincs Jaridje, aki kivágná bárhonnan is! Igazság szerint az az Arawn, aki felvetné, hogy Naeant esetleg meg kellene menteni, hamar börtönben találná magát, amiért ellentmondott úrnője határozott utasításának. Elenia segítsége nélkül fogságban öregedhet meg! A nyilatkozattal azonban a fogsága is megváltozna. Ha Elenia kezéhez kapna egy ilyen iratot, megengedhetné neki, hogy látszólag teljesen szabadon cselekedjen. Naean láthatóan elég okos volt, hogy felfogja ezt is. Vagy eléggé rettegett a tarabonitól.

– Amint tudom, eljuttatom hozzád! – mondta végül lemondó hangon.

– Várom – válaszolta halkan mormolva Elenia, és alig próbálta eltitkolni elégedettségét. Majdnem hozzátette, hogy ne várakoztassa meg, de időben visszanyelte ezt a félmondatot. Naeant megverték, legyőzték, de egy legyőzött ellenfél is megkéselhette hátulról az embert, ha nem bántak vele tisztességesen. És mellesleg ő legalább annyira rettegett Naean fenyegetésétől, mint a másik nő az ő szavaitól. Talán még jobban is. De amíg Naean nem jött rá erre, addig a késének nem volt éle.

Mikor Elenia visszalovagolt a kíséretéhez, sokkal jobb kedve volt, mint bármikor, amióta... Hát, azóta biztos, hogy kiderült, hogy a „megmentőik” Arymilla emberei voltak! Talán azóta is, hogy Dyelin először bebörtönözte Aringillben, bár ott egy pillanatra sem veszítette el a reményt. A kormányzó házában kellett raboskodnia, és bár kénytelen-kelletlen megosztotta a lakosztályát a szintén ott fogva tartott Naeannal, bármikor érintkezhetett Jariddel, és úgy vélte, sikerült összebarátkoznia a királyi gárda pár, a városban állomásozó tisztjével is. A többségük akkor érkezett Cairhienből, és még egyáltalán nem volt biztos benne, hogy kihez is kellene hűségesnek lennie!

Most pedig ez a csodálatosan eredményes találkozás Naeannal annyira felvidította, hogy rámosolygott Jannyre, és ígért neki egy csomó új ruhát, amint Caemlynbe érnek. Amire az almaarcú, kerekded szobalány kellően hálásan visszamosolygott. Elenia mindig új ruhát vett a szobalánynak, ahányszor csak különösen jó kedve volt, és mindegyik ruha elég díszes lett volna egy tehetős kereskedőnek is. Ez is egy módja volt annak, hogy biztosítsa a szolgáló hűségét és tapintatát, és Janny már húsz éve állt mellette rendíthetetlenül.

A nap mostanra már csak egy vöröses kis csík volt a fák között, és ideje lett volna megtalálni Arymillát, hogy megtudhassa, hol kell aludnia ma este. A Fény adja, hogy rendes ágyat kapjon, egy meleg sátrat, ami nem túl füstös, és előtte valami tisztességes ételt! Egyelőre ennél többre nem is vágyhatott. De most még ez sem tudta elrontani a kedvét. Nem csak biccentett azoknak a férfiaknak és nőknek, akik mellett ellovagolt, de még rájuk is mosolygott. A legszívesebben integetett volna nekik! A dolgok sokkal jobban alakultak, mint hosszú ideje bármikor! Naean nemcsak, hogy nem riválisa többé a trónért folytatott küzdelemben, de pórázra fogta, megszelídítette, vagy legalábbis majdnem ilyen alaposan elbánt vele és ez elegendő lehet – elegendő lesz! – ahhoz is, hogy Karind és Lir mellé álljanak. És aztán ott voltak még azok, akik bárki mögé odaállnának, csak hogy ne lássanak újabb Trakandot a trónon. Ellorien például. Morgase megkorbácsoltatta; Ellorien sosem hagyná, hogy ismét egy Trakand uralkodjon! Aemlyn, Arathelle és Abelle is súlyos sérelmeket szenvedett Morgase-től, és ezt talán ki lehetne használni. Talán Pelivart és Luant is meg tudja győzni. Voltak rá emberei. És nem szórná szélnek Caemlyn birtoklásának előnyét sem, mint az az üresfejű Elayne tette! A történelem számtalanszor bebizonyította, hogy Caemlyn birtoklása önmagában is elegendő ahhoz, hogy négy-öt nagyobb Ház támogatását megnyerje. Minden az időzítésen múlott, különben Arymilla aratná le mindennek a gyümölcsét, de Elenia szinte már látta magát az Oroszlános Trónon, amint a Házak fejei térdepelve esküsznek neki hűséget. Már azt is tudta, hogy melyiküket akarja lecserélni. Nem hagyja, hogy bárki, aki most bajba keverte, később is árthasson neki! Egy sor szerencsétlen baleset várta már, hogy gondoskodhasson erről a problémáról is. Milyen kár, hogy nem ő választhatja meg, hogy ki kerül a helyükre, de hát a balesetek néha olyan döbbenetes gyakorisággal követték egymást...

Boldog gondolatait egy nyurga férfi szakította félbe, aki hirtelen mellélovagolt egy zömök, szürke ménen. A fickó szeme lázasan csillogott a szürkületben. Nasinnak valami érthetetlen okból kifolyólag fenyőtűlevelek álltak ki ritkás, fehér hajából. Úgy nézett ki, mintha fára mászott volna, és vörös selyem kabátja és köpenye olyan túlzó, színes virágokkal volt kihímezve, mintha egy pár illiani szőnyegbe csavarták volna. Nevetséges volt. És a legerősebb andori Ház feje. És teljesen őrült.

– Elenia, drágaságos kincsem! – bégette, és csak úgy záporozott a nyála. – Milyen csodálatos téged látnia fáradt szememnek! A méz hozzád képest szikkadt és keserű, és a rózsák fonnyadt gaznak tűnnek!

Eleniának nem is kellett végiggondolnia mit tesz, önkéntelenül is hátra és jobbra rántotta Hajnali Szellőt, hogy Janny barna kancája kettejük közé kerüljön.

– Nem vagyok a jegyesed, Nasin! – csattant fel, és szinte felrobbant dühében, hogy ezt hangosan kell mondania, hogy mindenki jól hallhassa. – Férjnél vagyok, te eszement vén bolond! Várjatok! – tette hozzá, és felcsapta a kezét. A parancsszó és az intés az embereinek szólt, akik már a kardjuk markolatára csúsztatták a kezüket, és mogorván meredtek Nasinra. A fickó mögött vagy harminc-negyven katona jött a Caeren Ház Kardjával és Csillagjával ékesítve, és egy pillanatig sem haboznának, ha mindenkit le kellene vágniuk, aki a Házuk fejét fenyegetheti. Néhányuk már félig ki is húzta a kardját. Őt persze nem bántanák. Nasin felakasztaná őket az utolsó szálig, ha csak egy haja szála görbülne! A Fényre, nem is tudta, hogy ezen inkább sírjon, vagy nevessen!

– Még mindig attól a mosdatlan kölyöktől, attól a Jaridtől tartasz? – nézett rá Nasin számonkérően, és megsarkantyúzta a lovát, hogy a nő után ugrasson. – Nincs joga, hogy tovább zaklasson téged! Győzött a jobbik, és ezt neki is el kell ismernie! Kihívom párbajra! – Egyik kezével, ami még a kesztyűn át is ocsmányul csontosnak tűnt, a kardjára csapott, amit vagy húsz éve biztos nem húzott ki a hüvelyéből. – Levágom, mint egy kutyát, ha még mindig rémítget!

Elenia boszorkányos ügyességgel irányította Hajnali Szellőt, és sietve leírt még egy kört Janny körül, aki folyamatos bocsánatkérést mormolt Nasin nagyúrnak, és úgy tett, mintha elvezetné a lovát az útból, miközben egyre csak a vénember útjába került. Elenia magában rátett egy kis hímzést a megvásárolandó ruhákra. Amilyen sültbolond volt ez a Nasin, az egyik pillanatban még udvarias, szép szólamokkal próbálkozott, a másikban meg már úgy markolászta, mint a legalantasabb kocsmai felszolgálólányt! Azt nem viselné el még egyszer, nem, még egyszer biztos nem, és különösen ennyi ember előtt nem! Lassan körözött a lovával, és aggodalmas mosolyt erőltetett az arcára. A mosoly nehezebben ment, mint az aggodalom. Ha ez a vén bolond arra kényszeríti Jaridet, hogy megölje, mindent elront!

– Tudod, hogy nem tudom elviselni, ha férfiak harcolnak értem, Nasin! – A hangja elcsuklott idegességében, de nem is próbált meg uralkodni magán. Mindenképp illett a helyzethez, hogy ideges, és elcsuklik a hangja. – Hogyan is szerethetnék egy olyan férfit, akinek vér szennyezi a kezét?

A nevetséges vén kecske olyan sokáig meredt maga elé, hogy Elenia már azon gondolkozott, ezúttal nem ment-e túl messzire. Nasin teljesen bolond volt, de nem minden tekintetben. És nem mindig.

– Eddig nem figyeltem fel rá, hogy ilyen... érzékeny lennél! – mondta végül. Anélkül, hogy abbahagyta volna a próbálkozást, hogy végre körbelovagolja Jannyt. Aszott, vén arca hirtelen felderült. – De tudhattam volna! Mostantól pedig nem felejtem el! Megkímélem Jarid életét! De csak amíg nem zaklat újra téged!

Hirtelen felnézett, és mintha csak most vette volna észre Jannyt. Elégedetlenül elfintorodott, és felemelte a kezét, majd ökölbe zárta az ujjait. A kövérkés nő láthatóan megacélozta magát, hogy elviselje az ütést, és Elenia a fogát csikorgatta. Selyemhímzés. Semmiképp sem illik egy szobalányhoz, de Janny kiérdemelte!

– Nasin nagyúr, már mindenütt kerestem! – kiáltott fel egy nő édeskés hangja, és a lassú körözés megállt. Elenia megkönnyebbülten sóhajtott fel, miközben Arymilla és a kísérete melléjük lovagolt az egyre mélyülő alkonyatban, és alig tudott elfojtani egy dührohamot, amiért a nő érkezése megkönnyebbülést jelentett. Arymilla húsos volt, szinte már kövér, és túlcsicsázott, ízléstelenre hímzett zöld selymet viselt, rengeteg csipkével az állánál és a csuklójánál. A mosolya üres volt, barna szeme mindig tágra nyílt, a megjátszott csodálkozás örökös pózában megdermedve akkor is, ha épp semmi csodálkoznivaló nem volt a környéken. Túl ostoba volt ahhoz, hogy észrevegye, mikor kellene érdeklődnie valami iránt, és mikor nem, épp csak annyi ész jutott neki, hogy tudja, van pár dolog, amin csodálkoznia vagy örülnie kellene, és nyilván nem akarta, hogy bárki is azt higgye, akár a legkisebb ilyen is elkerülné a figyelmét. Pedig valójában csak a kényelme érdekelte, és a jövedelem, amiből ezt biztosíthatja, és csak azért akarta megszerezni a trónt, mert a királyi kincstár tartalma mégiscsak több volt bármelyik Ház fejének nem megvetendő éves bevételénél. A kísérete még Nasinénál is nagyobb volt, de a katonáknak csak a fele viselte a Marne Ház Négy Holdját. A többségük az Arymilla körül tömörülő léhűtőkhöz és talpnyalókhoz tartozott. A kisebb Házak jelentéktelen urai és úrnői szívesen nyalogatták Arymilla kezét, hogy egy kicsit közelebb érezhessék magukat a hatalom forrásához. Arymilla pedig imádta, ha hízelegnek neki. Naean is ott volt, a társaság szélén lovagolt az embereivel és a szobalányával. Látszólag hűvös és nyugodt volt a tekintete, és ismét uralkodott a vonásain. Ennek ellenére igyekezett minél messzebb kerülni a nyúlánk Jaq Lounalttól. A férfi most is hordta azt a nevetséges taraboni fátylat hatalmas, tömött bajsza fölött, és a kúpos sapkácska röhejesen magasra tolta a csuklyáját. És Lounalt a tetejébe még túl sokat is mosolygott. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki pár rőf zsineggel a könyörgésig alacsonyít le egy embert!

– Arymilla! – mondta Nasin zavarodott hangon, aztán úgy meredt a tulajdon öklére, mintha meglepődne rajta, hogy fölemelte. A nyergére engedte a kezét, és ragyogó mosollyal köszöntötte azt a buta libát. – Arymilla, kedvesem! – mondta melegen. Nem azzal a fajta melegséggel persze, amivel az előbb Eleniát üldözte. Valahogy úgy tűnt, mintha félig-meddig meg lenne győződve róla, hogy Arymilla tulajdonképp a lánya, ráadásul a kedvenc gyermeke. Elenia egyszer a tanúja volt annak a beszélgetésnek, mikor Nasin hosszasan emlékezett Arymilla „anyjára”, az ő utolsó feleségére, aki már vagy harminc éve meghalt. Arymilla meglepően jól irányította a beszélgetést, bár amennyire Elenia tudta, sosem találkozott Miedelle Caerennel. De a férfi bármilyen melegen mosolygott is Arymillára, a tekintete máris a nő mögött lovagló, sötét árnyakba burkolózó lovas tömeget kutatta, és csak akkor nyugodott meg az arca, mikor megtalálta köztük Sylvase-t, az unokáját és címének örökösét. Sylvase zömök volt, nyugodt, és mosolygás nélkül viszonozta nagyapja tekintetét, aztán jócskán az arcába húzta sötét, prémszegélyes csuklyáját. Sosem mosolygott, sosem vonta össze a szemöldökét, és Elenia nem látta, hogy valaha bármiféle érzelem tükröződött volna az arcán, egyszerűen csak nézett maga elé azzal a tehénszerű arckifejezéssel. Alighanem esze is annyi volt, mint egy tehénnek. Arymilla még Naeannál és Eleniánál is jobban vigyázott rá, és ameddig ez így volt, addig semmi esély sem volt arra, hogy Nasint visszavonulásra lehetne késztetni. Teljesen őrültnek tűnt, de mégis megvolt a magához való esze.

– Remélem, vigyázol az én kis Sylvase-emre, Arymilla – mormolta most is –, mindenütt hozományvadászok leselkednek, és szeretném, ha az én kis kincsecském biztonságban lenne!

– Természetesen vigyázok rá! – válaszolta Arymilla, és egy pillantásra sem méltatta Eleniát, miközben majdnem legázolta túltáplált kancájával, ahogy az öregember mellé férkőzött. Mézédes volt a hangja, és gyomorforgatóan gyámolító. – Tudja ön is, hogy éppúgy vigyázok rá, mint saját magamra! – Ismét felvillantotta azt az üresfejű kis mosolyt, és megigazgatta Nasin vállán a köpenyt, majd lesimította a ráncokat. Egészen olyan volt, mint egy szerető gyermek, aki imádott, magatehetetlen nagyapját ápolgatja. – Túlságosan is hideg van ahhoz, hogy idekinn bóklásszon! De tudom, mire van szüksége! Egy meleg sátorra és egy kis forralt borra, nem másra! Szívesen megkérem a szobalányomat, hogy előkészítse önnek mindezt! Arlene, kísérd Nasin nagyurat a sátrába, és készíts neki egy kis finom forralt bort!

Arymilla kíséretében vadul megrándult az egyik karcsú nő, majd lassan előléptetett, és hátracsúsztatta egyszerű, kék gyapjúköpenye csuklyáját. Csinos, fiatal arc, és riadt, remegő mosoly villant elő alóla. Hirtelen az összes talpnyaló és haszonleső a köpenyét kezdte igazgatni, nehogy befújjon alá a szél, vagy a kesztyűjüket húzták még feszesebbre, és mindent elkövettek, hogy ne kelljen Arymilla szobalányára nézniük. Különösen a nők néztek félre. Bármelyiküket éppilyen könnyedén kiválaszthatta volna a Marne Ház feje, és ezt ők is tudták. Különös módon Sylvase nem fordította el a fejét. Az arcát nem lehetett kivenni a félhomályban, de a csuklyája nyílása egyértelműen a karcsú szolgáló felé nézett. Nasin úgy vigyorgott, hogy kilátszott az összes foga, és ettől még a szokásosnál is jobban emlékeztetett egy kecskére.

– Igen, igen, a forralt bor most valóban nagyon jól esne! Arlene, ugye így hívnak? Gyere csak, Arlene, légy jó kislány! Ugye nem fázol nagyon? – a lány halkan felnyikkant, ahogy a férfi a vállára terítette a köpenye szélét, és szinte átrántotta a tulajdon nyergébe. – A sátramban aztán nem fogsz fázni, ezt megígérem!

Hátra sem pillantott, csak elléptetett a sötétségbe, hallhatóan szörcsögve és sutyorogta a hóna alatt tartott fiatal nőnek. A katonái nyikorgó bőrpáncéllal, és lassan, a sárban cuppogva léptető lovon követték. Az egyikük felnevetett, mintha a másik valami roppant mulatságosat mondott volna. Elenia undorodva rázta meg a fejét. Az egy dolog volt, hogy valaki egy csinos nőt vet Nasin útjába, hogy elterelje a vén bakkecske figyelmét – még csak csinosnak sem kellett lennie az áldozatnak; minden egyes nő, akit az a vén kéjenc sarokba szoríthatott, komoly veszélynek volt kitéve –, de hogy valaki a saját szobalányát használja ilyesmire, az azért mégiscsak undorító! Bár persze nem olyan undorító, mint Nasin maga.

– Azt ígérted, hogy távol tartod tőlem, Arymilla! – mondta halk, mély hangon. Az az élvhajhász vén barom talán teljesen elfeledkezett róla jelen pillanatban, de ha legközelebb találkoznak, újra eszébe jut az egész! – Azt ígérted, hogy lefoglalod!

Arymilla elégedetlen arcot vágott, és akaratosan, sértetten érintette össze két kesztyűjét. Nem azt kapta, amit akart. És az ő szemében ez nagy bűnnek számított.

– Ha biztonságban akarsz lenni a csodálóidtól, jobban tennéd, ha mellettem maradnál, ahelyett, hogy mindenfelé magadban kóricálsz! Hát tehetek én róla, hogy a férfiak vonzónak találnak? És igenis megmentettelek! És még nem hallottam érte köszönetet!

Elenia álla olyan erősen megfeszült, hogy kis híján be is görcsölt. Már az is épp elég rossz volt, hogy úgy kellett tennie, mint aki jószántából támogatja ennek az üres fejű tyúknak a trónigényét! De persze elég egyértelműen megmondták neki, mi közül választhat: vagy ír Jaridnek, vagy hosszú nászútra küldik a „választottjával”. A Fényre, lehet, hogy mégis ez utóbbit választotta volna, ha nem véli szinte biztosra, hogy Nasin bezárná valami félreeső udvarházba, miután eljátszadozott vele, és aztán el is felejtené, hogy valaha létezett! És ott is hagyná, mindörökre! Arymilla azonban ragaszkodott a látszathoz. Elég sok mindenhez ragaszkodott, és ezek nagyrészt elviselhetetlenek voltak. És mégis el kellett őket viselnie! Egyelőre legalábbis... Talán ha egyszer már sikerült mindent elrendeznie, megkéri Lounalt mestert, hogy tüntesse ki Arymillát is pár napra a figyelmével!

Valahonnan sikerült megidéznie egy bocsánatkérő mosolyt, és rávette magát arra is, hogy meghajtsa a fejét, mintha ő is csak azok közé a talpnyaló piócák közé tartozna, akik most is olyan mohón lestek. Hiszen ha egyszer ő hason csúszik Arymilla előtt, az csak azt bizonyítja, hogy igazuk van, ha ők is így tesznek! Már a puszta tekintetüktől olyan mocskosnak érezte magát, hogy a legszívesebben megfürdött volna. És hogy mindezt épp Naean előtt kell megtennie! Sikítani tudott volna dühében.

– Felajánlom mindazt a hálát, ami bennem ég, Arymilla! – És még csak nem is hazudott! Körülbelül annyi hála égett benne, hogy attól aztán könnyedén meg is fojthatta volna a másik nőt. Lassan. Nagyon lassan. Ennek ellenére mély levegőt kellett vennie, mielőtt folytatni tudta volna a mondókáját. – Bocsáss meg nekem, amiért ilyen lassú voltam! Kérlek! – Micsoda keserű szavak! – Nasin túlságosan is felkavart! Te is tudod, hogy Jarid milyen mérges lenne, ha meghallaná, hogy hogyan bánik velem!

A végére kicsit megélesedett a hangja, de az az ostoba nőszemély csak nevetett. Nevetett!

– Hát még szép, hogy megbocsátok neked, Eleniám! – vihogta, és felragyogott az arca. – Csak kérned kell! Jarid olyan forrófejű, ugye? Írnod kellene neki, hogy tudasd vele, milyen tökéletesen elégedett vagy az itteni helyzettel! Hiszen elégedett vagy vele, ugye? Tollba mondhatod a titkáromnak is! Annyira utálom összetintázni a kezemet, te nem?

– Persze, hogy elégedett vagyok a helyzetemmel, Arymilla! Hogy is ne lennék? – Eleniának ezúttal egyáltalán nem esett nehezére mosolyognia. És ez a liba még okosnak is hitte magát! Ha Arymilla titkárának kell tollba mondania, nem használhat semmiféle láthatatlan tintát, de meglehetősen nyíltan megírhatja Jaridnek, hogy semmit, az ég egy adta világon semmit se tegyen a tanácsa nélkül, és ez az agyatlan némber még azt fogja hinni, hogy csak a parancsnak engedelmeskedik!

Arymilla önelégült magabiztossággal biccentett, meghúzta a lova kantárját. A talpnyalói azonnal utánozták minden mozdulatát. Ha Arymilla egy vödröt húzott volna a fejébe kalapnak, másnap már mindegyik azt hordta volna!

– Későre jár – mondta –, és holnap hamar el akarok indulni! Aedelle Baryn szakácsa valami különleges finomsággal vár ránk! Elenia, te és Naean mellettem kell, hogy lovagoljatok! – Ez úgy hangzott, mintha valami ritka kitüntetésben részesítené őket, de nem nagyon volt más választásuk, mint hogy elfogadják. – És Sylvase, természetesen te is! Gyere ide, Sylvase!

Nasin unokája közelebb nógatta a kancáját, de nem léptetett oda Arymilla mellé. Egy kicsit lemaradva követte őket, ami azt jelentette, hogy Arymilla talpnyalói csak mögötte tudtak tömörülni, hiszen az úrnő őket nem hívta oda maga mellé. A köpenyükbe kapó, fel-feltámadó jeges szél dacára is a nők jelentős része és pár férfi is megpróbált szóba elegyedni a Caeren lánnyal, pedig Sylvase-ből ritkán lehetett két összefüggő szót kihúzni. De persze ha nem volt kéznél egy Ház feje, hogy annak nyalják a talpát, hát egy Ház örökösnőjének hízelegtek, és talán a férfiak abban is reménykedtek, hogy így dúsgazdag feleségre tesznek szert. Páran közülük alighanem testőrök voltak, vagy legalábbis kémek, akik arra ügyeltek, hogy Sylvase ne beszélhessen senkivel sem a tulajdon Háza népéből. Ez a fajta népség kifejezetten izgalmasnak találta az ilyet, szinte már olyan volt, mintha hatalmuk lenne. Eleniának is meg voltak a maga tervei Sylvase-t illetően. Arymilla is azok közé a bolondok közé tartozott, akiknek be nem állt a szája, még ilyen vad hidegben sem, mikor pedig minden épelméjű ember olyan mélyen bebújt volna a köpenyébe, amilyen mélyen csak tud. Lassan léptettek az egyre mélyülő sötétben, és a társalgás vadul csapongott a témák között – mit fog Lir nővére tálaltatni vacsorára, vagy hogy Arymilla milyen ruhát szeretne a koronázásakor hordani. Elenia csak annyira figyelt oda, hogy időnként halk beleegyezést mormolhasson a megfelelő helyen. Ha ez a buta liba a hűségeskük megtétele után amnesztiát akart hirdetni az ellenfeleinek, hát csak tegye, nem Elenia Sarand árulja el neki, hogy ez mekkora ostobaság! Épp elég fájdalmas volt, hogy... bájolognia... kellett ezzel a nővel, nem akart még oda is figyelni rá! Aztán Arymilla mondott valamit, és Elenia úgy érezte magát, mint akit fejbe vágtak.

– Ugye Naean és te nem bánjátok, ha egy ágyban kell aludnotok? Úgy tűnik, hogy itt nincs elég valamirevaló sátor!

És már tovább is fecsegett, de Elenia egy árva szót sem hallott belőle. Úgy érezte, mintha a bőrét hirtelen hóval töltötték volna meg. Egy kicsit elfordította a fejét, és elkapta Naean döbbent tekintetét. Arymilla semmiképp sem hallhatott arról, hogy véletlenül találkoztak, egyelőre még nem; de ha mégis megtudta volna ilyen rövid idő alatt, miért ajánlana lehetőséget arra, hogy tovább szövetkezzenek? Kelepcébe akarja csalni őket? Kémeket küld, akik kihallgatják, miről beszélnek? Naean szobalánya, vagy... Vagy Janny? A világ megfordult vele. Fekete-ezüst pettyek kavarogtak a szeme előtt. Úgy érezte, hogy mindjárt elájul. Hirtelen rádöbbent, hogy Arymilla tőle kérdezett valamit, és most a válaszra vár, egyre türelmetlenebb ábrázattal. Riadtan gondolta végig, miről lehetett szó, mit mondhatott az az ostoba nőszemély? Igen, megvan!

– Aranyozott kocsit szeretnél, Arymilla? – Micsoda nevetséges ötlet! Ennyi erővel egy kolompár lakókocsiját is kölcsönkérhetné! – Jaj, de izgalmas! Olyan csodálatos ötleteid vannak!

Arymilla elégedett csacsogását hallva Elenia is fellélegzett egy kicsit. Ez a nő tényleg teljesen bolond volt. Talán valóban nem volt elég rendes sátor a táborban. Vagy az is lehet, hogy Arymilla azt hitte, most már biztonságban van tőlük kettejüktől. Kihúzta a méregfogukat. Elenia bájmosolyba torzította az ajkára kiülő, önkéntelen, dühös vicsorgást. De most már úgy gondolta, mégsem bízza meg azzal a tarabonit, hogy „szórakoztassa” el egy kicsit egykori úrnőjét, még egy órácskára sem. Ha Jarid aláírja azt a nyilatkozatot, csak egyetlen egy módon tudja megtisztítani a trónhoz vezető utat. Minden a kezében volt, és csak arra várt, hogy elindítsa a maga útján. Már csak egyetlen kérdést kellett eldöntenie: Nasin vagy Arymilla haljon meg elsőnek?

Az este úgy süppedt rá Caemlynre, mint egy súlyos, jéghideg takaró, amit a vad szél csak még jobban a házakra feszített. Imitt-amott az emeleti ablakokból kiáradó, vöröses arany fény azt mutatta, hogy páran még ébren vannak, de a legtöbb helyen betették a zsalut, és az ég alján csüngő, vékonykán ezüstlő holdsarló csak még mélyebbé tette a sötétet. Még a háztetőkre fagyott, vagy a falak tövében megmaradt, letaposatlan hó is sötétszürkén fénylett. Magányos ember vágott át a kockakövön maradt, fagyott latyakban. A feje búbjától a csizmája hegyéig vastag köpenybe burkolódzott, és éppolyan jól hallgatott a Daved Hanlon, mint a Doilin Mellar névre. A név nem volt más, csak egy köpönyeg, és az ember szükség esetén bármikor köpönyeget fordíthatott! Az évek során már maga is számtalanszor megtette. Ha minden úgy lett volna, ahogy ő akarja, most épp a királyi palotában ücsörög, a lábát a kandallórácsnak támasztja, az egyik kezében egy jókora kupa, mellette egy kancsó pálinka, az ölében pedig egy készséges leányzó várja, hogy kiteljesítse az este örömeit. De nem minden volt úgy, ahogy ő akarta, és néha bizony mások kívánságainak kellett engedelmeskednie. De legalább a járás könnyebb volt itt, az Újvárosban. A fagyott latyak persze itt is bármikor felbuktathatta volna, de az egyenes talajon kevésbé volt valószínű, hogy kifut alóla a csizmája, mint a Belső Város meredek kaptatóin. Különben is, ma este illett hozzá a sötétség.

Már akkor is csak kevesen jártak az utcán, mikor elindult, és csak egyre kevesebben lettek, ahogy a sötétség lassan mélyülni kezdett. Aki csak tehette, fedél alatt maradt, ha egyszer leszállt az éj. Nagy ritkán homályos alakok mozdultak meg a sötét árnyékokban, de miután szemügyre vették Hanlont, elosontak az előtte lévő utcasarkok felé, vagy visszahúzódtak a sikátorokba, és igyekeztek elfojtani a szitkokat, mikor hanyatt estek a hóba, amit a mindig sötét, szűk utcácskákban nem olvasztott meg a nap. Hanlon nem volt nagydarab, és alig volt magasabb az átlagembernél, a kardját és a mellvértjét pedig eltakarta a vastag köpeny, de az útonállók gyenge és riadt áldozatokat kerestek, ő pedig nyilvánvaló magabiztossággal lépkedett, és látszott rajta, hogy nem tart az árnyékok közt rejtőző gonosztevőktől. Ezt a magabiztosságot persze sokban segítette az a hosszú tőr is, amit páncélkesztyűs jobbjában rejtegetett.

Odafigyelt arra, hogy nem közelednek-e őrök, miközben sietve továbblépdelt, de nem is várta, hogy katonákkal találkozna. A rablók és a tolvajok alighanem máshol cserkésznének, ha őrök járnák a környéket. Persze egyetlen szóval el tudná küldeni a legkíváncsibb őröket is, de nem akarta, hogy bárkinek is feltűnjön, hogy itt van, és nem örült volna, ha megkérdezik, mit keres idekinn, ilyen messze a palotától, és a tetejében gyalog. Egy pillanatra elbizonytalanodott a lépte, mikor két köpenybe burkolózó nő jelent meg az egyik útkereszteződésben jóval odébb, de aztán megnyugodott, mert tovább is mentek anélkül, hogy akárcsak ránéztek volna. Nagyon kevés nő merészkedett volna ki ilyenkor egy kardot vagy bunkósbotot viselő férfi kísérete nélkül, és Hanlon anélkül is egy marék aranyba fogadott volna, hogy ezek aes sedai-ok, hogy látta volna az arcukat. Aes sedai-ok, vagy páran azok közül a különös nők közül, akik elözönlötték a palotát. Elég volt rájuk gondolnia, és máris összeráncolta a szemöldökét, és érezte, ahogy a hátán végigfut a hideg, mintha csak csalánnal csiklandoznák. Bármi folyt is a palotában, már a puszta gondolatától ideges lett. A Tengeri Nép némberei is épp elég rosszak voltak, és nem csak azért, mert olyan csábítóan riszálgatták magukat járás közben, aztán pedig tőrt állítottak az emberbe. A férfinak még csak eszébe sem jutott, hogy fenéken veregesse őket, miután rájött, hogy az Atha'an Miere nők és az aes sedai-ok úgy méregetik egymást, mint két idegen macska egy dobozban. És bármilyen lehetetlennek tűnt is, egyértelműen a Tengeri Nép volt a nagyobb macska. De a másik csapat nő a maga módján még náluk is rosszabb volt. Hanlon nem hallgatott a pletykákra, magától is tudta, hogy hogyan néz ki egy aes sedai, és az biztos, hogy a ráncok nem illettek hozzájuk. De a nők egy része mégis tudott fókuszálni, és volt egy olyan kellemetlen érzése, hogy mindegyikük képes volt rá, hogy használja az Egyetlen Hatalmat. És ennek így mind nem volt semmi értelme. Lehet, hogy a Tengeri Népnek volt valamiféle külön megállapodása, de ami ezt a Vérséget illeti, ahogy Falion hívta őket, hát mindenki tudta, hogy ha három fókuszálni képes nő, akik nem aes sedai-ok, leültek egy asztalhoz, pár aes sedai megérkezett, mielőtt még egy kupa bort ledönthettek volna, és felszólította őket, hogy távozzanak, és ne beszéljenek egymással soha többet. És persze az aes sedai-ok azt is elintézték, hogy ezt be is tartsák. Ezt mindenki tudta. De ezek a nők több mint százan trónoltak ott a palotában, találkozgattak és tárgyalgattak egymással, és egy árva szemöldökráncolás nélkül beszélgettek az aes sedai-okkal. Egész a mai napig, de bármi is riasztotta meg őket most ennyire, az aes sedai-ok legalább olyan rémültek voltak. Túlságosan is sok furcsaság volt körülötte ahhoz, hogy igazán jól érezze magát. Ha már az aes sedai-ok is érthetetlenül viselkedtek, minden épelméjű ember aggódva nézett körbe, és igyekezett menteni a bőrét, ha tudta. Hanlon szitkozódott egyet, és abbahagyta az álmodozást. Minden épelméjű ember éjszaka is igyekezett menteni a bőrét, ha tudta, és az igazán nem tűnt jó ötletnek, hogy épp ilyenkor ne figyeljen oda arra, hogy hol jár, és mit csinál! De legalább nem állt meg, sőt, még csak le sem lassított. Pár lépés után keskeny kis mosolyt eresztett meg, és végigsimított a tőr élén. A szél nagyot sóhajtott a házak között, végigsikoltott a háztetők foghíjain, aztán egy pillanatra elhallgatott, és a röpke csendben meghallotta a mögötte lopódzó ember csizmáinak halk csikordulását a havon. Nem sokkal azután kezdte követni, hogy elhagyta a palotát. A következő keresztutcán jobbra fordult ugyanolyan határozott, de ráérős léptekkel, mint ahogy eddig ment, majd hirtelen nekivetette a hátát a sarkon álló istálló ajtajának. A széles fakapuzat be volt zárva, és alighanem keresztvas is védte északára, de a ló és trágyaszag még ilyen hidegben is erősen lengte be a környéket. Az utca túloldalán egy fogadó állt, de az is jó alaposan be volt zárva, az ablakokat vaskos fatáblák fedték, és nem csillant fény mögöttük. Csak a sötétben kivehetetlen cégér hangos nyikorgása hallatszott onnan is, ahogy a tábla meg-meglendült az erős éjszakai szélben. Senki sem láthat olyasmit, amit nem kellene.

Egy pillanatnyi előnye volt, majd a csizmák halk csattogása meggyorsult, ahogy az üldözője nekieredt, nehogy elveszítse szem elől, aztán egy csuklyás fej nézett át óvatosan az utcasarkon. Óvatosan, de nem elég óvatosan. Hanlon balja villámgyorsan a csuklyába mélyedt, hogy elkapja a fickó torkát, és ugyanebben a pillanatban jobb kézzel egy régről begyakorolt, kurta kis megállító döfést végzett. Szinte számított rá, hogy mellvértet vagy láncinget talál a fickó köpenye alatt, és felkészült már rá, hogy akkor mit tegyen, de a hüvelyknyi acél könnyedén süllyedt a férfi mellcsontja alá. Hanlon nem tudta, hogy ez a szúrás miért bénítja meg az ember tüdejét úgy, hogy kiáltani sem tud, amíg bele nem fullad a tulajdon vérébe, de tudta, hogy megbénítja és ez épp elég volt. Ennek ellenére ma nem volt ideje kivárni a végét. Az, hogy most nem voltak őrök a környéken, még nem jelentette azt, hogy ez sokáig így is marad. Egy gyors rántással olyan erősen az istálló falába verte a férfi fejét, hogy megreccsent a koponyája, aztán mélyen belenyomta a tőrt a mellkasába, míg csak a hosszú penge vége meg nem csikordult a gerincoszlopon.

A lélegzete ugyanolyan nyugodt maradt, mint mindig – az ölés is csak az élethez tartozott, megtette, ha lehetett vagy kellett, és cseppet sem izgatta fel –, de sietve leengedte a holttestet a hóra, és mellé kuporodott. Beletörölte a tőrét a fickó sötét kabátjába, miközben a másik kezét a hónaljába dugta, hogy könnyebben lerángathassa magáról a páncélkesztyűt. Gyorsan körbenézett, mindkét irányba végigpásztázott az utcán, és közben sietve végigsimított a halott arcán is. Borosta harsogott az ujjai alatt; a támadója férfi volt, de ennél többet nem tudott meg róla. Hanlont nem érdekelte, hogy férfit öl, nőt, vagy gyermeket – csak a bolondok viselkedtek úgy, mintha a gyerekeknek nem lenne szeme és szája, amivel látnak és el is mesélik, amit láttak –, de jobban örült volna, ha talál egy bajszot, egy bibircsókot, vagy egy jellegzetes krumpliorrot, bármit, amiről esetleg eszébe jut, hogy ki lehet a támadója. Megszorította a fickó karját is – vastag gyapjúruha volt rajta, se nem túl jó, se nem túl rossz minőségű, és a hosszú, inas kar is éppúgy tartozhatott egy írnokhoz, mint egy kocsishoz vagy egy gyalogos katonához. Egyszóval bárkihez, akárcsak a kabát. Gyorsan átkutatta a holttestet, átfutott a zsebek tartalmán, de csak egy fafésűt és egy köteg zsineget talált, amit arrébb dobott. A férfi övénél egy pillanatra megállt a keze. A bőr tőrhüvely üresen lógott. Senki sem ránthatott volna fegyvert azok után, hogy Hanlon a tüdejébe vágta a pengét. Természetesen bárkinek jó oka lett volna a kezében vinnie a mezítelen fegyvert, ha éjszaka vágott neki a városnak, de a legkézenfekvőbb ok mégiscsak az volt, hogy hátba akar szúrni valakit, vagy át akarja vágni a torkát. De persze Hanlon nem hagyta, hogy ez a gondolat sokáig lekösse. Nem vesztegette az idejét üres találgatásokra, hanem sietve levágta a fickó erszényét az övéről. A tenyerébe öntötte a tartalmát, és gyorsan a zsebébe tömködte. A súlyából érezte, hogy nincs közte arany, és valószínűleg még egy árva ezüst sem, de a levágott erszény és a hiányzó érmék láttán bárki azt fogja gondolni, hogy a rablók ölték meg ezt a szerencsétlent is. Hanlon sietve visszarángatta a kesztyűjét, felegyenesedett, és alig pár másodperccel azután, hogy bevitte a halálos szúrást, már ugyanolyan nyugodtan lépdelt tovább a fagyott lucsoktól csúszós járdán, mint annak előtte. A tőr továbbra is a kezében volt, és a szeme óvatosan villant ide-oda. Nem nyugodott meg, míg nem ért legalább egy utcakereszteződésnyire a holttesttől, és akkor sem bízta el magát.

A legtöbben, akik hallani fognak az esetről, elhiszik, hogy rablógyilkosság volt, semmi több – de az, aki megbízta a fickót, biztosan nem dől be a látszatnak. Márpedig az, hogy a palotától követte a gazember, csak azt jelenthette, hogy valaki megbízta, de ki? Hanlon szinte biztos volt benne, hogy ha a Tengeri Nép egy tagja akart volna kést látni a bordái között, hát nem habozik maga beledöfni. A Vérség már a puszta létével az őrületbe kergette, de látszólag olyan nyugodtak és békések voltak. Persze azt sem lehetett figyelmen kívül hagyni, hogy egy olyan népség, akik egész életükben azt gyakorolták, hogy hogyan keltsenek minél kisebb feltűnést, valószínűleg egy bérencre és egy éjféli támadásra bíznák az efféle gondjaikat, de Hanlon még csak három szót sem beszélt a Vérség tagjaival, és eszébe sem jutott volna kikezdeni valamelyikükkel. Az aes sedai-ok már valószínűbbnek tűntek volna, de abban is biztos volt, hogy semmit sem tett, amivel felkelthette volna a gyanújukat. Persze ennek ellenére még bármelyiküknek meg lehetett volna rá az oka, hogy holtan akarja látni. Az aes sedai-oknál sosem lehetett tudni az ilyet. Birgitte Trahelion egy ostoba liba volt, aki láthatóan azt hitte, hogy valami hősregéből szalasztották, talán még azt is, hogy ő maga a mesés Birgitte, már ha élt valaha is ilyen személy, de attól még érezhette úgy, hogy Hanlon fenyegeti a pozícióját. Lehet, hogy csak egy kis lotyó, és úgy vonaglott át a folyosókon abban a szűk nadrágban, ahogy tette, de a tekintete hideg volt. Az a nő szemrebbenés nélkül elrendelte volna bárki halálát. De az utolsó eshetőség volt az, ami Hanlont igazán aggasztotta. A tulajdon mesterei ritkán bíztak meg az embereikben, és bennük sem lehetett mindig megbízni. És épp Shiaine Avarhin úrnő, aki mostanában közvetítette a parancsaikat; épp Shiaine úrnő volt az, aki küldetett érte, és kirángatta a palotából ma éjszaka. Ahol egy fickó épp rá várt a sötétben, hogy késsel a kezében kövesse. Hanlon nem hitt a véletlen egybeesésekben, bárki bármit mondott erről az al'Thorról.

Egy pillanatra az is megfordult a fejében, hogy azonnal visszamegy a palotába, de éppilyen hamar el is felejtette. Volt némi félretett aranya, éppolyan könnyen megvesztegethette volna a kapuőröket, hogy engedjék ki, mint bárki más, sőt, neki alighanem egyetlen parancsára is kinyitották volna a kaput annyi ideig, hogy kilovagoljon. De ez azzal járt volna, hogy innentől kezdve egész életében attól kell rettegnie, hogy mikor ölik meg, és bárki, akit karnyújtásnyinál közelebb enged magához, könnyen a gyilkosa lehetett. Mindez persze nem különbözött sokban attól, ahogy most élt. Csak épp akkor egészen biztos lehetne benne, hogy előbb vagy utóbb valaki mérget tenne a levesébe, vagy egy tőrt a bordái közé. És különben is, alighanem az a jeges tekintetű szotyka, az a Birgitte bérelte fel ezt az embert. Vagy valamelyik aes sedai. Vagy mégiscsak megsértette valahogy ezt a Vérséget. De ennek ellenére sem ártott óvatosnak lennie! Az ujjai ráfeszültek a tőr markolatára. Az élet jelen pillanatban szép volt, telis-tele kényelemmel, és kellően sok csinos nő ámult el vagy riadt meg eléggé a testőrkapitányi címtől ahhoz, hogy mindig legyen kit simogatnia. Persze még mindig jobb bujkálásban élni, mint itt és most meghalni...

Nehéz volt megtalálnia a megfelelő utcát és a megfelelő házat az egyforma utcák és házak rengetegében, különösen most, hogy a sötétség szinte elnyelte őket, de Hanlon odafigyelt arra, mit csinál, és nemsokára egy magas, az árnyakból épp csak kirajzolódó kőhalom ajtaján kopogtatott, ami könnyedén tartozhatott volna egy tehetős, de visszavonultan élő kereskedőhöz is. Épp csak Hanlon tudta, hogy nem ez a helyzet. Az Avarhin egy aprócska nemesi Ház volt, egyesek szerint már ki is halt – de egy lánya még mindig megmaradt, és Shiaine-nek épp elég pénze volt. Az egyik ajtó kicsapódott, és Hanlon felkapta az egyik kezét a hirtelen fénysugárban. A bal kezét: a jobbjában még mindig a csupasz pengét rejtegette, támadásra készen. Hunyorogva nézett át széttárt ujjai között, és felismerte az ajtóban álló nőt. Az egyszerű, sötét ruha szobalánynak mutatta. Hanlon ettől sem nyugodott meg.

– Egy csókocskát kérnék, Falion! – mondta, miközben belépett a házba. Elvigyorodott, és a nő felé nyúlt. Természetesen bal kézzel.

A hosszú arcú nő ellökte a kezét, és határozottan becsukta a háta mögött az ajtót.

– Shiaine bezárkózott egy látogatóval az emeleti fogadószobába – mondta nyugodtan –, és a szakácsnő már lefeküdt aludni. Senki más nincs a házban. Akaszd fel a köpenyedet a fogasra! Szólok neki, hogy megérkeztél, de lehet, hogy várnod kell!

Hanlon hagyta, hogy leolvadjon az arcáról a mosoly, és leengedte a kezét. Falion kortalan arca ellenére is csak nagy jóindulattal volt kellemes külsejűnek nevezhető – nagyon nagy jóindulattal –, és Hanlon sosem tudta eldönteni, a nő modora vagy tekintete hidegebb. Nem az a fajta asszony volt, akit jószántából ölelgetett volna, de úgy tűnt, hogy az egyik Kiválasztott meg akarta büntetni a nőt, és ő is a büntetés része volt. Ez persze más megvilágításba helyezte az egészet. Egy kicsit. Hanlont sosem zavarta, ha olyan teremtéssel volt dolga, akinek nem volt hova menekülnie előle, és Falionnak esélye sem volt elkerülni a rászabott sorsot. Úgy öltözött, mint egy szobalány, és úgy is dolgozott: négy-öt nő munkáját végezte el egymaga, úgy robotolt, mint három szobalány, két kukta és két mosogatólány. Akkor aludt, amikor pár percet el tudott lopni a kötelességétől, és térden állva remegett, ha Shiaine csak összevonta a szemöldökét. A keze érdes volt és vörös, annyit sikálta a padlót. De alighanem túl fogja élni a büntetést, és Hanlonnak esze ágában sem volt elérnie, hogy egy aes sedai személyes rosszindulatát is kivívja. Vagy legalábbis akkor nem, ha nem biztosíthatta előre, hogy időben tőrt állítson a nő szívébe.

Ennek ellenére könnyen megegyeztek. Falion kellően gyakorlatias nőszemély volt. Ha bárki más is láthatta őket, Hanlon annyiszor fogdosta a nőt, ahányszor csak kartávolságon belülre került, és ha volt rá ideje, felkapta, és felvitte a padláson lévő apró kis cselédszobába. Összegyűrték a lepedőket, aztán leültek a keskeny ágyacskára, és kicserélték az értesüléseiket. Persze a nő kérésére néha egy kicsit meg is verte, hogy legyen rajta pár zúzódás, ha Shiaine véletlenül ezt is leellenőrizné. Hanlon remélte, hogy a nő nem felejti el, hogy csak az ő kérésére tette?

– Hol vannak a többiek? – kérdezte, és lekanyarította magáról a köpenyt. Rádobta a leopárdmintás faragványokkal díszített fogasra. A csizmája dobbanása hangosan verődött vissza az előszoba magas, boltíves mennyezetéről. Szép nagy terem volt, festett gipsz oszlopfőkkel a sarokban. A fénylőre polírozott, faragott faberakásos falakon drága faliszőnyegek lógtak, és a ragyogó fényt árasztó tükrös állólámpákon annyi aranyozás csillant, hogy az még a királyi palotában is soknak tűnt volna, de a Fény égesse le az egész putrit, ha melegebb volt, mint odakinn! Falion felvonta a szemöldökét, ahogy meglátta a férfi jobbjában a tőrt, és Hanlon feszült mosollyal csúsztatta az övére a fegyvert. Gyorsabban elő tudta kapni, mint azt a legtöbb ember gondolta volna, és a kardja sem volt sokkal lassabb.

– A város tele van rablókkal éjszakánként! – a hideg dacára is levette a kesztyűjét, és az övébe gyűrte. Ha nem így tett volna, még azt hiszik, hogy veszélyben érzi magát! És különben is, a legrosszabb esetben a mellvért is elég lesz...

– Nem tudom, hogy Marillin hol van – szól vissza a nő a válla fölött. Már megfordult, és felemelte a szoknyáját, hogy minél sietősebben fel tudjon kaptatni a lépcsőn. – Még napnyugta előtt elment! Murellin az istállóban van a pipájával. Majd beszélhetünk, miután tájékoztattam Shiaine-t arról, hogy itt vagy!

Hanlon elnézte, ahogy a nő felmászik a lépcsőn, és nagyot morgott. Murellin nagydarab fickó volt, és Hanlon nem szívesen tudta a háta mögött. Csak az istállóban pipázhatott, mert Shiaine nem bírta elviselni, ha az ócska kapadohány bűze belengte az egész házat. Mivel általában legalább egy korsó, de gyakran egy kisebb hordócska sört is kivitt magával, aligha jön vissza egyhamar. Marillin már jobban aggasztotta. Ő is aes sedai volt, és láthatóan éppúgy Shiaine parancsolt neki, mint Falionnak vagy Hanlonnak magának, de vele nem egyezett meg. Igaz, nem is veszekedett még soha, de a férfi alapvetően nem bízott meg egyetlen aes sedai-ban sem. Még a Fekete ajah tagjaiban sem. Hova mehetett? És mit csinál? Amiről nem tudott, az könnyen a vesztét okozhatta, és Marillin Gemalphin túl sok időt töltött magában olyasmivel, amiről Hanlon egyáltalán nem sejtett semmit sem. Kezdett arra jutni, hogy Caemlynben kellemetlenül sok olyan dolog esik meg mostanában, amiről nem sejt semmit sem. Pedig ideje lenne megtudnia, mi folyik, ha élni akar!

Miután Falion eltűnt, a jeges előszobából egyenesen a ház hátsó traktusában lévő konyhába sietett. A puszta téglafalú szoba természetesen üres volt – a szakácsnőnek is volt annyi esze, hogy ne dugja ki az orrát a kamrácskájából, miután elküldték aludni –, és a fekete, kovácsoltvas tűzhely, no meg a kemencék hidegek voltak és sötétek, de a hosszú kőkandallóban lobogott a tűz. A konyha a ház kevés meleg helyisége közé tartozott. Legalábbis a többi szobához képest melegnek tűnt. Shiaine igencsak szűkmarkúan bánt a pénzzel – kivéve persze, ha a tulajdon kényelméről volt szó. Itt is csak azért égett egy kis tűz, hogy legyen min elkészíteni a nő hirtelen kívánságait, hiszen mi van, ha az éjszaka közepén megkívánja a forralt bort, vagy a meleg, tojáskrémes tejet? Hanlon már járt párszor a házban, mióta Caemlynbe érkezett, és tudta, melyik szekrényben tartják a fűszereket, és a konyhából nyíló kamrák közül melyik rejti a boroskannákat. Mindig jó volt a bor. Shiaine ebben sosem hibázott. Akkor legalábbis nem, ha arról a borról volt szó, amiből ő maga is inni akart. Mire Falion visszaért, a férfi már előkészítette a mézes bödönt, egy tányérra kirakta a gyömbért és a szegfűszeget, és a széles konyhaasztalon ott volt egy kancsó bor is, a tűzben pedig már forrósodott a bor melegítéséhez való vas. Lehet, hogy Shiaine azt üzeni majd, hogy „gyere most”, és akkor „most” kell mennie, nem tétovázhat – de ha meg akarta váratni, akkor itt ücsöröghetett akár hajnalig is, mielőtt a nő felhívatta volna magához. A Fény égesse meg az átkozott némbert, ezek a látogatások miatt sokszor nem aludt már!

– És ki a látogató? – kérdezte.

– Nem mondta meg a nevét, nekem legalábbis nem – válaszolta Falion, és kitámasztotta az előszobába vezető ajtót egy székkel. Így persze kiszivárgott a kevéske meleg egy része is, de legalább hallani fogják, ha Shiaine hívja őket. De az is lehet, hogy csak arról akart gondoskodni, hogy a másik nő ne hallgathassa ki a beszélgetésüket. – Nyurga férfi, magas és kemény, katonának tűnik. A viselkedése alapján tiszt, de az is lehet, hogy kisebb nemesúr, és a beszédéről úgy vélem, hogy andori lehet. Okosnak tűnik és óvatosnak. A ruhája meglehetősen egyszerű, bár drága, és nem hord gyűrűt vagy brosstűt.

Összevont szemöldökkel nézett az asztalra, aztán elfordult, és az ajtó mellett álló magas, nyitott szekrényről levett egy második ónkupát, és letette Hanlon pohara mellé. A férfinak eszébe sem jutott, hogy kettőt kellett volna elővennie. Már az is épp elég baj, hogy neki magának kell elkészítenie a saját forralt borát! Lehet, hogy Falion aes sedai, de mégiscsak ő itt a szobalány! De a nő leült, és úgy lökte arrébb a fűszereket, mintha komolyan azt várná, hogy a férfi majd kiszolgálja.

– Shiaine-nek tegnap is volt két látogatója, akik viszont jóval kevésbé voltak óvatosak ennél az embernél – folytatta. – Az egyikük reggel jött, és a kesztyűje szárán a Sarand ház Arany Vadkanjait láttam. Alighanem úgy gondolta, hogy senki sem veszi észre az apróbb díszítéseket, bár nem hinném, hogy egyáltalán gondolkozott, mielőtt idejött volna. Kövér, sárgás hajú fickó, középkorú lehet, mindent lenézett, úgy dicsérte meg a bort, mintha őszintén meg lenne döbbenve, hogy valami tűrhető itallal került szembe, és rá akarta venni Shiaine-t, hogy korbácsoltasson meg, mert nem vagyok elég tisztelettudó – még ezt is hűvös, kimért hangon mondta. Hanlon csak akkor hallott érzelmet a nő hangjában, ha Shiaine megkorbácsoltatta. De akkor még ő is torka szakadtából ordított. – Azt mondanám, hogy egy vidéki uraság, aki ritkán járt Caemlynben, de azt hiszi, hogy tudja, hogy az igazi nagyurak hogyan viselkednek. Arról lehet felismerni, hogy van egy szemölcs az állán, és egy kis, félhold alakú sebhely a bal szeme mellett. A délutáni jövevény alacsony volt és sötét hajú, hegyes orra volt és gyanakvó tekintete. Nem láttam rajta sebhelyeket vagy anyajegyeket, de egy négyszögletes gyűrű volt a bal kezén. Keveset beszélt, és nagyon odafigyelt arra, hogy ne áruljon el semmit, bár csak keveset hallhattam abból, amit mondott. De a tőre markolatán a Marne Ház Négy Holdja volt.

Hanlon keresztbe fonta a karját, és nekidőlt a kandalló oldalának. Nyugodt arcot vágott, bár a legszívesebben a homlokát ráncolta volna. Eddig egészen biztos volt benne, hogy úgy tervezik, hogy Elayne-t ültetik a trónra, bár azt nem is sejtette, hogy utána mi lesz. Királynőként ígérték meg neki. A férfit persze egy cseppet sem érdekelte, hogy koronában vagy anélkül teszi-e majd a magáévá, legfeljebb csak amiatt a kis pikantéria miatt, amit egy királynő megerőszakolása jelentett volna – már magában is öröm lesz betörnie azt a hosszú lábú szukát, pláne azok után, ahogy ma reggel elbánt vele a többi nő előtt –, de ha a Sarandokkal és a Marne Házzal tárgyalnak, akkor lehet, hogy Elayne-t mégis megkoronázatlanul éri a vég. Meglehet, hogy a sok szép ígéret dacára, hogy majd meggyalázhat egy királynőt, csak azért tették oda, ahol van, hogy a megfelelő pillanatban megölhesse a lányt, mikor Elayne halála a lehető legelőnyösebb következményekkel jár Shiaine számára. Vagy inkább a Shiaine-t irányító Kiválasztott számára. A fickót Moridinnek hívták, és Hanlon sosem hallott róla, mielőtt először átlépte volna ennek a háznak a küszöbét. Nem mintha ez zavarta volna. Ha ennek a Moridinnek volt képe Kiválasztottnak hívni magát, hát csak tegye – Hanlon nem volt olyan ostoba, hogy megkérdőjelezze a címét. Az már sokkal jobban zavarta a férfit, hogy alighanem csak a tőr szerepét töltötte be a tervben. És amíg a tőr elvégezte, amit kellett, kit érdekelt, ha eltört munka közben? Sokkal jobban szeretett a markolatot fogó kéz, mint a csapást mérő penge lenni.

– Arany cserélt gazdát? – kérdezte. – Hallottál valamit?

– Mondtam volna – válaszolta a nő vékonyan. – És a megállapodásunk szerint most én kérdezlek ki téged!

A férfi nagy nehezen várakozó pillantás mögé rejtette a haragját. Ez a bolond némber mindig csak a palotában lakó aes sedai-okról kérdezgette, meg azokról a nőkről, akiket Vérségként emlegetett, meg a Tengeri Népről. És ráadásul buta kérdéseket. Hogy ki kivel barátkozott, és ki kivel volt rossz viszonyban. Kik beszélgettek kettesben, és kik kerülték egymást. És mit mondtak, amit hallott. Mintha semmi másra nem lett volna ideje, csak hogy a folyosókon bujkáljon, és nők után kémkedjen! Sosem hazudott a nőnek – túl nagy volt az esély arra, hogy valahonnan mégiscsak megtudja az igazat, még akkor is, ha be van zárva ebbe a házba, és szobalányként dolgozik; elvégre aes sedai volt, és ezen ez sem változtatott semmit –, de egyre nehezebb volt valami olyasmivel előállnia, amit még nem mondott, és a nő ragaszkodott ahhoz, hogy ő is szolgáljon hasznos értesülésekkel, ha meg akar tudni tőle valamit. Ennek ellenére ma volt pár apróság, amivel kielégíthette Falion kíváncsiságát – a Tengeri Népből páran elmentek, és az összes nőszemély olyan riadt volt egész nap, mintha mindnek jégcsapot dugtak volna a ruhájába reggel. Ezzel igazán be kell érnie. Őt fontos dolgok érdekelték, nem holmi átkozott pletyka!

Mielőtt azonban a nő kikérdezhette volna, kinyílt az udvarra vezető ajtó. Murellin akkora volt, hogy szinte betöltötte az egész ajtókeretet, de így is jeges hideg levegő süvített a szobába, és a szélroham megtáncoltatta az apró tüzet, teleszórta szikrával a kéményt, és vadul lobogtatta a lángokat, míg csak a hatalmas fickó be nem lökte az ajtót. Úgy tűnt, mintha egyáltalán nem érezné a hideget, de persze barna kabátja olyan durva anyagból készült, hogy vastagabb volt, mint két köpeny. És különben is, a fickó nem csak, hogy akkora volt, mint egy ökör, de olyan ostoba is. Hangos dobbanással tette le az asztalra jókora fakupáját, vastag bőrövébe akasztotta az ujját, és mogorván Hanlonra nézett.

– Te meg a nőmmel kötekedel? – motyogta.

Hanlon összerezzent. Nem azért, mert tartott Murellintől – úgy semmiképp sem, hogy egy asztal választotta el őket egymástól. Az döbbentette meg, hogy az aes sedai azonnal felpattant a székből, és felkapta a boroskancsót. Beledöntötte a gyömbért és a szegfűszeget, belelöttyintett egy adag mézet, és megrázta a kancsót, mintha ettől feloldódna minden. Aztán összehajtotta a szoknyája egy ráncát, kirántotta a forró vasat a tűzből, és belecsapta a borba anélkül, hogy megnézte volna, elég meleg-e. Még csak Murellin felé sem nézett.

– A te nőddel? – kérdezte Hanlon óvatosan. A másik fickó erre megvetően vigyorogni kezdett.

– Úgy ám, ez az ábra! Az úrnő úgy gondolta, hogy akár használhatnám is, ha neked nem kell! Szóval most már Fally és én melengetjük egymást éjszakánként!

Murellin megindult az asztal túloldala felé. Még mindig vigyorgott, de ezúttal a nőre. Odakinn egy kiáltás visszhangzott végig a folyosón, és a fickó nagyot sóhajtva állt meg. Elfakult a mosolya.

– Falion! – csengett Shiaine távoli hangja élesen. – Hozd fel Hanlont most azonnal! De siessetek!

Falion olyan gyorsan csapta le az asztalra a kancsót, hogy a bor kiloccsant. A nő még be sem fejezte a mondatot, ő már az ajtónál volt. Ha Shiaine csak egyet intett, Falion már ugrott is.

Hanlon is ugrott, bár más okból kifolyólag. Utolérte a nőt, és elkapta a karját, amint elindult a lépcsőn felfelé. Sietve hátrapislogott, és látta, hogy a konyhaajtót becsukták. Lehet, hogy Murellin mégiscsak érezte a hideget. De ennek ellenére halkan beszélt.

– Mi a fészkes fene volt ez odabent?

– Semmi közöd hozzá – válaszolta a nő kurtán. – Tudsz szerezni valamit, amitől elalszik? Valamit, amit a borába vagy a sörébe keverhetek? Mindent megiszik, bármilyen förtelmes íze is van!

– Ha Shiaine azt hiszi, hogy nem engedelmeskedem az utasításainak, ahhoz azért rohadt sok közöm van, és ezt neked is be kellene látnod, ha keringene két árva gondolat abban a Fényverte, buta fejedben!

A nő elfordította a fejét, és lenézett rá hosszú orra mellett. Olyan hideg volt a tekintete, mint egy halnak.

– Ehhez semmi közöd nincs! Shiaine szerint még mindig hozzád tartozom, ha itt vagy! De tudod, megváltozott pár dolog!

Hirtelen valami láthatatlan erő szorosan megragadta a férfi csuklóját, és elrántotta a kezét a nő ruhájáról. Valami más a torkára szorult, és olyan erősen megszorította, hogy nem kapott levegőt. Hanlon hiábavalóan kapkodott a tőre után. Falion hangja még mindig hideg maradt.

– Úgy véltem, hogy ennek megfelelően pár más dolognak is illene megváltoznia, de Shiaine nem gondolkozik túl logikusan! Azt mondja, hogy ha Moridin nagyúr úgy véli, hogy kisebbíteni óhajt a büntetésemen, hát majd tudatja vele. Moridin neki adott. Murellin arra szolgál, hogy ezt jól az eszembe véshessem. Hogy jól az eszembe véshessem, hogy én csak Shiaine kutyája vagyok, amíg mást nem mond! – A nő hirtelen mély lélegzetet vett, és a férfi csuklójáról és torkáról elmúlt a szörnyű nyomás. Még sosem érezte ilyen édesnek a levegőt. – Meg tudod szerezni nekem, amit kértem? – kérdezte olyan nyugodtan, mintha az előbb nem próbálta volna meg megölni azzal a rohadt Egyetlen Hatalommal! Hanlont már annak a puszta gondolatára is kirázta a hideg, hogy mi ért az előbb a bőréhez.

– Tudok – kezdte rekedten, aztán megállt, nyelt egy nagyot, és megdörzsölte a torkát. Olyan érzés volt, mintha a hóhér kötele rángatta volna meg a légcsövét. – Tudok neked szerezni valamit, amitől úgy elalszik, hogy soha többé nem ébred fel! – Amint biztonságos alkalma nyílik rá, kibelezi ezt a nőt, mint egy libát!

Falion megvetően horkant egyet.

– Én lennék az első, akire Shiaine gyanakszik, és több értelme lenne, ha magam vágnám fel a csuklómat, mint hogy ellenszegüljek a kívánságainak! Épp elég lesz, ha átalussza az éjszakákat! A gondolkodást meg csak hagyd rám, úgy mind a ketten jobban járunk! – a faragott lépcsőkorlátra tette a kezét, és felnézett az emeletre. – Most pedig gyere! Ha azt mondja, hogy most, akkor úgy is érti, te is tudod!

Milyen kár, hogy nem akaszthatja fel, mint egy belezésre váró libát!

Hanlon a nő után sietett, a csizmája hangosan dobogott a szőnyegen, és a léptei visszahangoztak az egész házban. Most jutott az eszébe, hogy nem hallotta, mikor a látogató elment. Hacsak a háznak nem volt titkos kijárata, amit ő még nem ismert, akkor csak a bejárati ajtón vagy a konyhában lévő ajtón távozhatott volna, vagy azon a hátsó ajtón, amihez a konyhán át vezetett az út. Úgy tűnt, találkozni fog ezzel a katonával. Talán meglepetésnek szánták. Óvatosan meglazította a tőrt az övében.

Ahogy azt várta is, az emeleti fogadószoba széles, kékkel erezett márvány kandallójában jókora tűz lobogott. A szobát szívesen kirabolta volna – az aranyozott oldalasztalkák csak úgy roskadoztak a Tengeri Nép porcelánedényeitől, és a falikárpitok és a szőnyegek is jó sok pénzt hoztak volna. Bár az egyik szőnyeg mostanra már alighanem elveszítette minden értékét. Az alacsony, takaró fedte halom a szoba közepe táján hevert, és ha a fickó, akiből állt, nem vérezte össze az alatta heverő szőnyeget teljesen, Hanlon megette volna a takaró egyik vége alól kikandikáló csizmákat.

Shiaine az egyik faragott karosszékben ült. Csinos nő volt, arannyal hímzett, kék selyemruháját díszes, fonott aranyöv fogta össze, és karcsú nyakán vaskos, nehéz aranylánc fénylett. Ragyogó barna haja még a bonyolult csipkehálóban is a válla alá omlott. Első pillantásra törékenynek tűnt, de volt valami állati a vonásaiban, és hatalmas, barna szemét sosem érintette meg a mosolya. Épp egy csipkeszegélyes keszkenővel törölgette az aprócska tőrt, aminek a markolatát egyetlen hatalmas rubin díszítette.

– Menj, mondd meg Murellinnek, hogy kicsit később el kellene tüntetnie egy... csomagot, Falion! – mondta nyugodtan. Falion arca olyan nyugodt maradt, mint a csiszolt márvány, de a meghajlása szinte már a padlót söpörte, és sietve távozott a szobából.

Hanlon a szeme sarkából nézte a nőt és a tőrét, aztán a letakart halomhoz lépett, és felemelte a takaró egyik csücskét. Üveges, kék szemek bámultak fel rá. A férfi arca valóban kemény lehetett életében. A holtak vonásai mindig lágyabbak voltak. Úgy tűnik, hogy nem volt sem olyan okos, sem olyan óvatos, mint amilyennek Falion mondta. Hanlon visszaengedte rá a takarót, és felegyenesedett.

– Valami olyasmit mondott önnek, amivel nem értett egyet, úrnőm? – kérdezte lágyan. – Ki volt?

– Több olyasmit is mondott, amivel nem értettem egyet! – a nő felemelte a tőrt, és megvizsgálgatta, hogy a penge elég tiszta-e, aztán könnyedén belecsúsztatta az övéről lógó, aranyozott hüvelybe. – Azt mondd meg inkább, hogy tényleg te vagy-e Elayne gyermekének apja?

– Nem tudom, ki csinálta a kölyköt – válaszolta a férfi szárazon. – Miért érdekli, úrnőm? Azt hiszi, ez meglágyítana? Az utolsó némbert, aki azzal jött, hogy felcsináltam, beledobtam egy kútba, hátha az lehűti a fejét, és gondoskodtam róla, hogy ott is maradjon!

Az egyik oldalsó asztalkán egy hosszú nyakú ezüstkancsó állt, és két veretes ezüst boroskupa.

– Biztonságos ebből innom? – kérdezte, és belenézett a két kupába. Mindkettő alján bor csillogott, de egy kis adalékanyaggal az egyik tartalma könnyen legyengíthette a mostanra már halott látogatót annyira, hogy a nő végezhessen vele.

– Catrelle Mosenain, egy vasmunkás lánya Meerone-ból – mondta a nő olyan könnyedén, mintha ezt mindenki tudta volna, és a férfi kis híján pislogott döbbenetében. – És szétverted a fejét egy kővel, mielőtt a kútba dobtad volna, nyilván azért, hogy ne szenvedjen annyit, míg megfullad! – Honnan tudta a kis szotyka nevét? És honnan tudta, hogy előtte leütötte? Hiszen a névre még Hanlon maga sem emlékezett! – Nem, nem hinném, hogy ellágyulnál bármitől is, de utálnék arra gondolni, hogy Elayne úrnőt csókolgatod, és én nem tudok róla! Egyszerűen utálnám!

Hirtelen ránézett a kezében lévő, vérfoltos csipkekeszkenőre, összevonta a szemöldökét, kecsesen felkelt, a kandallóhoz libbent, és a lángok közé dobta a kis kendőcskét. Megállt, és melengette magát a tűz mellett – még csak rá sem nézett a férfira.

– El tudnád intézni, hogy pár seanchan nő megszökjön? Az lenne a legjobb, ha ezek közül a sul'damok közül és a damanek közül is megszöknének páran – kicsit még bizonytalanul használta az idegen kifejezéseket –, de ha az nem megy, akkor beérem azzal is, ha pár sul'dam elszabadul. Majd kiszabadítják a többieket!

– Talán! – Vér és hamu, ez a nő ma még Falionnál is sokkal csapongóbb! – Nem lesz egyszerű, úrnőm! Mindegyiküket szigorúan őrzik!

– Nem azt kérdeztem, hogy egyszerű lesz-e! – mondta Shiaine, és a lángok táncát nézte. – És át tudnád szervezni úgy az őröket, hogy elvonj párat az élelmiszerraktárak mellől? Meglehetősen örülnék neki, ha némelyik végre tényleg leégne! Unom már, hogy mindig kudarcot vallanak a kísérletek!

– Azt nem tehetem meg – motyogta a férfi. – Nem, hacsak nem akarja, hogy utána azonnal bujkálni kezdjek! Olyan alaposan nyilvántartják a parancsokat, hogy attól még egy cairhieni is rosszul lenne! És különben sem érnénk vele sokat, hiszen azokon az átkozott Kapukon át szekérszám hozzák az élelmet mindent tetves nap! – Igazság szerint egyáltalán nem bánta, hogy ez így van. Nem tetszett neki, ahogy áthozták az élelmet, de nem bánta, hogy így van. Úgy vélte, hogy a palotában kezdenének utoljára éhezni, de már épp elég ostromot élt át a gyűrű mindkét oldalán ahhoz, hogy tudja, mi az, és soha többé nem akarta megfőzni a csizmáját, hogy ne haljon éhen. De Shiaine ragaszkodott a tüzekhez.

– Újabb válasz, amire nem voltam kíváncsi – a nő megrázta a fejét, de még mindig a kandallóba nézett, és nem Hanlont figyelte. – Bár erről talán gondoskodhatunk. Milyen közel állsz ahhoz, hogy valóban... élvezd Elayne megkülönböztetett figyelmét? – fejezte be a kérdést kényeskedve.

– Közelebb, mint aznap, mikor megérkeztem a palotába – mordult fel a férfi, és dühösen meredt a nő hátára. Igyekezett nem megsérteni azokat, akiket a Kiválasztottak fölébe helyeztek, de a kis ribanc igencsak próbára tette a türelmét! Úgy el tudná törni azt a karcsú nyakacskát, mint egy faágat! Hogy ne is gondoljon arra, hogy a legszívesebben megfojtaná a nőt, teletöltötte az egyik kupát, és kézbe vette, bár esze ágában sem volt beleinni. És persze bal kézzel csinálta mindezt. Az, hogy már volt egy hulla a szobában, még korántsem jelentette azt, hogy a nő nem akarta felvinni kettőre a számukat. – De csak lassan haladhatok! Tudja, nem olyan a helyzet, hogy egyszerűen sarokba szoríthatnám, aztán lecsiklandozhatnám róla az alsóneműt is!

– Ezt gondoltam – mondta Shiaine fojtott hangon. – Nem az a fajta nő, akihez szokva vagy!

Nevetett! Vajon rajta szórakozott ilyen jól? Hanlon alig bírta megállni, hogy ne dobja el a kupáját, és ne fojtsa meg az arcátlan szukát.

Shiaine hirtelen megfordult, és a férfi pislogva nézte, ahogy a nő visszacsúsztatja a tőrt a hüvelyébe. Észre sem vette, hogy fegyvert rántott! Gondolkozás nélkül belekortyolt a borba, és kis híján megfulladt ijedtében, mikor rájött, hogy mit tett.

– Szeretnéd látni, ahogy felprédálják Caemlynt? – kérdezte Shiaine.

– Ha volna pár jó emberem és tiszta utam a kapukig, akkor szeretném bizony! – A bornak biztonságosnak kellett lennie. Az, hogy két kupa volt kikészítve azt mutatta, hogy a nő is ivott; de még ha a férfi kupáját kapta volna is fel, nem lehetett már benne sok méreg. Annyi sem, ami egy egeret leterített volna. – Ezt akarja? Én is éppolyan pontosan teljesítem az utasításait, mint bárki más! – Leginkább akkor, ha tudta, hogy így élheti túl a legkönnyebben a helyzetet, vagy ha egyenesen a Kiválasztottaktól kapta őket. Inkább tudatlanul ment volna a halálba, mint hogy ellenszegüljön egy Kitaszítottnak. – De néha sokat segít, ha az ember többet tud annál, mint hogy „menj ide, tedd azt”! – Ha elmondaná, hogy mit akar elérni Caemlynben, talán segíthetnék, hogy hamarabb eljussunk oda!

– Természetesen! – A nő minden foga kivillant, úgy mosolygott, de a szemei olyan tompák maradtak, mint két barna kő. – De először mondd csak el, miért véres a kesztyűd?

Hanlon visszamosolygott rá.

– Egy zsebmetszőnek nem volt ma szerencséje, úrnőm! – lehet, hogy a nő küldte a gazembert, de az is lehet hogy nem: Hanlon ennek ellenére Shiaine-t is felvette azok közé, akiknek okvetlenül el fogja vágni a torkát. És Marillin Gemalphint is sietve hozzátette. Végtére is ha csak egy túlélő maradt, akkor senki sem cáfolhatta meg, mikor elmesélte, mi történt.

Tizenhatodik fejezet

A tárgyalás tárgya

A reggeli nap még nem sokkal emelkedett a látóhatár fölé, és Tar Valon közelebbi partját sűrű árnyékok borították, de a mindent betakaró hó már fényesen ragyogott. A magas, fehér falak mögé rejtőző város is mintha önálló fénnyel sütött volna. Minden büszke tornyán zászló lobogott. Egwene aranyderes heréltjén ült, és a város feletti folyópartról nézte. Úgy érezte, a tornyok még sokkal messzebb vannak, mint a valóságban. Az Erinin itt több mint két mérföld széles volt, és két ágra bomlott. Az Alindrelle Erinin és az Osendrelle Erinin körbefolyta a várost, és úgy tűnt, mintha Tar Valon egy hatalmas tó közepén lenne. Elérhetetlennek tűnt, bár masszív kőhidak kötötték össze a parttal, amik jócskán a víz fölé magasodtak, hogy áthajózhassanak alattuk a legnagyobb folyami vitorlások is. A Fehér Torony maga úgy emelkedett ki a város szívéből, mint egy hihetetlen magasságokba törő, hófehér nyílvessző, és Egwene honvágyat érzett a puszta láttára. Nem a Folyóközbe vágyott vissza, hanem a Toronyba. Most már az volt az otthona. Hirtelen füstfoltot vett észre. Vékonyka, fekete vonal emelkedett a folyó túlpartján. A lány összeráncolta a homlokát. Daishar türelmetlenül dobogott a hóban, de elég volt megveregetnie a nyakát, hogy az állat lecsillapodjon. A lovasának sokkal több kellett volna ahhoz, hogy végre megnyugodjon. A honvágy volt még a legkevésbé rossz az egészben. A többihez képest szinte el is törpült.

Nagyot sóhajtott, és nyerge magas kápájára eresztette a kantárt, majd felemelte jókora, rézpántos látcsövét. A köpenye hátracsúszott, és szabadon hagyta az egyik vállát, de nem törődött a jeges hideggel, ami fehér párává fagyasztotta a leheletét, és kesztyűs kezével elárnyékolta az elülső lencsét, nehogy rácsillanjon a kelő nap fénye. A város falai közelebb ugrottak hozzá. Az északi kikötő magas, görbe karjára összpontosított, és nézte, ahogy a masszív mólók a folyó felső áramlatába vágnak. A kikötőt körbevevő bástyák tetején céltudatosan mozogtak az emberek, de ebből a távolságból azt is alig tudta megkülönböztetni, hogy férfiak-e, vagy nők. Egwene ennek ellenére örült, hogy nincs rajta a hét csíkos amyrlin stóla, és hogy az arcát jól elrejti a csuklya – ki tudja, odafenn nem volt-e valakinek egy, az övénél is erősebb látcsöve! Az ember vágta kikötő széles száját jókora vaslánc zárta el. Alig pár lábnyival lengett a víz színe fölött. Aprócska pontok cikáztak körülötte – a búvármadarak mellett látszott csak igazán, milyen hatalmas is a lánc. Egy-egy férfilépés hosszú láncszeméhez két ember kellett volna, hogy megemelje. Egy evezőshajó átsiklott volna alatta, de nem volt olyan valamirevaló méretű hajó, ami bejuthatott volna Tar Valonba, ha a város úrnői nem akarják. De persze a lánc csak az ellenséget tartotta kinn.

– Ott vannak, Anya! – mormolta Gareth nagyúr, és Egwene lejjebb eresztette a látcsövet. A hadvezére zömök férfi volt, egyszerű mellvértet viselt dísztelen barna kabátja felett, és sem aranyozás, sem hímzés nem csillant rajta sehol. Az arca kemény volt és napcserzett, ez még a sisakrostély mögül is látszott, de az évek egyfajta különös, megnyugtató szilárdsággal ruházták fel vonásait. Az embernek csak rá kellett néznie Gareth Bryne-re, hogy tudja, ha a Végzet Verme a lába előtt nyílna meg és ontaná elő pokolfajzatait, a férfi elnyomná a félelmét, és tenné, amit tennie kell. És a többiek követnék oda is. Csatatérről csatatérre bebizonyította, hogy ő aztán ismeri a győzelemhez vezető utat, és nem habozik átvinni rajta az embereit sem. Jó, hogy ilyen ember követi, gondolta Egwene, és a tekintetével követte a férfi felfelé mutató kezét.

Az egyik földnyelv mögül most bukkant elő öt, hat – nem, hét! – folyami hajó, és sebesen szántották az Erinin vad habjait. Nagy hajók voltak ahhoz képest, hogy folyón vitorláztak, az egyiknek három árboca is volt, és háromszögletű vitorláik csak úgy feszültek a reggeli szélben, míg hosszú evezőik sebes, egyenletes csapásokkal hasították a kékeszöld vizet, hogy minél gyorsabban célba érjenek. A hajókról csak úgy áradt a sebesség iránti vágy, a vágy, hogy mielőbb Tar Valonban lehessenek. A folyó elég mély volt ahhoz, hogy akár hallótávolságra megközelíthették volna a partot, és nem futnak zátonyra, de ez a hét hajó szinte libasorban haladt, és a kormányosok mindent megtettek, hogy a heves szél ellenére is az Erinin közepén maradjanak. Az árbocok tetején emberek kémlelték a partot, de nem a homokpadokat lesték. Tulajdonképp semmi félnivalójuk nem volt, amíg nem jutottak olyan közel, hogy íjjal lehessen lőni őket. Igazság szerint Egwene könnyedén felgyújthatta volna a hajókat onnan, ahol ült, vagy ami még ennél is egyszerűbb volt, könnyedén lyukat vághatott volna az aljukba, hogy elsüllyedjenek. Alig pár másodpercébe tellett volna. De ha megteszi, akkor a fedélzeten utazók közül páran biztosan megfulladnak. A folyó sodra erős volt, telis-tele örvénnyel, és a víz jéghideg volt. A hajók messze voltak a parttól – azok sem érnének ki ebben a hidegben, akik egyébként pompásan úsznak. De még ha csak egyetlen egy ember halna meg, az is azt jelentené, hogy fegyverként használta az Egyetlen Hatalmat. Egwene megpróbált úgy élni, mint aki már letette a Három Esküt, és az Eskük mindennél biztosabban megvédték a hajókat tőle és a többi nővértől. Egyetlen olyan aes sedai sem tudta volna a hajókra irányítani azokat a fonatokat, aki már letette a fogadalmat az Esküpálcára, sőt, alighanem meg sem tudták volna formálni őket, ha csak nem győzik meg magukat róla, hogy a hajón utazók közvetlen életveszélybe sodorják őket. De láthatóan sem a kapitányok, sem a legénységük nem hitt ebben.

Ahogy a hajók közelebb értek, a távolság által alig hallhatóvá fakult kiáltásokat sodort feléjük a szél. Az árboc tetején őrködő matrózok rá és Garethre mutogattak, és hamar egyértelművé vált, hogy azt hiszik, egy nővért és az őrzőjét látják. Vagy legalábbis a kapitányok nem merték megkockáztatni, hogy esetleg nem azok. Pár másodperccel később az evezők már gyorsabban csapkodtak. Nem sokkal, csak egy kicsit, de láthatóan az evezősök így is minden erejüket beleadták, hogy tovább gyorsítsák a hajót. Az első hajó fedélzetén egy nő, alighanem a kapitány, a karját lengette, mintha még nagyobb erőfeszítésre akarná bírni az embereit, és egy maroknyi matróz fel-alá kezdett rohangálni a fedélzeten. Amott meghúztak egy kötelet, máshol jobban a szabadjára engedték, hogy megváltozzon egyik-másik vitorla szöge, de Egwene nem látta, hogy bármiféle haladást elértek volna. A fedélzeten persze nem csak matrózok voltak, és az utasok nagy része a korláthoz tömörült. Páran előszedték a saját látcsövüket. A többségük mintha azt méregette volna, hogy mikor érik már el a kikötő biztonságát. Egwene eljátszott a gondolattal, hogy megfon egy fényrobbanást, egy hirtelen lángcsóvát, vagy csak egy mennydörgésszerű hangot, épp egy kicsivel a hajók felett. Akkor aztán mindenki ráébredne, hogy nem a távolság és nem a sebesség óvja meg őket, hanem csak az, hogy a Három Eskü köt minden aes sedai-t. Tudniuk kell, hogy csak az aes sedai-ok miatt voltak biztonságban a folyón!

Egwene nagy levegőt vett, megrázta a fejét, és magában jól összeszidta magát. Az az egy aprócska fonat is felhívná rájuk a városbéliek figyelmét, sokkal inkább, mint az, hogy feltűnt egy nővér a folyóparton. A nővérek gyakorta lerándultak a partra, hogy Tar Valont és az Erinint bámulják. És még ha csak egy hasonló erőfitogtatással válaszolnának is a fonatára, az efféle vetélkedéseknek sosem lehetett véget vetni, ha egyszer valaki elkezdte őket. És ha belefognak ebbe a versenybe, ki tudja, mikor csúszik ki az irányításukból az egész! Erre túl sok eshetőség volt mostanában, és az elmúlt öt napban csak romlott a helyzet.

– A kikötőmester sosem engedett be egyszerre nyolcnál vagy kilencnél több hajót, mióta megérkeztünk – mondta Gareth. mikor az első hajó elhaladt előttük –, de a kapitányok láthatóan kidolgozták, milyen ütemben érkezzenek. Nemsokára feltűnik majd még egy csapat, és épp akkor fogják elérni a várost, mikor a toronyőrség már meggyőződött arról, hogy ezek itt azért jöttek, hogy a Torony zsoldjába álljanak. Jimar Chubain elég értelmes ahhoz, hogy ne tudjak bejuttatni egy embert sem a városba. A kikötőkben több katonája van, mint a hidakat kivéve bárhol másutt, de a város többi pontján nem állomásoztat csapatokat. Ez persze hamarosan megváltozik. A hajók a hajnal első fényénél indulnak, és napszálltáig folyamatosan érkeznek ide is, és a déli kikötőbe is. Ez a pár hajó nem hozott annyi katonát, mint a legtöbb hasonló kis flotta szokott. Minden terv zseniálisnak tűnik, amíg el nem jön a napja, hogy próbára tegyék, Anya, de akkor alkalmazkodni kell a körülményekhez, vagy azok legyűrik az embert!

Egwene elkeseredetten nyögött egyet. Csak azon a hét hajón legalább kétszáz ember utazott! Páran közülük alighanem kereskedők, árusok, vagy más, ehhez hasonló ártatlan utazók, de az alacsonyan álló nap fénye sisakokon, mellvérteken, és bőrzekékre varrt lánckorongokon csillant meg. Hány hajórakomány katona érkezett minden nap? Akárhányan voltak is, az biztos, hogy Tar Valonba folyamatosan érkeztek az emberek, hogy szolgálatra jelentkezzenek Jimar Chubain főkapitány seregébe.

– Miért sietnek mindig úgy a férfiak, hogy öljenek, vagy megöljék őket? – motyogta dühösen. Gareth nagyúr nyugodtan nézte. Úgy ült jókora, csíkos orrú, széles pej heréltjén, mint egy szobor. Egwene néha úgy érezte, megérti egy részét annak is, ahogy Siuan érez a férfi iránt. Néha ő is a legszívesebben megijesztette volna, csak hogy lássa, milyen, amikor megijed! Sajnos azonban ő maga is éppolyan jól tudta a választ a kérdésére, mint a férfi. Legalábbis ami a katonának álló férfiakat illette. Ó, persze, volt egy csomó ember, aki azért állt be egy seregbe, mert olthatatlan lelkesedés fűtötte az ügy iránt, mert elkötelezett volt, és meg akarta védeni, amit jogszerűnek és szentnek tartott, és volt aki a kalandot kereste, bármilyen furcsa elképzeléseik voltak is a dologról, de a szomorú tény mégiscsak az volt, hogy azért, ha valaki pikát vagy lándzsát fogott a kezébe, kétszer annyi pénzt kapott, mint azért, ha valaki más ökrét hajtotta szántáskor, és még másfélszer ennyit, ha jól bánt a lóval, és a lovassághoz került. A számszeríjasok és az íjászok valahol a két másik csoport között kerestek. Bárki, aki másnak dolgozott, és arról álmodozott, hogy egy szép nap lesz egy saját gazdasága vagy egy kis boltja, vagy hogy összegyűjthet egy akkora vagyonkát, hogy a fia majd megvalósítsa az álmait, ezer és ezer mesét hallott arról, hogy az emberek elmentek öt, tíz évre katonáskodni, és annyi arannyal tértek haza, hogy életük végéig kényelemben éltek. És akkor még ott voltak azok a legendák is, amik a közemberből hadvezérré vagy főnemessé emelt katonákról szóltak. A szegény ember számára, mondta Gareth Bryne keményen, sokkal szebb látvány volt egy lándzsa boldogabbik vége, mint hogy valaki más lovának a hátsóját nézze. Keserű gondolat, de Egwene úgy vélte, a hajón utazó férfiak is hasonlóképp érezhetnek. De persze ő is ilyen emberekből toborozta a seregét! Minden egyes emberre, aki le akarta taszítani a trónbitorló amyrlint, minden egyes emberre, aki tudta, hogy ki Elaida, és mit tett, legalább tíz, ha nem száz olyan jutott, aki csak a zsoldért csatlakozott hozzájuk. A hajón utazók némelyike most feltartotta a kezét, hogy mutassa a kikötő falán őrködő katonáknak, hogy nincs náluk fegyver.

– Nem – mondta, és Gareth nagyúr sóhajtott egyet. A férfi hangja nyugodt maradt, de mikor végre megszólalt, nem mondott megnyugtató híreket.

– Anya, amíg a kikötők nyitva vannak, Tar Valon többet eszik, mint mi, és ahelyett, hogy elgyengülnének az éhségtől, a toronyőrség tagjai csak erősebbek és nagyobbak lesznek. Nem hinném, hogy Elaida megengedné, hogy Chubain kitörjön, és meglepetésszerűen megtámadjon minket, bármennyire szeretném is, hogy így legyen. Minden nap, amivel tovább várunk, csak nőni fog a számla, amit meg kell fizetnünk a hentesnek, ha eljön a csata napja. Már a kezdetek kezdetén megmondtam, hogy végül majd meg kell támadnunk a várost, és ezt azóta is fenntartom. De minden más megváltozott. Utasítson rá pár nővért, hogy most azonnal segítsen a falakon belülre engem és az embereimet, és elfoglalom Tar Valont! Nem lesz tiszta ügylet! De sosem az! Ám mégis el tudom foglalni önnek a várost! És sokkal kevesebben halnak meg, mintha tovább várakozna!

Egwene gyomra összeszorult, olyan erősen, hogy levegőt is alig kapott. Lassan, lépésenként elvégezte a novíciák gyakorlatát, hátha az ellazítja. A folyó a partok között siklott tovább sebesen, és úgy kellett irányítania, hogy nem erőlteti rá az akaratát, úsznia kellett az árral, nem szembeszállnia vele! Lassan ráborult a nyugalom.

Túl sokan gondolkoztak már el azon, mi mindenre lehetne még használni a Kapukat, és a maga módján Gareth Bryne volt a legrosszabb közülük. Neki a háború volt a mestersége, és nagyon jó mesterember volt. Amint megtudta, hogy a Kapukon át egyszerre nagyobb csapat ember is átvonulhat, rögtön rájött, milyen hasznos ez így, háború idején. Még Tar Valon magas falai, amik túl messze voltak ahhoz, hogy bárki bevegye őket katapulttal, és addig fonták át őket az Egyetlen Hatalom fonataival, míg a legerősebb ostromgépek sem tehettek kárt bennük, még Tar Valon magas falai sem állhattak ellent egy olyan hadseregnek, amelyik tudott Utazni. De akár rájött Gareth Bryne, akár nem, ez másnak is hamar az eszébe fog jutni. A hírek alapján az asha'manek már alkalmazták is ezt a cselt. A háború mindig is ocsmány volt, de most még jobban el fog fajulni.

– Nem – válaszolta. – Tudom, hogy sokan meg fognak halni, mielőtt ennek vége lenne! – A Fény könyörüljön rajta, elég volt behunynia a szemét, és már látta is a halottakat és a sebesülteket! És még többen pusztulnak el, ha rossz döntést hoz, és nem csak ebben az egy kérdésben. – De életben kell tartanom a Fehér Tornyot, hogy szembeszállhassunk a Sötétséggel a Tarmon Gai'donnál, hogy megóvhassuk a világot az asha'manektől, és a Torony meghal, ha Tar Valon utcáin nővér fordul nővér ellen! – Ez már megtörtént egyszer. Még egyszer nem eshet meg! – Ha a Fehér Torony elpusztul, meghal a remény! Azt hittem, ezt nem kell még egyszer elmagyaráznom önnek!

Daishar felhorkant, és felvetette a fejét. Úgy rázta magát, mintha megérezte volna lovasa ingerültségét, de Egwene határozottan megrántotta a kantárt, lecsillapította a lovat, aztán visszacsúsztatta a látcsövet a nyeregről lógó kis bőrtasakba. A búvármadarak feladták a halászást, és a kikötő száját elzáró lánc lassan leereszkedett. Jóval a víz alá merül még mielőtt az első hajó odaérne. Milyen rég lehetett az, hogy ő maga Tar Valonba érkezett épp ezen az útvonalon, mint amin most a hajók jöttek? Szinte már nem is emlékezett rá. Mintha Korokkal ezelőtt lett volna. Az egy másik lány volt, aki leszállt a hajóról, és találkozott a novíciák főnökasszonyával, egy másik lány, nem ő.

Gareth keserűen elfintorodott, és megrázta a fejét. De hát Egwene nem is várta tőle, hogy ilyen könnyen feladja!

– Életben kell tartania a Fehér Tornyot, Anya, de az én dolgom az, hogy átadjam önnek, hacsak nem változott valami, amiről én még nem tudok! Nem vagyok vak, látom, ahogy a nővérek sugdolóznak, és a válluk felett pislognak körbe; látom, akkor is, ha nem tudom, hogy mit jelent! Ha még mindig kell önnek a Torony, akkor meg kell támadnunk Tar Valont, és minél előbb támadunk, annál kevesebb ember hal meg!

Hirtelen mintha a reggel is elsötétedett volna, bár egyetlen felhő sem árnyékolta be a napot. Egwene tudta, hogy bármit tesz, a halottak hegymagas halomba tornyosulnak, de életben kellett tartania a Fehér Tornyot. Életben kellett tartania! Mindegyik választási lehetőség rossz volt, de ilyenkor is meg kellett találnia a legelviselhetőbb utat.

– Itt már eleget láttam – mondta halkan. Még egyszer átpillantott a város mögül emelkedő, vékonyka füstoszlopra, majd megfordította Daishart, és elléptetett a folyóparttól száz lépésre kezdődő fák felé. A kísérete ott várakozott az örökzöld magyalok és a télen csont kopár bükkök és nyírfák között.

Kétszáz könnyűlovas várt rá, kemény bőrmellvért, vagy a kabátjukra varrt fémkarikák védték őket. Alighanem nagy feltűnést keltettek volna, ha ők is kilovagolnak a partra, de Garethnek sikerült meggyőznie, hogy szüksége van ekkora fegyveres, lándzsás, rövid íjas kíséretre. A túlsó partról felszálló, vékonyka füstoszlop kétség kívül égő szekereket jelentett. Ismét elpusztítottak egy élelmiszer szállítmányt. Ezek csak kis tűszúrások voltak, de minden éjszaka megszurkálták a sereget. Néha csak egyszer, néha kétszer, háromszor is, és mostanában már reggel mindenki a füstöt kereste elsőnek. Egyelőre lehetetlennek tűnt elkapni a rablócsapatokat. Az üldözőket hirtelen hózápor vakította el, vagy fagyos szélvihar zavarta vissza, de olyan is megesett, hogy a nyomok egyszerűen eltűntek, és az utolsó patanyom mögött szűzfehéren, simán csillogott a hó. A saidar maradványai elárulták, hogy a fegyvereseket nővérek is segítik, és semmi értelme nem lett volna megkockáztatni azt, hogy ha Elaidának esetleg ezen a parton is vannak emberei, akkor kisebb kísérettel szaladjanak beléjük. Elaida alighanem kevés dolognak örült volna annyira, mintha a kezébe kaparinthatja Egwene al'Vere-t.

Persze a lány kísérete nem csak katonákból állt. Sheriam, a Krónikaőr mellett még hat másik aes sedai is elkísérte a ma reggeli kilovaglásra, és akinek volt őrzője, az azt is magával hozta, úgyhogy a nővérek mögött nyolc férfi várakozott különös, színváltó köpenyben. Az anyag szédítő villogással lebbent meg, ahányszor csak belekapott a vad reggeli szél, amúgy meg mintha eltüntette volna a férfiakat és a lovakat, ahol rájuk borult. Az őrzők tisztában voltak azzal, hogy veszélyben vannak – a fosztogatókról ők is tudtak –, és azt is érezték, hogy a nővérek pattanásig feszültek. Úgy méregették a környező fákat, mintha a lovasság ott sem lenne. Számukra a tulajdon aes sedai-juk védelme volt a legfontosabb, és azt senki másra nem bízták volna. Sarin, a fekete szakállas, zömök fickó, aki olyan széles volt, hogy átlagos magassága dacára is szinte törpének tűnt, olyan közel állt Nisaohoz, hogy szinte eltakarta az aprócska Sárga nővért, és Jori is nyomasztóan tornyosult Morvrin fölé, bár tulajdonképpen alacsonyabb volt az aes sedai-nál. Még Sarinnál is szélesebb volt, de a cairhieniek közt is alacsonynak számított. Myrelle három őrzője, mármint az a három, akit sajátjának mert elismerni, olyan szorosan vette körbe a nőt, hogy csak akkor indulhatott volna el bármerre is, ha előbb félrelöki valamelyik emberét. Anaiya Setaganája, nyurga volt, sötét hajú, és éppolyan gyönyörű, mint amilyen csúf a hozzá tartozó nővér, és most kis híján egymaga körbevette az aes sedai-t. A karvalyorrú, sebhelyes arcú Terval pedig Beonint védte ugyanilyen elszántan. Carlinyának nem volt őrzője – ez a Fehérek között elég gyakran megesett –, de most ő is úgy méregette a férfiakat a csuklyája mélyéből, mintha azon gondolkozna, hogy itt helyben megköt valakit.

Egwene még nem is olyan rég mindent megtett volna, hogy ne lássák együtt ezzel a hat nővel. Ők hatan és Sheriam is hűséget esküdtek neki. Mindenkinek más oka volt rá, és sem ők, sem pedig Egwene maga nem akarta, hogy ez kiderüljön, vagy hogy bárki más akárcsak gyanakodjon is a valódi helyzetre. Az ő segítségükkel tudta titokban befolyásolni az eseményeket, mikor még mindenki azt hitte, hogy ő csak egy báb, egy kislány, akit játékból amyrlinnek neveztek ki, és akit úgy használhat a Torony Csarnoka, ahogy csak jónak látja. Akinek egy szavát sem veszik komolyan a többiek. A Csarnoknak le kellett számolnia ezzel a tévhittel, mikor rávette őket, hogy háborút hirdessenek Elaida ellen, és ismerjék végre be, hogy attól fogva ezt akarják, hogy elhagyták a Tornyot, de azóta a Csarnok és az ajahok is rettegtek tőle, hogy mit tesz legközelebb, és megpróbálták elérni, hogy időben értesüljenek róla, és hogy csak olyasmi juthasson az eszébe, ami nekik is tetszene. Az Ülnökök lepődtek meg a legjobban, mikor Egwene beleegyezett, hogy tanácsadókat jelöljenek ki mellé. Minden ajahból egy olyan tapasztalt és bölcs nővért jelöltek ki, aki majd segíti a munkájában. Persze nyilván azt hitték, hogy azért ment bele, mert a fejébe szállt a dicsőség, hogy a háború kérdésében keresztülvitte az akaratát. Valójában persze megmondta Morvrinnak, Anaiyának és a többieknek, hogy mindent kövessenek el azért, hogy őket válasszák mellé, és mindegyiküknek volt annyi szava az ajahjában, hogy ezt el is érje. Nem sokkal több, de ennyi még igen. Egwene meg is hallgatta a tanácsaikat, bár nem mindig fogadta meg, amit mondtak, és most már hetek óta így ment a dolog – legalább már nem kellett titkos találkozókat szerveznie, vagy rejtjeles üzeneteket váltania velük.

Most mégis úgy tűnt, hogy a társaság kibővült, miközben Egwene a Tornyot fürkészte.

Sheriam a köpenyén kívül hordta a rangjához járó, keskeny kék stólát. Végtelenül szertartásosan hajolt meg a nyeregben ülve. A lángszín fürtű nő néha hihetetlenül kimért volt.

– Anya, Delana ülnök kíván beszélni önnel! – mondta, mintha Egwene nem látta volna maga is, hogy a zömök Szürke nővér ott kucorog foltos kancáján, ami majdnem olyan sötét volt, mint Sheriam fekete lábú hátasa. – Fontos ügyben kereste fel, legalábbis azt mondja! – és a hangjában csendülő, enyhe megvetés arra utalt, hogy Delana nem volt hajlandó elárulni neki, mi az. Sheriam nem szerette az ilyesmit. Nagyon féltékeny volt a helyzetére.

– Négyszemközt, Anya, ha lehet! – mondta Delana, és hátralökte a csuklyáját. Elővillant szinte ezüstszín haja. A hangja meglepően mély volt nő létére, de nem úgy hangzott, mint aki valóban sürgető és fontos hírekkel érkezett.

Egwene-t meglepte a nő felbukkanása. Delana gyakran mellé állt, mikor a Torony Csarnoka épp azon vitatkozott, hogy melyik kérdés tartozik az Elaidával vívott háború tárgykörébe, és melyik nem. A háború dolgában ugyanis a Csarnoknak egyhangúan támogatnia kellett Egwene döntéseit, és ezt még azok az Ülnökök sem nyelték le egykönnyen, akik pedig támogatták, hogy Elaida ellen hivatalosan hadat üzenjenek. Meg akarták dönteni Elaida uralmát, de ha csak rajtuk múlt volna, ítéletnapig vitatkoznak minden apróságon. Igazság szerint Delana támogatása legalább annyit ártott Egwene ügyének, mint amennyit használt. Az egyik nap maga volt a Szürke diplomata megtestesült képe, és csak a közös megegyezés érdekelte, másnap pedig olyan szívósan védelmezte a saját álláspontját, hogy azzal minden egyes Ülnököt magára haragított. És másképp is megbolygatta a törékeny békességet. Most már nem kevesebb, mint háromszor követelte, hogy a Csarnok hirdesse ki, hogy Elaida a Fekete ajah tagja. Ez minden esetben elkerülhetetlenül kínos csendhez vezetett, amit csak az tört meg, ha végül valaki kényszeredetten az ülés berekesztését javasolta. Kevesen akartak nyíltan beszélni a Fekete ajahról. Delana persze mindenről hajlandó volt nyíltan beszélni, arról, hogy hogyan találnak megfelelő ruházatot a kilencszáznyolcvanhét novíciának, éppúgy, mint arról, hogy vajon a nővérek között vannak-e, akik titokban Elaidát támogatják. Ettől a témától is minden Ülnök hátán felállt a szőr. Ami csak még érthetetlenebbé tette, hogy miért lovagolt ki ilyen korán, és a tetejébe egyedül! Eddig még sosem látogatta meg Egwene-t, csak legalább két-három másik Ülnök társaságában. Delana sápadt kék szeme azonban semmivel sem árult el többet, mint kifejezéstelen aes sedai arca.

– Lovaglás közben – biccentett beleegyezően Egwene. – Hagyjatok magunkra egy kicsit – tette hozzá, mikor Sheriam szóra nyitotta a száját. – Kérlek, te is maradj hátra a többiekkel!

A Krónikaőr zöld szeme elkeskenyedett; könnyen lehet, hogy megharagudott. Hatékony Krónikaőr volt, és elszántan dolgozott – minden reményét Egwene-be vetette, és nem csinált titkot abból sem, hogy mennyire utálta, ha kimarad az amyrlin egyik megbeszéléséből. De akár mérges volt, akár nem, most beleegyezően hajtotta meg a fejét, és csak egy kicsit habozott. Sheriam nem mindig tudta, hogy melyikük is parancsol a másiknak, de most belátta, hol a helye.

A terep emelkedni kezdett, ahogy távolodtak a folyótól. Nem dombok követték egymást, hanem egyszerűen csak egyetlen, folyamatos emelkedő húzódott a nyugaton tornyosuló hatalmas csúcs felé, ami szinte kigúnyolta a hegy nevet is. A Sárkánybérc mellett még a Világ Gerince is eltörpült volna, de a Tar Valon körüli, viszonylag sík vidéken egyenest úgy tűnt, mintha a hósipkás hegy egészen az égig érne. Mikor, mint most is, vékony füstoszlop szállt a csúcsból a felhők felé, csak még magasabbnak tűnt a hegy. Persze ami innen is vékony füstoszlopnak tűnt, az odafenn egészen másmilyen lehetett. A fák a bérc alsó felén éltek csak meg, és még soha senki sem érte el a csúcsot, sőt, még a közelébe sem jutott a legmagasabb szikláknak, bár a legendák szerint a lejtőket vastagon borították azoknak a csontjai, akik a hiábavaló próbálkozás közben pusztultak el. Persze azt senki sem tudta volna megmondani, hogy miért akarná bárki is megmászni a Sárkánybércet!

A bérc hatalmas árnyéka esténként néha egész a városig húzódott. A környéken élők éppúgy hozzászoktak ahhoz, hogy az egész vidéket a Sárkánybérc fenyegetően felemelt ujja uralja, mint ahogy azt is megszokták, hogy a Fehér Torony ragyogó oszlopa a város falai fölé emelkedve mérföldekre fénylik Tar Valontól. Mind a kettő időtlen idők óta ott volt a vidéken, nem változott, nem is fog változni soha, és különben is, az emberek életét a termés és a kereskedelem irányította, nem a hegyek vagy az aes sedai-ok.

Az aprócska falvakban a házakat zsúptető vagy csillogó pala fedte, és a hóban játszadozó gyermekek, vagy a kútról vizet hordó nagyobb kölykök éppúgy megbámulták az útnak nevezett sáros nyomvonalon átlovagoló katonákat, mint a nagyobb, száz fős településeken. A katonák egyikénél sem lobogott zászló, de némelyikük hátára rá volt hímezve Tar Valon lángja, és az őrzők különleges köpenyéből világosan látszott, hogy a nők egy része biztosan aes sedai. Hiába voltak közel Tar Valonhoz, még errefelé is ritkán láttak a népek aes sedai-t egész mostanáig, és még mindig felcsillant a gyermekek szeme, ha átlovagoltak köztük. De persze a katonákat legalább ilyen mesésnek tartották. Ezen a környéken mindenki Tar Valonnak dolgozott, a Toronyba került a tanyák termése. A házakat kőkerítéssel védett legelők vették körbe, magas, kőből vagy téglából emelt istállók és pajták álltak mindenütt, és sűrű gyümölcsösök és sövények választották el egymástól a földeket. A tanyasi gyerekek gyakran futva követték a kíséretet egy darabon, és úgy ugráltak át a hóban rejlő akadályokon, mint egy csapat vadnyúl. A téli feladatok a házban tartották az idősebbeket, de még aki az orra hegyéig beburkolta magát a köpenyébe a hideg ellen, és a szabadban dolgozott, az sem nagyon nézett fel, ahogy elléptettek mellette a katonák, az őrzők és az aes sedai-ok. Nemsokára itt a tavasz, és neki kell látni a szántásnak és a vetésnek, és mit sem számított, hogy az aes sedai-ok mit tesznek vagy nem tesznek. A Fény adja, hogy ne is számítson!

A testőröknek nem volt sok haszna, hacsak nem úgy lovagoltak végig a vidéken, mint akik valóban bármelyik pillanatban támadástól tartanak, és Gareth nagyúr úgy rendezte el a kíséretet, hogy nagyobb csapat lovagoljon az aes sedai-ok előtt, és oldalt is legyenek katonák, a fák között, míg páran lemaradva kövessék őket. Ő maga közvetlenül az őrzők mögött lovagolt az emberei javarészével, az őrzők pedig alig maradtak el Sheriam és a „tanácsnokok” mögött. Mintha egy hatalmas, kissé ellapított kör vette volna körül a középen lovagoló Egwene-t, és ha nem nézett be alaposabban a fák közé, szinte úgy érezhette, mintha egyedül vágna át a tájon. És persze ha nem nézett hátra sem.

Nem erőltette, hogy a Szürke nővér minél hamarabb beszélni kezdjen – hosszú lovaglás várt még rájuk a táborig, és senki sem szőhetett Kaput ilyen közel a városhoz, ahol bárki megláthatta volna a fonatot, úgyhogy bőven volt rá ideje, hogy meghallgassa Delana felvetéseit –, inkább azt nézegette, miben hasonlítanak az itteni tanyák a folyóköziekhez. Talán azért nézte meg őket ilyen alaposan, mert csak most döbbent rá, hogy már nem a Folyóköz az otthona. Az igazság elismerése nem lehetett árulás, de aki elfelejtette, hogy honnan jött, akkor azt is elfelejtette, hogy valójában kicsoda. Az emondmezei kocsmáros lánya néha már idegennek tűnt Egwene szemében. Az itteni tanyák bármelyike meglehetősen furcsán hatott volna Emondmezőn, bár Egwene nem tudta volna megmondani, pontosan miért is. A házak mintha más alakúak lettek volna, és a tető kicsit meredekebben ívelt fölöttük. És gyakrabban voltak palával fedve, mint zsúppal, bár a vastag hó alatt nem mindig látszott ez sem. Persze most már a Folyóközben is több volt a kő, a tégla és a pala, mint a vályog vagy a zsúptető – ezt Egwene maga is látta, mikor Tel'aran'rhiodban hazalátogatott. A változás néha olyan lassan ért be, hogy fel sem tűnt, mikor és hogyan kezdődött az egész, máskor meg olyan gyors volt, hogy alig tudott beletörődni, de elkerülhetetlenül és örökké változóban volt minden. Semmi sem maradt ugyanaz, még az sem, amiről azt hitte volna. Vagy amiről remélte, hogy megmarad.

– Néhányan úgy vélik, hogy meg fogja kötni őrzőnek – mondta Delana hirtelen, halkan. Úgy nézett Egwene-re, mintha csak kötetlenül beszélgetnének. Látszólag minden figyelmét az kötötte le, hogy zöld kesztyűbe bújtatott kezével elrendezze köpenye csuklyáját a fején. Jól lovagolt, olyan könnyedén vette át kancája mozgását, mintha észre sem venné, hogy a ló nem a teste része. – Néhányan úgy vélik, hogy már meg is kötötte! Nekem egy ideje már nincs őrzőm, de néha még a puszta tudat is megnyugtató, hogy ott van valaki mellettem! Már persze ha jól választjuk ki, ki legyen az.

Egwene felvonta a szemöldökét, és büszke volt magára, hogy nem mered tátott szájjal a másik nőre. Sosem jutott volna eszébe, hogy Delana ezért akart beszélni vele! Az Ülnök sietve hozzátette.

– Gareth nagyúr! Meglehetősen sok időt tölt önnel! Persze jóval idősebb a legtöbb őrzőnél, de a Zöldek gyakrabban választanak egy-egy tapasztaltabb férfit első őrzőjüknek! Tudom, hogy önnek sosem volt ajahja, de gyakorta gondolok úgy önre, mintha Zöld lett volna. Csak arra lennék kíváncsi, hogy vajon Siuan megkönnyebbülne, vagy megdühödne, ha megkötné! Néha azt hiszem, örülne neki, máskor meg úgy vélem, talán mégsem. Kettejük viszonya, már ha ezt lehet annak nevezni, meglehetősen különös, és Siuan még csak nem is zavartatja magát miatta!

– Erről jobb lenne Siuant megkérdezned! – mosolygott Egwene egy kissé harapósan. A hangja is élesebb volt, ami azt illeti. Ő maga sem értette teljesen, hogy Gareth Bryne miért ajánlotta fel neki a szolgálatait, de a Torony Csarnoka igazán értelmesebben tölthetné az időt annál, hogy össze-vissza pletykálnak, mint a falusi vénasszonyok! – Bárkinek elmondhatod, akinek csak akarod, Delana, hogy senkit sem kötöttem meg! Gareth nagyúr azért tölt velem meglehetősen sok időt, ahogy te is mondtad, mert én vagyok az amyrlin, és ő a tábornokom. Ezt is nyugodtan a többiek eszébe idézheted!

Szóval Delana úgy gondolt rá, mintha Zöld lenne? Egwene maga is ezt az ajahot választotta volna, bár az igazság szerint csak egyetlen őrzőt akart megkötni. De Gawyn vagy Tar Valonban volt, vagy úton Caemlyn felé, és akár így volt, akár úgy, nem kaphatja meg egyhamar. Önkéntelenül is megveregette Daishar nyakát, és minden erejére szüksége volt, hogy a mosolya ne torzuljon dühös grimaszba. Néha olyan jó lett volna elfeledkezni egy kicsit a Csarnokról – többek között a Csarnokról is! Az Ülnökök hamar megértették vele, hogy Siuan miért viselkedett úgy a legtöbbször, mint egy fogfájós medve, mikor még ő volt az amyrlin.

– Nem mondanám, hogy széleskörű találgatások tárgyát képezné az ügy – mormolta Delana –, egyelőre még nem! De persze sokakat érdekel, hogy mikor kíván magához kötni egy őrzőt, és hogy ki lesz az! Nem hinném, hogy Gareth Bryne-t bölcs választásnak tartanák! – Hátrafordult a nyeregben, és végigmérte a mögöttük lovaglókat. Egwene azt hitte, Gareth nagyurat nézte meg még egyszer, de mikor visszafordult, csak annyit mondott nagyon halkan. – Persze Sheriamot nem ön választotta Krónikaőrnek, de jobb, ha tudja, hogy a többieket is azért küldte ön mellé az ajahjuk, hogy kémkedjenek a dolgai után! – Foltos kancája jóval kisebb volt Daisharnál, úgyhogy beszéd közben felfelé kellett néznie Egwene-re, bármennyire is igyekezett úgy tenni, mintha nem ez volna a helyzet. Vizenyős kék szeme hirtelen nagyon megélesedett. – Sokan úgy vélték, hogy Siuan túlságosan is jó tanácsadónak bizonyult, miután olyan könnyedén kiharcolta az Elaida ellen szóló hadüzenetet. De úgy tűnik, szegény még mindig nem törődött bele, hogy megváltozott a helyzet, nem gondolja? Mostanában már a legtöbben úgy vélik, hogy Sheriam volt a bűnös. Különben is, az ajahok örülnének, ha sejtenék, hogy mire készül. Nem akarják, hogy még egyszer meglepje őket!

– Köszönöm, hogy figyelmeztetsz – mondta Egwene udvariasan. Bűnös? Bebizonyította a Torony Csarnokának, hogy nem lesz a bábjuk, és mégis ragaszkodnak ahhoz, hogy csak azért nem, mert már valaki más rángatja zsinóron! De legalább senki sem sejtette az igazságot a tanácsadóiról! Remélte, hogy ez így is marad.

– De nem csak ezért kellene óvatosnak lennie – folytatta Delana, és a szemében égő tűz rácáfolt ráérős, szinte unatkozó hangvételére. Sokkal fontosabb volt számára ez az ügy, mint amilyennek mutatni akarta. – Egészen biztos lehet benne, hogy mindegyikük tanácsai egyenesen az ajahjuk fejétől jönnek, de mint azt ön is nyilván tudja, az ajahok fejei és az Ülnökök nem mindig értenek egyet! Ha túlságosan is hallgat rájuk, könnyen összetűzésbe kerülhet a Csarnokkal! Ne feledje, hogy nem minden döntés tartozik a háború körébe, márpedig nyilvánvalóan szeretné, ha azok közül is lenne pár, ami az ön kívánsága szerint dől el!

– Egy amyrlinnek minden oldalt meg kell hallgatnia, mielőtt döntést hozna – válaszolta Egwene –, de nem felejtem el a figyelmeztetésedet, ha a tanácsadóimmal beszélek, gyermekem!

Delana ennyire ostobának nézné? Vagy az is lehet, hogy a nő csak fel akarta dühíteni! A harag rossz tanácsadó volt, a mérges ember gyakran elsiette a döntéseit, vagy olyasmit mondott, amit később már nem vonhatott vissza. El nem tudta képzelni, hogy Delana mit akarhat elérni ezzel, de ha az Ülnökök nem tudták befolyásolni a már bevett módokon, akkor újabb és újabb módszerekkel próbálkoztak. Kellően nagy gyakorlatra tett szert abban, hogy hogyan kerülje ki az ilyen kis manipulációkat, mióta amyrlin lett! Szabályosakat, mélyeket lélegzett, és megpróbált megnyugodni. Egészen könnyen ment. Mostanában túlságosan is sok alkalma nyílt gyakorolni ezt a kis feladatot. A Szürke nővér felnézett rá a csuklyája alól. Az arca meg sem rezdült, de kék szeme most már olyan éles volt, mint egy pár véső.

– Megkérdezhetné tőlük, hogy mit gondolnak az Elaidával való tárgyalásról, Anya!

Egwene majdnem elmosolyodott. A szünet a cím előtt egyértelmű volt és szándékos. Delana láthatóan nem örült neki, ha egy olyan nő szólította „gyermekemnek”, aki a legtöbb novíciánál is fiatalabb volt.

Azoknál legalábbis mind fiatalabb volt, akik a Toronyból jöttek, és ráadásul később is érkezett Tar Valonba, mint bármelyikük. De persze Delana is túl fiatal volt ahhoz, hogy Ülnök legyen! És nem tudott olyan jól uralkodni magán, mint a kocsmáros lánya.

– És miért kérdezném meg őket?

– Mert ez a téma többször is előkerült az elmúlt pár nap folyamán a Csarnokban! Nem javaslat szintjén, de többször is megemlítették. Nagyon halkan; de felhozta Varilin, Takima és Magla is. És Faiselle és Saroiya láthatóan érdeklődtek a dolog iránt!

Akármennyire sikerült is az előbb lenyugtatnia magát, Egwene-ben most kígyóként vonaglott meg a harag, és nehéz volt letörnie. Ezek öten már azelőtt is Ülnökök voltak, hogy a Torony kettészakadt volna, de ami még ennél is fontosabb, két külön frakcióhoz tartoztak, és eddig ádázul küzdöttek egymás ellen a Csarnok uralmáért. Voltaképp Romanda és Lelaine követői voltak, és bármit megtettek volna, amit az őket vezető nővér parancsol nekik, de ezek ketten előbb vinnék végromlásba az egész Tornyot, mint hogy valamiben egyetértsenek. És most már majdnem fél hete senki sem beszélt Elaidáról, vagy a Torony visszafoglalásáról, csak arról a döbbenetesen erős, döbbenetesen hosszú Erő robbanásról fecsegtek aggodalmaskodva. Szinte mindenki azt akarta tudni, hogy mi okozhatta, de épp ennyien rettegtek attól, hogy megtudják a választ a kérdésre. Egwene csak előző nap tudta meggyőzni a Csarnokot arról, hogy most már nyilvánvalóan biztonságos lenne odautaztatni egy kisebb csoportot, ahol a kitörés volt – még az emlék is olyan erősen beleivódott mindenkibe, hogy napok elteltével is pontosan tudták, hogy hol történhetett a dolog – és a legtöbb nővér mintha egy emberként fojtotta volna vissza a lélegzetét, úgy várta, hogy Akarrin és a többiek végre visszaérjenek. Minden ajah el akarta küldeni a maga emberét, de Akarrin volt az egyetlen aes sedai, aki önként jelentkezett.

Úgy tűnt azonban, hogy sem Romandát, sem Lelaine-t nem érdekli a dolog. Akármilyen vad és hosszan tartó volt az Egyetlen Hatalom kitörése, majdnem olyan messze volt tőlük, és nem látták be, mi módon árthatna nekik. Ha a Kitaszítottak műve lett volna, mint ahogy azt mindenki valószínűsítette, akkor elenyészően kevés esélyük volt rá, hogy bármit is megtudjanak, és még ennél is kisebb esély nyílt arra, hogy megakadályozzák vagy visszafordítsák a dolgot. Értelmetlen lenne erőt és embert pazarolni az ilyen lehetetlen dolgokra, mikor fontos feladat állt előttük. Legalábbis ezt mondták nagy fogcsikorgatva, mintha fizikai fájdalmat okozna nekik, hogy valamiben egyet kell érteniük. De abban is egyetértettek, hogy Elaidától el kell venni a stólát és a pálcát! És Romanda majdnem olyan hevesen támogatta ebben a tábor nővéreit, mint Lelaine. Lelaine-t a végletekig bőszítette, hogy Elaida épp egy egykori Kék nővért taszított le az Amyrlin Trónról, és az, hogy a nő feloszlatta a Kék ajahot, szinte az őrjöngésig fokozta a dühét. Ha most mégis megengedik, hogy az embereik a tárgyalásokról beszéljenek... Az egésznek nem volt semmi értelme!

Egwene véletlenül sem akarta volna, hogy Delana vagy bárki más gyanakodni kezdjen arra, hogy Sheriam és a többiek nem csak az ajahok kutyái, akiket azért varrtak a nyakába, hogy őrizzék és terelgessék, mint egy birkát, de ennek ellenére egy kurta kis kiáltással maga mellé hívta őket. Elég okosak voltak ahhoz, hogy titokban tartsák azt, aminek titokban kellett maradnia, különösen, mivel az ajahjaik megnyúzták volna őket, ha akárcsak a kisebbik fele kiderül mindannak, amit az elmúlt hónapokban tettek. Lassan, ráérősen léptettek előre, és nyugodt, az aes sedai-ok híres önuralmát tükröző, kifejezéstelen arccal vették körül Egwene-t és Delanát. Az amyrlin csak most kérte meg a Szürke nővért, hogy ismételje meg, amit az előbb mondott. Delana nem is kérette magát sokáig, ami furcsa volt azok után, hogy az előbb hogy kérte, hogy négyszemközt beszélhessenek. Már az első mondat után messze illant mindenki nyugalma és önuralma.

– Ez őrültség! – mondta Sheriam, mielőtt bárki más ki tudta volna nyitni a száját. Dühösnek tűnt, és mintha egy kicsit riadt is lett volna. Megvolt rá minden oka: az ő neve is szerepelt azon a listán, akiket Elaida elcsendesítésre ítélt volna. – Egyikük sem gondolhatja komolyan, hogy tárgyalni fogunk!

– Én sem hinném, hogy ilyen ostobák lennének! – vetette közbe Anaiya szárazon. Egyszerű, csúnya arca inkább illett egy parasztasszonyhoz, mint egy Kék nővérhez, és a nyilvánosság előtt mindig a lehető legegyszerűbb, jó minőségű gyapjúruhákat hordta csak, de éppolyan kecsesen ült pej heréltje nyergében, mint Delana a maga foltos kancáján. Kevés olyasmi volt, ami még Anaiyát is kihozta volna a sodrából. Természetesen egyetlen Kék sem volt azok között az Ülnökök között, akik tárgyalásról suttogtak. Anaiya nem úgy nézett ki, mint egy katona, de a Kékek számára ez a harc a végsőkig tartott, és nem kértek, de nem is adtak kegyelmet. Soha. – Elaida épp elég világosan kifejtette, mit akar!

– Elaida irracionálisan viselkedik! – vetette hátra Carlinya a fejét. A hirtelen mozdulattól hátracsúszott a csuklyája, és elővillantak rövid, sötét fürtjei. A nő ingerülten húzta vissza a fejére a csuklyát. Carlinya ritkán mutatta ki az érzelmeit, de sápadt arca most majdnem olyan vörös volt haragjában, mint Sheriamé, és a hangját is átfűtötte az indulat. – Nem hiheti, hogy épp most fogunk térden állva visszacsúszni hozzá! Hogy hiheti Saroiya, hogy ennél kevesebbel is beéri?

– Márpedig Elaida azt követeli, hogy térden állva csússzunk vissza hozzá – morogta Morvrin élesen. Általában békés, kerek arcán most savanyú kifejezés ült, és dundi kis keze megfeszült a kantáron. Olyan csúnyán nézett a fölöttük elszálló rigókra, amiket a lovak riasztottak föl egy közeli fenyőről, hogy bárki azt hitte volna, szegény madarak holtan esnek le a puszta pillantásától. – Takima néha túlságosan is szereti a tulajdon hangját! Alighanem csak magában beszélt!

– Akárcsak Faiselle! – tette hozzá Myrelle sötéten, és úgy meredt Delanára, mintha a Szürke nővér tehetne az egészről. Az olajszín bőrű nő még a Zöldek között is hírhedt volt lobbanékony természetéről. – Sosem hittem volna, hogy ilyesmit kell tőle hallanom! Még sosem viselkedett ilyen ostobán!

– Nem hiszem, hogy Magla komolyan gondolná, hogy tárgyaljunk velük! – ismételgette Nisao, és hol egyikükre, hol másikukra nézett. – Ezt egészen egyszerűen nem hiszem! Már csak azért sem, mert bármennyire fáj is bevallanom, de Romanda olyan keményen a markában tartja, hogy Magla felvinnyog, ahányszor csak Romanda eltüsszenti magát! Márpedig Romanda csak egy dolgot nem tud még Elaida ügyében, hogy vajon meg is vesszőztesse-e a száműzetés előtt, vagy sem!

Delana olyan kifejezéstelen arccal meredt maga elé, hogy az nem jelenthetett mást, mint hogy épp egy elégedett mosolyt fojt el. Láthatóan ő is épp erre a reakcióra számított.

– Romanda Saroiyát és Varilint is éppolyan szorosan fogja, mint Maglát, Takima és Faiselle pedig még az egyik lábukat sem merik a másik elé tenni Lelaine engedélye nélkül, de akkor is azt mondták, amit! Attól tartok, hogy a tanácsadói véleménye közelebb áll ahhoz, amit a nővérek többsége gondol, Anya! – lesimította a kesztyűjét, és oldalvást felpislogott Egwene-re. – Ha keményen fellép ellenük, talán még csírájában el tudja fojtani ezt az egészet! Úgy tűnik, hogy az ajahok megadják a kellő támogatást! És persze én is ön mellett állok a Csarnokban! Én is, és még legalább annyian, hogy a döntés kérdéses se legyen!

Mintha Egwene-nek épp az ő segítségére lett volna szüksége ahhoz, hogy ezt keresztülvigye! Lehet, hogy a Szürke csak az amyrlin háláját akarta kivívni. Vagy azt akarta elhitetni vele, hogy más sem érdekli, mint hogy épp az ő munkáját segítse.

Beonin eddig csendben lovagolt, és a kancája füle közti tenyérnyi helyre meredt, de most megrázta a fejét. Hatalmas kék szeme általában riadt kifejezést kölcsönzött az arcának, de most dühösen pislogott ki a csuklyája alól, és egyenként végigmérte a társait, Egwene-t is beleértve.

– És miért ne lehetne kérdéses az, hogy tárgyalunk-e, vagy sem?

Sheriam döbbenten pislogott, és Morvrin komor arccal nyitotta szóra a száját, de Beonin nem hagyta szóhoz jutni őket. Delanára zúdította a haragját, és a hangjában most még erősebb volt a taraboni tájszólás, mint valaha.

– Te meg én Szürkék vagyunk! Tárgyalásokat vezetünk, közvetítünk! Elaida már bejelentette a feltételeit, és valóban elfogadhatatlanul szigorúak, de ez gyakran így van a tárgyalások elején! Újra egyesíthetnénk a Fehér Tornyot, minden nővért biztonságba juttathatnánk, és nem kellene mást tennünk, mint hogy tárgyalunk Elaidával!

– Ítéleteket is hozunk – csattant fel Delana –, és Elaida felett már ítéletet hirdettünk! – Ez így ebben a formában nem volt igaz, de valamiért Delana ijedt meg a legjobban Beonin hirtelen kitörésétől. Szavaiból szinte csöpögött a méreg. – Lehet, hogy te hajlandó vagy addig tárgyalni, amíg el nem fogadtatják veled, hogy megvesszőznek és száműznek, de én nem, és azt hiszem, kevés más bolondot találsz, aki belemenne ebbe!

– A helyzet sokat változott – erősködött Beonin. Egwene felé nyújtotta a kezét, szinte úgy, mintha a segítségét kérte volna. – Elaida nem tette volna azt a nyilatkozatot az Újjászületett Sárkány ügyében, ha nem lenne az ő irányítása alatt így vagy úgy! A saidar kitörése is figyelmeztetés volt! A Kitaszítottak megindultak, és a Fehér Toronynak meg kell...

– Elég! – szakította félbe Egwene. – Te hajlandó lennél tárgyalni Elaidával? Mármint azokkal az Ülnökökkel, akik a Toronyban vannak? – javította ki magát. Elaida nem tárgyalna senkivel.

– Igen! – mondta Beonin lázasan. – A dolgokat elrendezhetjük mindenki megelégedésére! Tudom, hogy sikerülni fog!

– Akkor bírod az engedélyemet!

Beonint kivéve hirtelen mindenki egyszerre kezdett el beszélni, és próbálták megértetni Egwene-nel, hogy ez őrültség, ezt nem teheti meg. Anaiya éppolyan hangosan kiabált, mint Sheriam, szélesen gesztikulált, majd' leesett a lováról, és Delana szeme rémülten dülledt ki, mintha életében nem ijedt volna még meg ennyire. A lovasok egy része most már majdnem olyan elszántan figyelte a nővéreket, mint a tanyákat, amik mellett ellovagoltak, és az őrzők is megbolydultak. Most kivételesen semmi szükségük nem volt a kötésre ahhoz, hogy tudják, az aes sedai-ok rettenetesen felizgatták magukat – ennek ellenére mindenki a helyén maradt. Egyetlen épelméjű férfi sem ütötte volna bele az orrát abba, hogy miért ordítoznak egymással az aes sedai-ok.

Egwene nem törődött a hadonászással és a kiabálással sem. Minden elképzelhető megoldást végiggondolt már, ami véget vethetne a Torony megosztottságának. Órákon át beszélt erről Siuannal is, akinek bárki másnál több oka lehetett arra, hogy le akarja taszítani Elaidát a helyéről. Egwene megadta volna magát Elaidának, ha tudja, hogy azzal megmentheti a Tornyot, és hajlandó lett volna arról is elfeledkezni, hogy a nő milyen törvénytelen módon került az Amyrlin Trónra. Siuan kis híján rohamot kapott a puszta felvetéstől is, de végül vonakodva bevallotta, hogy a Fehér Torony megőrzése fontosabb bármiféle személyes sérelem megtorlásánál. És Beonin olyan szépen mosolygott, hogy azt bűn lett volna kioltani.

Egwene csak annyira emelte meg a hangját, hogy a többiek is meghallják.

– Megkeresed Varilint és a többieket, akiket Delana megnevezett, és elintézed, hogy felvegyék a kapcsolatot a Fehér Toronyban maradtakkal! A következő feltételeket szabom: Elaidának le kell mondania, és száműzetésbe kell vonulnia! – Mert Elaida sosem fogadta volna vissza azokat a nővéreket, akik fellázadtak ellene. Még az amyrlin sem szólhatott bele abba, hogy az ajahok hogyan irányítják magukat, de Elaida deklarálta, hogy azok a nővérek, akik elszöktek a Toronyból, többé nem tagjai egy ajahnak sem. Ragaszkodott hozzá, hogy könyörögjenek azért, hogy újra visszavegyék őket az ajahjaikba, és csak azután engedélyezte volna nekik, miután a személyes irányítása alatt vezekeltek bűneikért. Nem, Elaida nem egyesítené a Tornyot, hanem csak még jobban szétforgácsolná a nővéreket! – Ez az egyetlen feltételem, de ebből nem engedek, Beonin! Egy jottányit sem! Megértetted?

Beonin szeme fennakadt, és a nővér alighanem leesett volna a lováról, ha Morvrin nem kapja el. Az orra alatt motyogott valamit, és meglehetősen durván életre pofozta a Szürke nővért. Mindenki más úgy meredt Egwene-re, mintha most látták volna életükben először. Még Delana is döbbenten nézte, pedig ő alighanem valami hasonlót várt már az első szavától fogva. Beonin ájulása miatt megtorpantak, és a katonák szorosabb gyűrűbe fogták őket Gareth nagyúr egy kurta parancskiáltására. Némelyik fegyveres aggódva pislogott az aes sedai-ok felé, és az idegességük még a mindent takaró sisak dacára is egyértelmű volt.

– Itt az ideje visszatérnünk a táborba! – mondta Egwene nyugodtan. A kötelesség elől nem volt menekvés. Talán megmenthette volna a Tornyot, ha megadja magát, de őszintén szólva, nem hitt benne. És most lehet, hogy végül nővér öl nővért Tar Valon utcáin, hacsak nem sikerül valahogy keresztülvinnie a terveit.

– Sok dolgunk van még – folytatta, és megrántotta Daishar kantárját –, és nincs sok időnk!

Csak azért imádkozott, hogy elég legyen.

Tizenhetedik fejezet

Titkok

Amint Delana biztos lehetett benne, hogy elvetette a viszály magvait, elmormolta, hogy talán jobb lenne, ha nem együtt érkeznének vissza a táborba, aztán elsiklott tőlük, és sietősen elügetett. A többiek egy darabig feszült csendben léptettek tovább, és csak a hó csikordult fel a lovaik patája alatt. Az őrzők tartották a távolságot, és most már a kíséretüket biztosító katonák is csak a tanyákra és a bozótosokra figyeltek; Egwene legalábbis egyetlen egyszer sem látta, hogy az aes sedai-okra néztek volna. De persze a férfiak sosem tudták tartani a szájukat. Ha valaki rájuk szólt, hogy hallgassanak, csak még jobban pletykálni kezdtek. Persze csak olyanoknak mondták el, amit láttak, akik közeli barátaik voltak, és akik úgysem mondták volna tovább – úgysem mondták volna tovább mindenkinek, aki csak hajlandó meghallgatni őket! Az őrzők talán különböztek tőlük – azok az aes sedai-ok, akiknek volt őrzőjük, legalábbis mind ezt mondták –, de a katonák kétségkívül elmesélik mindenkinek, hogy látták, amint a nővérek veszekednek egymással, és kétségkívül azt fogják mondani, hogy Egwene jól összeszidta Delanát, mielőtt visszaküldte volna a táborba. A nő nagyon alaposan megtervezett mindent.

Ha hagyják, hogy ez a mag szárba szökkenjen, az minden fojtóindánál vagy tűzgyomnál veszedelmesebb lenne, de a Szürke nővér nagyon ügyesen védte meg magát attól, hogy őt okolják az egészért. Az igazság persze végül majdnem mindig kiderült, de általában addigra már olyannyira átfonták a pletykák, a találgatások, és az egyértelmű hazugságok, hogy senki sem hitte el.

– Remélem, nem kell megkérdeznem, hogy hallott-e már erről bármelyikőtök is! – Egwene igyekezett ezt úgy mondani, mintha semmi jelentősége sem lenne, és látszólag a tájat nézte, amin átlovagoltak, de örült, hogy mindenki azonnal tagadta, hogy tudott volna a dologról. Őszinte, sértett harag csengett a hangjukban. Még Beonin is hevesen tiltakozott, miközben az állát masszírozta, és sötét pillantásokkal méregette Morvrint. Egwene annyira bízott bennük, amennyire csak mert – nem esküdhettek neki hűséget anélkül, hogy ne szándékoztak volna betartani az eskü minden egyes szavát; nem, hacsak nem volt valamelyikük a Fekete ajah tagja. Ez a lehetőség megfagyasztotta az ereiben a vért, és leginkább emiatt bánt olyan óvatosan a követőivel –, de még a legszigorúbb hűségeskü is kellően nagy teret hagyott volna leghűbb követőinek arra, hogy a lehető legnagyobb kárt okozzák a lehető legjobb szándékkal. És azok a követők, akiket úgy kellett kényszeríteni a hűségeskü letételére, nyilván még külön keresték is a kibúvókat és a kiskapukat.

– A valóban érdekes kérdés az lenne – folytatta –, hogy Delana mit akart elérni ezzel?

Nem kellett elmagyaráznia, ezeknek a nőknek nem; mind jártasak voltak már a Házak Játékában. Ha Delana csak azt akarta volna, hogy Egwene megakadályozza, hogy tárgyaljanak Elaidával, de szerette volna elkerülni, hogy az ő neve is előkerüljön, bármikor beszélhetett volna vele négyszemközt is akár. Az Ülnököknek nem kellett külön indokot keresniük arra, hogy meglátogassák az amyrlint. Vagy akár Halimát is felhasználta volna, aki Egwene sátrában aludt szinte minden éjszaka, pedig Delana titkára volt. Egwene-t néha szörnyű fejfájás kínozta, amit csak Halima tudott legalább annyira kimasszírozni belőle, hogy alhasson egy keveset. Sőt, ami azt illeti, ez esetben egy névtelen levélke is elég lett volna ahhoz, hogy a Csarnok elé terjessze a tárgyalásokat tiltó határozatot. De Delana egyértelműen azt akarta, hogy Sheriam és a többiek is tudjanak a dologról. A beszámoló célja hát csak valami más lehetett.

– Viszály az ajahok feje és az Ülnökök között – vágta rá Carlinya hidegen, mint a hó –, talán viszály az ajahok között is. – Könnyedén megigazította fehérrel díszesre hímzett, hófehér köpenyét, aminek fagyos színét csak a vaskos, fekete prémszegély enyhítette, és úgy beszélt, mint aki csak egy cérna áráról tárgyal. – El sem tudom képzelni, miért is akarhatná, hogy összevesszünk, de hacsak nem vagyunk nagyon óvatosak, ez lesz a vége. És Delana nem tudhatja, hogy nagyon óvatosak leszünk. Nem tudhatja, hogy egyáltalán van rá okunk, hogy óvatosak legyünk, vagy hogy együtt dolgozzunk, úgyhogy logikusan csak ezek egyike lehetett a cél!

– Nem mindig az első magyarázat a helyes magyarázat, Carlinya – mondta Morvrin. – Egyáltalán nem biztos, hogy Delana is olyan aprólékosan végiggondolta a tettei következményeit, mint most te, vagy hogy hasonló következtetésre jutott! – A zömök Barna nővér sokkal inkább hitt a józan észben, mint a hideg logikában. Ő maga legalábbis mindig ezt hangoztatta, bár valójában a kettőt egybevegyítette. Épp emiatt nagyon makacs volt, és mindig gyanúsnak találta a gyorsan jött, vagy könnyen megfejthető válaszokat. Ami önmagában még nem lett volna hiba. – Lehet, hogy Delana csak meg akarja ingatni az Ülnököket, hogy átvihessen valami számára fontos döntést! Lehet, hogy még mindig abban reménykedik, hogy végül csak a Fekete ajah tagjának nyilvánítjuk Elaidát! Édes mindegy, hogy mi lesz az eredménye, a célja attól még lehetett valami olyasmi, amiről még csak nem is álmodunk! Egy Ülnök is lehet éppolyan kicsinyes, mint bárki más! Még azt sem zárnám ki, hogy régről haragszik azokra, akiket megnevezett. Ki tudja, talán tanították novíciakorában, és megbüntették egyszer! Szerintem jobb lenne arra összpontosítanunk, hogy mi várható, mint azon aggodalmaskodnunk, hogy mit miért csinál. Egyelőre túl keveset tudunk!

A hangja éppolyan békés volt, mint kerek arca, de Carlinya hűvös mosolyába egy pillanatra hűvös egyet nem értés vegyült. A Fehér nővér túlságosan is ésszerűen gondolkozott ahhoz, hogy megértse a kicsinyes, emberi hibákat. Vagy hogy elfogadja, ha valaki nem ért egyet vele.

Anaiya felnevetett, szinte mint egy anya civódó gyermekei láttán, és pej lova ijedtében táncolni kezdett, mielőtt ismét nyugodt lépésre foghatta volna. Rájuk nézett, mint egy tanyasi gazdasszony, aki a szomszéd tanya híreit hallja, és tovább nevetett. Jó pár nővér akadt, aki nem látott át ezen az álcán.

– Ne durcáskodj, Carlinya! Alighanem teljesen igazad van! Nem, Morvrin, alighanem tényleg igaza van! De mindegy; azt hiszem, időben el tudunk fojtani minden viszályt, ebben felesleges bárkinek reménykednie! – most már egyáltalán nem tűnt vidámnak a hangja: egyetlen Kék sem szórakozott volna valamin, ami hátráltatja Elaida megbuktatását.

Myrelle vadul biccentett, hogy ő is egyetért a többiekkel, aztán döbbenten pislogott, mert Nisao hirtelen megszólalt.

– Megengedhetjük magunknak, hogy megállítsuk mindezt? – Az aprócska Sárga ritkán nyitotta szóra a száját. – Nem arra gondolok, hogy Delana mit próbál megbolydítani! Már persze ha valaha eldöntjük, hogy mi az – tette hozzá sietve, és leintette Morvrint, nehogy közbevágjon. Nisao gyermeknek tűnt a többi nő mellett, de ez az intés egyértelmű parancs volt. Végtére is a Sárga ajahhoz tartozott, és benne is megvolt a Sárgák mérhetetlen önbizalma. A legtöbb helyzetben nem volt hajlandó meghátrálni mások előtt. – Úgy értem, hogy tárgyaljunk a Toronyban maradt Ülnökökkel!

Egy pillanatig mindenki tátott szájjal bámult rá. Még Beonin is döbbenten nézte.

– És miért akarnánk belemenni? – kérdezte végül Anaiya mérhetetlenül veszedelmes hangon. – Nem azért jöttünk el idáig, hogy leálljunk tárgyalni Elaidával! – most úgy nézett ki, mint egy tanyasi gazdasszony, aki egy sodrófát rejteget a háta mögött, és szívesen használná is.

Nisao felnézett rá, és lekicsinylően szipákolt egyet.

– Nem azt mondtam, hogy bárki is tárgyalni akarna vele! Azt kérdeztem, hogy meg merjük-e állítani a tárgyalásokat?

– Nem látom, mi a különbség a kettő között! – vetette közbe Sheriam jegesen. Az arca sápadt volt: talán haragjában, de Egwene azt sem zárta volna ki, hogy ennyire fél.

– Akkor gondolkozz egy kicsit, hátha észreveszed! – válaszolta Nisao szárazon. Szárazon, mint a tisztára törölt kés éle, és legalább olyan élesen. – Egyelőre még csak öt Ülnök beszél tárgyalásról, és ők is csak csendben, de meddig marad ez így? Ha elterjed a hír, hogy valaki tárgyalásokat javasolt, és elvetették az ötletet, nemsokára úrrá lesz a kétségbeesés az egész táboron! Nem, nem, hallgassatok csak meg! Mindannyian az igazságtalan sérelem dühével indultunk neki ennek az útnak, de most itt ülünk, és Tar Valon falait bámuljuk, miközben Elaida a Toronyban pihen! Már majdnem két hete itt vagyunk, és azok alapján, ami eddig történt, éppúgy itt várhatunk még két évet, mint két évtizedet! Minél hosszabb ideig várunk hiába, minél hosszabb ideig nem történik semmi, annál több nővér talál majd kifogást Elaida bűneire is. Annál többen kezdik el azt gondolni, hogy bármi áron egyesítenünk kell a Tornyot! Komolyan addig akartok várni, amíg a nővérek nem kezdenek el egyesével átszökni Elaidához? Én a magam részéről nem örülnék neki, ha végül itt állnék a folyóparton, szemben annak a némbernek az egész erejével, és csak a Kék ajah, meg ti páran állnátok mellettem! Ha tárgyalni kezdünk, akkor legalább úgy tűnik, mintha tennénk valamit!

– Senki nem menne vissza Elaidához! – tiltakozott Anaiya, de zavartan fészkelődött a nyeregben, és olyan aggodalmasan nézett maga elé, mintha már látná is, ahogy a nővérek beszivárognak a városba. A Torony minden egyes aes sedai-t ellenállhatatlan erővel vonzott. Alighanem még a Fekete nővérek is csak arra vágynak, hogy ismét egy legyen! És most ott állt előttük, alig pár mérföldre, de olyan elérhetetlen volt...

– A tárgyalásokkal időt nyernénk, Anya! – mondta Morvrin vonakodva, és senki sem tudott olyan vonakodva mondani bármit is, mint épp ő. Elgondolkozva ráncolta a homlokát, és láthatóan nem tetszett neki, amire jutott. – Még egy pár hét, és Gareth nagyúr talál annyi hajót, amennyivel már elzárhatja a kikötőket! Ez pedig mindent a mi javunkra fordít! Ha sehogy sem tudnak élelmet a városba vinni, és az emberek sem hagyhatják el Tar Valont, egy hónapon belül kitör az éhínség!

Egwene-nek nehezére esett nyugodt arcot vágnia. Semmi remény nem volt arra, hogy hajókat szerezzenek, és így zárják el a kikötőket, de ezt egyik nővér sem tudta. Gareth azonban már azelőtt világosan elmagyarázta neki, hogy egyáltalán elhagyták volna Murandyt. A vezér eredetileg úgy tervezte, hogy menet közben vesz hajókat, miközben északra menetelnek az Erinin partján, és az út alatt élelmiszerszállításra használja őket, azután pedig elsüllyeszti mindet a kikötők szájában, és lezárja Tar Valont. Az, hogy Utaztak Tar Valonig, sok szempontból megoldotta ezt a kérdést. Az ostrom híre azonnal elterjedt, amint a sereg megérkezte utáni első hajók kifutottak a városból, és mostanra már se északon, se délen nem volt egyetlen olyan hajóskapitány sem, aki ki mert volna kötni. Inkább csónakokkal szállították partra az árut, minthogy megkockáztassák, hogy az ostromlók egyszerűen lefoglalják a hajójukat. Gareth mindezt csak Egwene-nek jelentette, a tisztjei pedig csak neki számoltak be róla, de ezt bármelyik nővér megtudhatta volna, ha beszél egy pár katonával.

Szerencsére azonban még azok a nővérek sem beszélgettek a katonákkal, akik amúgy épp őrzőt kerestek. A katonákat általában enyves kezű, tudatlan korhelyeknek tartották, akik csak véletlenségből fürödtek, ha valahol egy térdnél mélyebb patakon kellett átgázolniuk. Úgy vélték, az effajta népséggel csak kényszerűségből érintkezhet egy aes sedai. Ez a hozzáállás persze nagyban megkönnyítette, hogy ne szivárogjanak ki Egwene titkai, és volt jó pár titok, aminek még nem lett volna szabad napfényre kerülnie. Amit még a tulajdon szövetségeseinek sem mondhatott el. Egwene emlékezett rá, hogy volt idő, amikor nem így gondolkozott a dolgokról – erről legalábbis biztosan nem –, de ez egy olyan része volt a fogadós lányának, amit messze maga mögött kellett hagynia. Ez már egy másik világ volt, és más szabályok szerint működött, mint Emondmező kis falva! Ha ott hibázott volna, hát elhívják a Nőkörbe. Ha itt hibázik, meghal, vagy még annál is rosszabb történik vele – és másokkal is.

– A Toronyban maradt Ülnökök nyilván hajlanának a tárgyalásra – mondta Carlinya, és sóhajtott egyet. – Tudniuk kell, hogy minél hosszabb lesz az ostrom, annál nagyobb az esély arra is, hogy Gareth nagyúr talál hajókat. De azt nem tudom, mennyi ideig lesznek még hajlandóak tárgyalni azután is, hogy rájönnek, nem vagyunk hajlandók megadni magunkat!

– Elaida ahhoz márpedig ragaszkodni fog – motyogta Myrelle, de nem azért, hogy ellentmondjon a Fehér nővérnek, inkább, csak hogy maga előtt is tisztázza a helyzetet. Sheriam megborzongott, és szorosabban magára húzta a köpenyét, mintha hagyta volna, hogy megérintse a hideg. Csak Beonin tűnt elégedettnek: elszántan, egyenes derékkal ült a nyeregben, mézszőke haja ragyogó keretbe foglalta a mosolyát. Persze nem erőltette tovább a dolgot. Mindenki tudta, hogy jó tárgyalópartner, és tisztában volt vele, hogy mikor kell várnia.

– Azt mondtam, hogy engedélyezem a tárgyalások megnyitását – mondta Egwene. Nem mintha komolyan gondolta volna, inkább csak a vitának akart akkor véget vetni, de ha a Három Eskü szerint próbált élni, akkor meg kellett tartania a szavát. Alig várta már, hogy a kezébe kapja az Esküpálcát. Onnantól kezdve minden sokkal könnyebb lesz! – Csak arra figyeljetek, hogy óvatosnak kell lennetek! Ha nem hiszik azt, hogy szárnyunk nőtt, márpedig ez módfelett valószínűtlen volna, akkor nyilván gyanítják, hogy újra felfedeztük az Utazást. Gyanítják, de biztosat nem tudhatnak, amíg valaki meg nem erősíti nekik mindezt. Jobb, ha nem tudják, hogyan állnak ezzel! Ezt a titkot legalább olyan óvatosan kell kezelnetek, mint azt, hogy a Toronyban vannak vadászmenyétjeink!

Erre Myrelle és Anaiya is összerezzent, és Carlinya úgy nézett körbe nagy riadtan, mintha azt keresné, ki hallhatta meg őket, holott sem az őrzők, sem a katonák nem voltak elég közel ahhoz, hogy a kiabáláson kívül bármit meghallhattak volna. Morvrin csak még savanyúbb arcot vágott. Még Nisao is elsápadt, és megremegett, pedig neki semmi köze nem volt ahhoz, hogy a többiek úgy döntöttek, hogy titokban elküldenek pár nővért a toronyba, mintha csak Elaida hívó szavának engedelmeskednének. A Csarnok nyilván örülne neki, hogy van tíz nővérük a Toronyban, aki mindent megtesz, hogy aláássa Elaida uralmát, még akkor is, ha eddig semmiféle eredménnyel nem jártak. De alighanem minden egyes Ülnök felháborodna rajta, hogy azért nem árulták el nekik, mert attól tartottak, hogy valaki közülük a Fekete ajah tagja. Sheriam és a többiek talán még akkor is jobban járnának, ha bevallanák, hogy hűséget esküdtek Egwene-nek, mint ha ez kiderülne! Mindkét esetben csúnyán elbánnának velük. A Csarnok még senkit sem vesszőztetett meg, de a legtöbb Ülnök még mindig nem emésztette meg, hogy a háborút Egwene egymaga irányítja, és alighanem óriási lelkesedéssel vetnék magukat arra a lehetőségre, hogy megmutassák, hogy van még egy kis hatalmuk. Különösen, ha közben a haragjukat is levezethetik.

Elméletileg Beonin volt az egyetlen, aki ellenezte ezt a tervet – vagy legalábbis addig ellenezte, amíg egyértelművé nem vált, hogy a többiek akár nélküle is megcsinálják –, de most ő is remegve sóhajtott egyet, és megfeszült a szeme körül a bőr. Persze esetében az is lehet, hogy csak most döbbent rá, hogy mit is vállalt magára. Már eleve az is emberpróbáló feladatnak tűnt, hogy találjanak valakit a Toronyban, aki hajlandó tárgyalni velük. A Tar Valon-i ügynökök is csak kósza pletykákat tudtak a Torony életéből. Az, hogy valójában mi történhet odabenn, csak a Tel'aran'rhiodban járt nővérek össze-vissza értesülésfoszlányaiból tűnt ki. Azokból pedig nagyon úgy látszott, hogy Elaida parancsuralmi rendszert vezetett be, teljesen megvadult, és még a Csarnok sem mer kiállni ellene. Beonin arca egy kicsit szürkésebb lett, és nemsokára úgy nézett ki, mintha még Nisaonál is rosszabbul lenne. Egwene-t elfogta az elkeseredettség. És még ők voltak a legelszántabbak az Elaida elleni harcban! Ők! Még az a Beonin is, aki egyfolytában óvatoskodott, és aki bármikor szívesebben tárgyalt volna ahelyett, hogy cselekedjen! Jó, persze a Szürkékről mindenki tudta, hogy azt hiszik, bármit meg lehet oldani szép szóval is. Igazán kipróbálhatnák, hogy mire mennek egy trallokkal, vagy egy rablógyilkossal! Sheriam és a többiek nélkül az Elaida elleni mozgalom szétesett volna, mielőtt egyáltalán elkezdődik. És így is kis híján ez volt a vége. De Elaida éppolyan biztonságban ült a Torony falai mögött, mint azt eddig tette, és mindazok után, amit ezidáig megtettek, amin keresztülmentek, most úgy tűnt, hogy még Anaiya is látja, amint ez a rengeteg erőfeszítés a semmibe foszlik. Nem! Egwene mély levegőt vett, kiegyenesítette a vállait, és kihúzta magát a nyeregben. Ő volt a törvényes Amyrlin, és az sem számított, hogy a Csarnok csak egy bábot akart, mikor épp őt választották meg! Életben kellett tartania az Elaida elleni lázadás tüzét, ha azt akarta, hogy a Fehér Torony újra egy lehessen! Ha ehhez az kellett, hogy úgy tesznek, mint aki tárgyal a másik féllel – nos, nem ez lenne az első eset a történelemben, mikor az aes sedai-ok valamit csinálnak, és teljesen mást akarnak elérni vele! Bármit kellene is ahhoz tennie, hogy a lázadás ne fulladjon be, és hogy Elaidát eltávolítsák az Amyrlin Trónról, ő megteszi! Bármit is kell ahhoz tennie!

– Húzzátok el a tárgyalásokat, amennyire csak lehet – mondta Beoninnek. – Bármiről beszélhettek, ha ezzel nem veszélyeztetitek azokat a titkokat, amiket nem szabad megtudniuk! Semmibe ne egyezzetek bele, csak hagyjátok, hadd beszéljenek!

A Szürke nővér megingott a nyeregben, és most már Anaiyánál is sápadtabb volt. Egwene attól tartott, hogy itt helyben elhányja magát.

Mikor feltűnt előttük a tábor, és a nap már félúton járt a delelőre, a könnyű páncélzatú lovasság visszafordult a folyó felé, és hagyták, hogy Egwene és a nővérek csak az őrzők kíséretében tegyék meg az utolsó pár mérföldet. Gareth nagyúr egy pillanatra megállt, mintha még valamit mondani akarna az amyrlinnek, de végül megfordította pej lovát, és keletre lovagolt az emberei után. Ügetésbe váltott, és beérte a katonákat, még mielőtt eltűntek volna a hosszú, behavazott fasorok mögött. A férfi nem vetette volna fel, hogy vitatkoztak, vagy hogy egyáltalán beszéltek bármiről is, olyan helyen, ahol más is meghallhatta volna, mit beszélnek, és éppúgy azt hitte, hogy Beonin és a többiek csak az ajahok kutyái, mint mindenki más. Egwene egy kicsit sajnálta is, hogy a férfi előtt is ennyi mindent el kell titkolnia, de tudta, hogy minél kevesebben tudnak valamit, annál kevésbé valószínű, hogy valaha kiderülne.

A tábor jókora sátortömeg volt: mindenféle színű, szabású és állapotú sátrat lehetett látni benne, amilyet csak valaha készítettek. Szinte teljesen befedte azt a hatalmas, fák szegélyezte legelőt félúton Tar Valon és a Sárkánybérc között, ahol verték. Kívülről a lovak állásai vették körbe, és a kocsik, kordék és szekerek hada. Mindegyik másmilyen volt, de viszonylag rendben álltak. A fákon túl több helyütt is füstoszlop emelkedett magasba, de a helyi parasztok nem jöttek a tábor közelébe, legfeljebb csak ha tejet, tojást vagy vajat adtak el, esetleg ha valamelyiküket meg kellett Gyógyítani egy baleset után. A környéken az sem látszott, hogy Egwene hadserege a közelben állomásozna. Gareth a folyó mellé gyűjtötte a seregeit. Félig elfoglalta a hídvárosokat az Erinin mindkét oldalán, a többi emberét pedig úgynevezett pihenőtáborban tartotta, ahonnan könnyedén elő tudná rendelni a csapatokat, ha esetleg tévedett volna Chubain főkapitányt illetően, és ha Tar Valonból nagyobb sereg csapna ki. Mindig vedd figyelembe, hogy a feltételezéseid tévesek is lehetnek, mondta nem egyszer. Senkinek nem is volt ellenvetése azzal szemben, ahogy elrendezte a seregeit. Nagy általánosságban nem. Persze bármelyik nővér szívesen belekötött a részletekbe, de végül is Tar Valon ostromához ellenőrizni kellett a hídvárosokat is! Feltéve, hogy valaki a szárazföldről akarta megostromolni a várost. És a legtöbb aes sedai örült, hogy legalább a szeme elől eltüntették a katonákat, ha nem is szabadulhattak meg tőlük teljesen.

Három színjátszó köpenybe burkolózó őrző lovagolt ki a táborból épp, mikor Egwene és a többiek érkeztek. Az egyikük nagyon magas volt, a másik átlagos, a harmadik pedig kifejezetten alacsony, úgyhogy úgy néztek ki, mintha tornasorba álltak volna. Könnyedén meghajoltak Egwene és a nővérek felé, biccentettek a mögöttük lovagoló őrzőknek, aztán mentek tovább. Mind veszélyesnek tűntek: veszélyesnek, mint minden ember, aki már annyira sokat tud, hogy nincs arra szüksége, hogy fenyegetően lépjen fel, de aki ettől még veszedelmesebbnek látszik. Az őrző, ha pihen, az oroszlán, ha szunnyad, mondta egy régi aes sedai szólás. A vége már elveszett az évezredek homályában, de nem is volt rá szükség, hogy ismerjék – mindenki tudta, mit jelent. A nővérek még egy aes sedai-okkal teli táborban sem érezték magukat teljes biztonságban. Most már nem. Az őrzők ezért szerveztek rendszeres őrjáratokat, és úgy vigyáztak a táborra, mint az oroszlánok. Anaiya és a többiek Sheriam kivételével mind szétszóródtak, amint áthaladtak a kocsik gyűrűjén, és elérték az első sátrakat. Mindegyikük elment, hogy megkeresse az ajahja fejét, és hogy hűen beszámoljon arról, hogy Egwene kilovagolt a folyóhoz Gareth nagyúrral. Ami persze még ennél is fontosabb volt, mindegyikük gondoskodott arról is, hogy az ajahja tudja, hogy az Ülnökök egy része tárgyalni akar Elaidával, és hogy Egwene határozott véleménnyel bír ez ügyben. Sokkal könnyebb lett volna, ha Egwene akár csak sejti, hogy ki melyik ajah feje, de ezt még azok sem fedték fel előtte, akik hűséget esküdtek neki. Myrelle kis híján leharapta a nyelvét, mikor Egwene felvetette a kérdést. Sosem volt könnyű úgy beleszokni egy feladatba, hogy minden előzetes képzés nélkül vetették bele, és Egwene-nek még sokat kellett tanulnia arról, hogy egy amyrlin mit tehet, és mit nem. Rengeteg tanulnivalója volt, amit közben már rég alkalmaznia kellett volna.

– Ha megbocsát, Anya – mondta Sheriam, miután Beonin, a legutolsó velük lovagló nővér is eltűnt a sátrak között, sebhelyes arcú őrzőjével a nyomában –, az íróasztalom alig látszik ki a papírok alól!

Érthető volt, hogy a hangjában nem csendült túl sok lelkesedés. A Krónikaőr stólájához elkerülhetetlenül hozzátartozott az az örökkön-örökké növekvő papírhalom is, amit át kellett olvasnia, szét kellett válogatnia, és elő kellett készítenie. Bár Sheriam roppantmód lelkesedett a munkája többi részéért, ami jelen esetben a tábor életének megszervezése és ellátása volt, már többen is hallották halkan szitkozódni, mikor újabb halom papírt toltak be elé, és mintha olyat is nem egyszer mondott volna, hogy bárcsak ismét a novíciák főnökasszonya lehetne. Ennek ellenére amint Egwene megadta az engedélyt, hogy távozhat, megnógatta fekete lábú kancáját, és sietősen elügetett. Riadtan szóródtak szét előtte a durva ruhába öltözött, a fejüket sállal betekert munkások. A férfiak hatalmas kosarakat cipeltek a hátukon, ügyetlenül mozogtak a csúszós talajon, egyikük el is esett, mikor az aes sedai közéjük ugratott. Sheriam karcsú, őszes halántékú őrzője, Arinvar megállt, és megnézte, hogy a fickó fel tud-e kelni, és csak aztán lovagolt úrnője után. A munkás hangosan szitkozódott, de láthatóan leginkább az dühítette, hogy a társai kinevetik. Mindenki tudta, hogy ha egy aes sedai menni akart valamerre, akkor jobb volt utat engedni neki.

Egwene csak most pillantotta meg, hogy mi is borult ki a fickó kosarából, és önkéntelenül is megborzongott. A jókora húshalmon csak úgy hemzsegtek a férgek: szinte úgy nézett ki az egész, mintha a hús is élne. A férfiak alighanem mindannyian romlott húst vittek a szemétdombra. Semmi értelme nem lett volna megpróbálni bármit is megmenteni a romlott ételből – egy ilyen állapotban lévő húsdarabot csak több hónapos éhezés után enne meg bárki is –, de túl sok húst és gabonát kellett nap mint nap kidobniuk.

Ami azt illeti, a hatalmas hordókban tárolt sózott marha és sertéshús felét is el kellett ásniuk, miután kibontották, mert úgy bűzlött. A szolgák és a munkások nem láttak ebben semmi meglepőt – azok legalábbis, akik vonultak már ekkora sereggel, semmiképp sem. Kicsit rosszabb volt a helyzet, mint általában, de nem sokkal. A zsizsikek bármikor megjelenhettek, és a kereskedők mindig is úgy próbálták meg növelni a hasznukat, hogy csempésztek egy kis romlott húst is a friss közé. Az aes sedai-ok azonban komolyan aggódtak a dolog miatt. Minden hordó hús, minden zsák gabona, liszt vagy egyéb élelmiszer köré azonnal Őrzést szőttek, és amit egy efféle fonat vett körül, az nem változhatott, amíg a fonatot le nem oldották róla. De a hús mégis megrohadt, és a férgek egyre szaporodtak. Olyan volt az egész, mintha a saidar nem működött volna rendesen. A legtöbb nővér még a Fekete ajahról is szívesebben tréfálkozott volna, minthogy akárcsak belegondoljon ebbe. Az egyik nevető munkás észrevette, hogy Egwene őket nézi, és oldalba bökte a csupa sár férfit, aki erre kissé visszafogta a szitokáradatot. Kissé. Úgy meredt a lányra, mintha őt okolná azért, hogy elesett. Egwene arcát félig elrejtette a csuklya, és az amyrlin stólája az erszényében lapult, szépen összehajtva – a munkások alighanem azt hitték, hogy a beavatottak közé tartozik. Nekik nem volt elég előírás szerinti ruhájuk ahhoz, hogy mindig azt viseljék. De az is lehet, hogy látogatónak nézték. A táborba gyakorta surrantak be nők, és a legtöbbször nem fedték fel az arcukat, amíg újra el nem hagyták a környéket. Némelyikük drága selyemruhát viselt, mások agyonhordott, durva gyapjúban jöttek. A férfiak úgy vélték, hogy egy látogatóra vagy egy beavatottra meredhetnek dühösen – semmiképp sem lehet belőle akkora baj, mintha egy aes sedai-ra néznének ilyen arckifejezéssel. Egwene csak most érezte át, milyen furcsa, hogy nem hajlong és ugrál körülötte mindenki. Már napkelte előtt nyeregben volt, és ha a forró fürdő szóba sem jöhetett – a vizet vödrönként hordták ide a tábortól jó fél mérföldre ásott kutakból, úgyhogy a legpazarlóbb és a legtisztább aes sedai-okon kívül mindenki visszafogta magát –, ha abban nem is reménykedhetett, hogy finom, meleg vízben áztatja ki a tagjait, beérte volna annyival is, hogy ismét a földre tegye a lábát. Vagy ami még ennél is jobb lenne, egy kényelmes kis zsámolyra. És különben attól, hogy nem hagyta, hogy megérintse a hideg, még megmelengette volna szívesen a kezét egy parázstartó fölött. Az ő íróasztala sem látszott ki a papírokból. Előző este azt az utasítást adta Sheriamnak, hogy készítsen részletes jelentést a kocsik javításáról, és arról, hogy hogyan állnak a lovak takarmányával. Száraz lesz és unalmas, de minden nap ellenőrizte a tábori élet egy területét, hogy legalább azt el tudja dönteni, hogy a hozzá forduló emberek kívánsága valós gondokat, vagy eltúlzott követeléseket takart-e. És persze a kémek és ügynökök jelentéseit is el kellett olvasnia.

Az ajahok jelentéseit mindig különösen érdekes volt átböngészni, különösen, ha összehasonlíthatta azzal, amit Siuan és Leane ügynökei jelentettek. Nem mintha sok mindenben ellentmondtak volna egymásnak, de már az is fontos információ volt, hogy az ajahok mit nem adnak tovább, mi az, amit minél tovább meg akarnak tartani maguknak. A kényelem és a kötelesség is a dolgozószobájába hívta volna – ami a valóságban persze csak egy újabb sátor volt, bár mindenki az amyrlin fogadószobájának hívta –, de most végre egyszer lehetősége nyílt arra, hogy körülnézzen a táborban úgy is, hogy senkinek nem volt ideje sietősen rendet rakni, mielőtt megérkezne. Egy kicsit jobban a fejébe húzta a csuklyáját, hogy az arca még inkább rejtve legyen, és könnyedén megsarkantyúzta Daishart. Kevés lovassal találkozott a tábor területén, és azok is főképp őrzők voltak, bár nagy ritkán feltűnt egy-egy lovász, aki szinte futva vezette át a lovat a tömegen. Csak a bokáig érő latyak lassította le őket. Úgy tűnt, senki sem ismeri fel Egwene-t még lóháton sem. A szinte teljesen üres utcákkal ellentétben a fa járdákon – már ha a durván lefűrészelt gerendákra ráhalmozott, egyenetlen deszkákat járdának lehetett nevezni – olyan tömeg hullámzott, hogy a fa meghajlott az emberek súlya alatt. Csak pár férfi volt közöttük, olyan ritkásan tűntek fel, mint mazsola egy olcsó kalácsban, és kétszer olyan gyorsan szedték a lábukat, mint bárki más. Az őrzőket kivéve minden férfi igyekezett a lehető legkevesebb időt tölteni az aes sedai-ok közelében. Szinte minden nő a csuklyájába rejtette az arcát, és csak a vaskos anyag alól gőzölgött elő fehéren leheletük, de még így is könnyen meg lehetett különböztetni az aes sedai-okat a látogatóktól – akkor is, ha az idegenek köpenye legalább olyan finom, hímzett anyag volt, és éppúgy drága prém szegélyezte, mint a legtöbb nővérét. Az aes sedai-ok előtt szétvált a tömeg. Mindenki másnak úgy kellett keresztülverekednie magát rajta. Nem mintha ezen a jeges reggelen sok nővér mászkált volna a szabadban. A legtöbben nyilván a sátruk melegében pihentek. Egyedül voltak, vagy kettesben-hármasban olvasgattak, levelet írtak, netán a látogatóikat kérdezgették azokról a hírekről, amik a táborba hozták őket. Amit vagy megosztanak majd az ajahjukkal, vagy nem; és bárki másnak még kevesebbet árulnak el, mint a színüket viselő nővéreknek. A világ egyetlen hatalmas, oszthatatlan, mindenek fölé tornyosuló erőnek látta az aes sedai-okat, legalábbis mielőtt a Torony mostani megosztottsága napvilágra került volna, de a valóságban az ajahok épp csak névleg tartottak össze, és csupán a Csarnokban találkoztak egymással. A nővérek egysége pedig alig volt más, mint magányos remeték gyülekezete, akik pár közeli barátjukon kívül ritkán beszéltek bárkivel is az elkerülhetetlenül szükségesnél két szóval többet. Kivéve, ha közös terven dolgoztak egy másik nővérrel. Minden megváltozhat a Toronyban, de Egwene biztos volt benne, hogy ez az egy sosem. Semmi értelme nem lett volna úgy tenni, mintha az aes sedai-ok valaha is mások lennének, mint aes sedai-ok – egy hatalmas folyó, aminek minden örvénye mély és láthatatlan, és ami észrevehetetlen lassúsággal változtat csak a folyásán. Ő maga is felhúzott pár sietős gátat a folyó partján, emitt leválasztott egy kis erecskét, amott leszűkítette a medret, ahogy az érdekei kívánták, de tudta, hogy ezek csak időleges építmények. Előbb vagy utóbb a mélyben zúgó áramlatok elmossák az ő szerény kis gátjait. Csak azért imádkozott, hogy elég ideig kitartsanak. Imádkozott, és olyan keményen erősítette őket, amilyen keményen csak tudta. Nagy ritkán feltűnt egy-egy beavatott is a tömegben, fehér köpenyük csuklyáján ott villogott a hét színes csík, de a többség egyszerű, dísztelen fehér ruhába öltözött novícia volt. A táborban lévő huszonegy beavatottból csak egy maroknyinak volt rendes, csíkos fehér köpenye, és ők is akkorra tartogatták az előírásos ruhákat, ha órát adtak a novíciáknak, vagy magához rendelte őket egy nővér; arra viszont nagyon is odafigyeltek, hogy minden egyes novícia állandóan fehérben legyen, még ha sokuknak csak egyetlen váltóruha jutott. A beavatottak kivétel nélkül megpróbálták utánozni az aes sedai-ok kecses, hattyúszerű siklását, és egész jól ment is nekik, bár a fajárda össze-vissza billegett és csúszott. A novíciák majdnem olyan sietősen mozogtak, mint a férfiak. Vagy valamiféle feladat várt rájuk, vagy épp órákra mentek hatos-hetes csoportokban.

Az aes sedai-oknak nagyon hosszú ideje nem volt már ennyi novíciával dolguk: a Trallok Háborúk óta nem voltak ilyen sokan, de akkor még nővérből is sokkal több volt. Mikor hirtelen kis híján ezer novíciával találták magukat, teljes volt a zűrzavar – csak az rendezte egy kicsit a dolgokat, mikor megszervezték a novíciák „családjait”. Ez a megnevezés még nem volt hivatalos, de azok az aes sedai-ok is ezt használták, akik nem tartották jó ötletnek, hogy minden nőt befogadjanak a novíciák közé, korra való tekintet nélkül, akiben megvan a képesség szikrája. Most már minden novícia tudta, hogy hol és mikor kell lennie, és minden nővér könnyen kinyomozhatta. Arról nem is szólva, hogy azóta sokkal kevesebben szöktek el. Ez mindig is sokat számított az aes sedai-oknál, és ezek közül a novíciák közül több százan megkaphatják a vállkendőt. Egyetlen nővér sem akart volna ilyen jó képességű nőket elveszíteni, sőt, azelőtt, hogy véget ért volna a kiképzésük, vagy más okból kellett volna elküldeni őket, senkit sem engedtek el szívesen. Még mindig megtörtént, hogy egy-egy nő elsurrant, mikor rájött, hogy a képzés sokkal keményebb, és a vállkendőhöz vezető út hosszabb és nehezebb, mint gondolta volna, de azon kívül, hogy a családokon keresztül jobban nyílván lehetett tartani, hogy ki hol van, a szökés puszta gondolata is ritkábban merült föl egy olyan nőben, aki hat-hét „kuzinjára” is támaszkodhatott.

Egwene sokkal a Torony Csarnokául szolgáló, jókora, szögletes sátor előtt lekanyarodott az egyik mellékutcácskára. A sápadt barna pavilon előtti fajárda üres volt – a Csarnokba senki sem ment anélkül, hogy jó oka lett volna rá –, de az ezerszer megfoldozott vászonfal le volt engedve, hacsak nem volt rá szükség, hogy a Csarnok ülését a nyilvánosság elé tárják, és nem lehetett tudni, ki lép ki mögüle. Bármelyik Ülnök felismerte volna Daishart, és Egwene az Ülnökök nagy részével nem találkozott volna szívesen. Ott volt példának okáért Romanda és Lelaine, akik legalább olyan ösztönös elszántsággal szálltak szembe Egwene terveivel, mint ahogy egymás ellen áskálódtak. És azokkal sem beszélt volna szívesen, akik a tárgyalásokról kezdtek sugdolózni. Túl szép lenne azt hinni, hogy csak a harci szellemet akarták életben tartani; akkor nem titokban pedzegették volna a témát. Ennek ellenére be kellett tartani az udvariasság szabályait, még ha néha a legszívesebben le is tépte volna a fülüket – ám szerencsére azon senki sem sértődhetett meg, ha Egwene azért nem beszélt vele, mert nem találkoztak össze.

Nem sokkal előtte halvány ezüst villanás fénylett fel egy magas vászonfal mögül, ami a tábor két Utazóterületének egyikét kerítette le, és pár másodperccel később két nővér bukkant ki az egyik vászonajtó mögül. Sem Phaedrine, sem Shemari nem volt elég erős ahhoz, hogy egyedül is megszőjön egy Kaput, de összekapcsolódva tudtak egy akkora nyílást nyitni, amin egy ember épphogy csak átférhetett. Összedugták a fejüket, mélyen elmerültek a beszélgetésben, és meglepő módon csak most tűzték össze a köpenyüket. Egwene elfordította a fejét, miközben ellovagolt mellettük. Mindkét Barna nővér tanította novícia korában, és Phaedrine-t mintha még most is meglepte volna, hogy ő az amyrlin. Magas volt, mint egy kócsag, és képes lett volna kigázolni a latyakba, hogy megkérdezze, Egwene-nek van-e valamire szüksége. Az élénk, határozott, szögletes arcú Shemari sokkal jobban hasonlított egy Zöldre, mint egy könyvtárosra, és mindig eltúlzott udvariassággal viselkedett. Nagyon is eltúlzott udvariassággal. Olyan mélyen pukedlizett, hogy azt még egy novíciától sem várta volna el senki, és bármilyen kifejezéstelen arcot vágott is, minden mozdulata gunyorosnak tűnt... Különösen, ha akkor elkezdett már hajlongani, ha Egwene még csak száz lépésnyire volt tőle!

Hát ezek meg hol lehettek, gondolta magában a lány. Talán valahol tető alatt, vagy mindenképp olyan helyen, ahol melegebb volt, mint itt, a táborban. Persze senki sem tartotta számon, hogy a nővérek mikor hova mennek, még a tulajdon ajahjuk sem. A szokás igazgatta minden lépésüket, és a szokás erőteljesen ellene szólt annak, hogy bárki is szemtől szembe megkérdezze egy másik nővértől, hogy hol volt, vagy mit csinált. Phaedrine és Shemari alighanem azért ment el, hogy személyesen kérdezhesse ki valamelyik ügynökét. Vagy hogy benézzenek egy könyvtárba. Végtére is Barnák voltak! De Egwene nem tudta kiverni a fejéből Nisao megjegyzését arról, hogy a nővérek esetleg átszökhetnek Elaidához. Nem volt lehetetlen vállalkozás felbérelni egy csónakost, hogy átvigyen a városba, ahol számtalan aprócska vízi kapun engedték be azokat, akik nagyon be akartak jutni, de ha valaki tudott Kaput nyitni, nem kellett megkockáztatnia, hogy lebukik, miközben a folyóhoz lovagol, vagy csónak után kutat. Elég lenne, hogy egyetlen egy nővér visszatérjen a Toronyba, és elárulja az Utazás titkát Elaidának, és oda a legfőbb előnyük! És semmiképp sem akadályozhatták meg! Hacsak nem győzik meg a nővéreket, hogy itt a helyük, Elaidával szemben! Hacsak nem győzik meg őket, hogy nemsokára vége lesz a harcnak. Bárcsak nemsokára vége lenne...

Az Utazóterülettől nem messze Egwene megrántotta Daishar kantárját, és a homlokát ráncolva végigmérte az egyik hosszúkás sátrat, amit még a Csarnoknál is többször foltoztak meg. Egy aes sedai siklott kecsesen az ajtóhoz – egyszerű, sötétkék köpeny volt rajta, és a csuklya elrejtette az arcát, de a novíciák és a többiek úgy ugrottak el az útjából, ahogy azt sosem tették volna példának okáért egy kereskedőnek –, megállt a sátor előtt, és egy hosszú pillanatig csak nézte. Ha beleordítja a világba, hogy nincs kedve bemenni, akkor sem lehetett volna egyértelműbb, hogy mit gondol. Egwene még sosem járt odabenn. Érezte, hogy a vászonfal túloldalán saidart fókuszálnak, bár csak egészen gyengén. Meglepően kevés saidarra volt szükség. De csak nem kelt túl nagy feltűnést, ha az amyrlin betér egy kurta kis látogatás erejéig! Nagyon szerette volna látni, hogy mit is indított el. A sátor előtt leszállt a nyeregből, és felfedezett egy apró kényelmetlenséget. Nem volt hova kikötnie Daishart! Az amyrlinhez mindig odarohant valaki, hogy megfogja a kengyelét, és elvezesse a lovát, de most ott állt a herélt kantárjával a kezében, és egy csoport novícia csak úgy elsétált mellette! Kurtán végigmérték, de úgy vélték, csak egy látogató lehet. Mostanra már minden novícia ismerte a huszonegy beavatott mindegyikét, de csak kevesen találkoztak az Amyrlin Trónnal személyesen. Még csak a vonásai sem voltak kortalanok, hogy bárki láthassa, hogy aes sedai! Keseregve nevetett egyet, és kesztyűs kezét az erszényébe mélyesztette. A stóla majd elárulja nekik, hogy ki is ő, és akkor ráparancsolhat valamelyikre, hogy pár percig vigyázzon a lóra. Legalábbis ha nem hiszik azt, hogy ez az egész csak valami ízetlen tréfa! Az Emondmezőről jött novíciák többször is megpróbálták lerángatni róla a stólát, mielőtt bajba keverné magát... De nem, az már elmúlt, elrendezték, vége...

A sátor ajtaja hirtelen szétcsapódott, és Leane jelent meg, épp egy hal alakú ezüstcsattal fogta össze sötétzöld köpenyét. A köpeny selyemből készült, és bő arany és ezüsthímzés fedte, akárcsak a nő lovaglóruhájának derekát. Vörös kesztyűit is díszesen kihímezték. Leane nagy figyelmet fordított az öltözködésére, mióta a Zöld ajah tagja lett. Mikor meglátta Egwene-t, egy pillanatra elkerekedett a szeme, de rézszínű arca kifejezéstelen maradt. Egyetlen szempillantás alatt felmérte a helyzetet, és felemelte a kezét, majd intett egy magányosnak tűnő novíciának. A novíciák családonként jártak órára.

– Mi a neved, gyermek? – Sok minden megváltozott Leane-ben, de a modora ugyanolyan határozott volt és kurta, mint régen. Kivéve persze, ha másképp akarta. A legtöbb férfi elolvadt, ha Leane hangját érzelem fűtötte át, de a domani ritkán pazarolta nőkre a csáberejét. – Egy nővér dolgában sietsz valamerre?

A novícia középkorú, halvány szemű nő volt, hófehér bőrén látszott, hogy soha, egyetlen napot sem töltött mezei munkával, és tátott szájjal nézett az aes sedai-ra, aztán összeszedte magát, és sietve pukedlizett. Könnyedén, gyakorlottan terítette szét fehér szoknyáját még egyujjas kesztyűben is. Leane olyan magas volt, mint egy férfi, de karcsú, kecses és gyönyörű szép – az ő vonásai sem voltak kortalanok, de az arca mégis a tábor két legismertebb arca közé tartozott. A novíciák álmélkodva néztek utána: a Krónikaőr, akit elcsendesítettek, de utána meggyógyítottak, hogy ismét tudjon fókuszálni, még ha nem is olyan erősen, mint annak előtte! És ajahot váltott! Még a legfrissebb fehér ruhás nő is tudta, hogy ez egyszerűen nem történhet meg, bár a történet másik része mostanra már sajnos beépült a legendák közé. Sokkal nehezebb volt rávenni a novíciákat, hogy lassabban haladjanak, ha nem lehetett azt mondani nekik, hogy azt kockáztatják vele, hogy kiégetik magukat, és örökre elveszítik az Egyetlen Hatalmat.

– Letice Murow, aes sedai! – mondta a nő tisztelettudóan, dallamos murandyi akcentussal. Úgy hangzott, mintha még akart volna mondani valamit, talán odatenni egy címet a végére, de az egyik legelső szabály, amit a Toronyba érkezésekor megtanult, az volt, hogy mindent maga mögött hagyott az előző életéből. Ez kemény lecke volt, különösen azoknak, akiknek rangjuk vagy címük volt. – A húgomhoz indultam. Alig pár percre láttam, mióta eljöttünk Murandyből! – A rokonokat mindig eltérő családokba osztották, akárcsak azokat a nőket, akik már azelőtt is ismerték egymást, hogy bevezették volna a nevüket a novíciák könyvébe. Ez arra késztette őket, hogy új barátokat keressenek, és csökkentette a feszültséget, ha az egyikük gyorsabban tanult a másiknál, vagy erősebb volt a benne rejlő képesség. – Ma ő is szabad, egészen délutánig, és...

– A húgodnak még várnia kell egy kicsit, gyermek – szakította félbe Leane –, fogd meg az amyrlin lovát!

Letice összerezzent, és döbbenten nézett Egwene-re, akinek végre sikerült előhalásznia a stóláját. Átadta Daishar kantárját a nőnek, leengedte a csuklyáját, és a vállára terítette a csíkos kendőt. Az erszényében olyan könnyűnek tűnt, mint egy tollpihe, de ólomsúllyal nehezedett a vállára. Siuan egyszer azt mondta, hogy úgy érzi, mintha minden egyes nő, aki valaha viselte, ott lógna a végén, és húzná lefelé, hogy sose feledhesse, miféle felelősség és kötelesség van a vállán, és Egwene ezt készséggel el is hitte. A murandyi nő még döbbentebben nézett rá, mint Leane-re, és még később jutott az eszébe, hogy meghajoljon. Alighanem már hallotta, hogy az amyrlin fiatal, de nyilván sosem gondolta végig, hogy milyen fiatal lehet.

– Köszönöm, gyermekem! – mondta Egwene lágyan. Volt idő, mikor furcsának érezte, hogy gyermekének szólít egy nála tíz évvel idősebb nőt. De idővel minden megváltozott. – Nem leszek benn sokáig! Leane, küldenél egy lovászt Daisharért? Most, hogy kiszálltam a nyeregből, valahogy nem kívánkozom vissza, és hagynunk kellene, hogy Letice is találkozhasson a húgával!

– Magam gondoskodom róla, Anya!

Leane kecsesen meghajolt, és ellibbent. Senki még csak nem is sejthette, hogy több közük van egymáshoz, mint ez a véletlen találkozás. Egwene sokkal jobban megbízott benne, mint akár Anaiyában vagy Sheriamban. Leane előtt nem voltak titkai, éppúgy, mint ahogy Siuan előtt sem. De a barátságuk is egy olyan titok volt, amit szigorúan kellett őriznie. Egyrészt azért, mert Leane-nek voltak Tar Valonban ügynökei, még ha magában a Toronyban nem is, és a jelentéseiket csakis kizárólag Egwene-nek mutatta meg. Másrészt pedig Leane-t mindenki kényeztette, amiért így belenyugodott megváltozott helyzetébe, és minden nővér örült neki már csak azért is, mert élő bizonyítéka volt annak, hogy az elcsendesítés, minden aes sedai legelemibb félelme, visszafordítható. Tárt karokkal fogadták, mert gyengébb volt, mint bukása előtt – most már a táborban élő nővérek jó fele erősebb volt nála –, és sokszor beszéltek előtte olyasmiről is, amit egyáltalán nem akartak volna az amyrlin tudomására hozni. Egwene épp ezért még csak utána sem nézett, mikor elment. Ehelyett Letice-re mosolygott – a nő elvörösödött, és sietve meghajolt még egyszer –, aztán belépett a sátorba. Menet közben lerángatta a kesztyűjét, és az övébe gyűrte.

Odabenn nyolc állólámpa magaslott a falak mellé pakolt alacsony faládák között. Az egyiken volt némi viseltes aranyozás, a többi hét egyszerű kovácsoltvasból készült. Mindegyik máshogy nézett ki, egyiknek több, másiknak kevesebb karja volt, de jól bevilágították a sátrat, még ha nem is volt benn olyan éles a fény, mint odakinn. A vászonnal letakart padló közepe felé hét asztal sorakozott – mintha hét különböző vidék hét különböző tanyájáról hozták volna őket –, és a három legtávolabbi mellett vagy fél tucat novícia görnyedt a padon. Mindegyiküket körülvette az Egyetlen Hatalom ragyogása. Tiana, a novíciák főnökasszonya idegesen járkált mellettük, hol az egyikük, hol a másikuk munkájára pislogott. Meglepő módon Sharina Melloy, az egyik murandyi novícia is ezt tette.

No persze Sharinára senki sem mondhatta volna, hogy idegesen járkál – ő csak nyugodtan nézte, hogy mit csinálnak a többiek –, és talán az sem volt teljesen meglepő, hogy Egwene ott találta. Sharina tiszteletreméltó, ősz kontyos nagyanya volt, aki kemény kézzel igazgatta hatalmas családját, és láthatóan az összes többi novíciát is örökbe fogadta, mintha csak az unokái vagy az unokahúgai lettek volna. Ő rendezte el a kis családokat is, teljesen önállóan és a saját elképzelése szerint, egészen egyszerűen csak azért, mert elege volt belőle, hogy mindenki céltalanul és értelmetlenül rohangál fel-alá. A legtöbb aes sedai-nak megfeszült a szája, ha eszükbe juttatták, hogy hogyan is kezdődött az egész, bár ők is meglehetősen hamar elfogadták ezt a rendszert, miután kiderült, hogy tényleg sokkal könnyebb számon tartani a novíciákat, és megszervezni az órákat. Tiana olyan elszántan nézegette a novíciák munkáját, hogy a vak is látta, hogy mindent megtesz azért, hogy ne kelljen észrevennie Sharinát. Tiana alacsony volt és vékony, hatalmas, barna szeme, és gödrös állacskája a kortalan vonások dacára is fiatalnak mutatta – különösen a termetes novícia ráncos arcához és széles csípőjéhez mérve.

A bejárathoz legközelebb eső asztalnál két aes sedai, Kairen és Ashmanaille ült és fókuszált: őket is ketten nézték. Janya Frende, egy Barna Ülnök, és Salita Toranes, a Sárga ajah egyik Ülnöke. Az aes sedai-ok és a novíciák ugyanazt a feladatot végezték. Mindegyik nő előtt egy Földből, Tűzből és Levegőből font sűrű háló vett körbe egy kisebb tálat, kupát vagy hasonló használati tárgyat, amit a tábori kovácsok készítettek, akik sehogy sem értették, hogy mire kellhet a nővéreknek ilyen holmi vasból, pláne olyan finom kidolgozással, mintha ezüst vagy aranymunka lenne. Egy második fonat, Föld és Tűz szövete szúrta át mindegyik hálót, hozzáért a tárgyhoz, és lassan fehérré változtatta. Lassan, nagyon lassan, minden esetben. Ez a képesség nagyban javult, ha valaki sokat gyakorolta, de az Öt Hatalom közül a Föld volt a legfontosabb, és Egwene-en kívül csak kilenc nővér – valamint két beavatott és majdnem két tucat novícia – volt elég erős benne ahhoz, hogy egyáltalán használni tudja ezt a fajta fonatot. De a nővérek még így sem akarták erre pocsékolni az idejüket. Ashmanaille olyan vékony volt, hogy még valódi termeténél is magasabbnak tűnt, és hosszú ujjaival türelmetlenül dobolt az asztalon, miközben ingerülten nézte, ahogy az előtte álló, egyszerű fémkupán lassan-lassan a felénél feljebb kúszik a fehér. Kairen kék szeme olyan jegesen meredt a magas kehelyre, amin dolgozott, hogy úgy tűnt, a fém fagyottan elpattan, ha így folytatja. Még csak az alján volt egy kis fehér perem. Alighanem Egwene Kairent látta bemenni az előbb.

Persze volt, aki lelkesedett a dologért. Janya karcsú termetén pompásan állt a halvány bronz selyemruha, a vállára vetette barna rojtos vállkendőjét, és olyan átszellemülten tanulmányozta Ashmanaille és Kairen munkáját, ahogy csak az tud nézni valamit, aki a legszívesebben maga is azt csinálná. Janya mindent tudni akart, tudni akarta, mi hogyan készül, és miért épp úgy. Rettenetesen elkeseredett, mikor kiderült, hogy nem tudja megtanulni, hogyan kell ter'angrealt készíteni – ez Elayne-en kívül csak három nővérnek sikerült egyelőre, és ők is csak ritkán készítettek bármi használhatót –, és minden erejét megfeszítve próbálta elsajátítani ezt a műveletet annak dacára, hogy a próbákon kiderült, hogy nem tudja elég erősen használni a Földet.

Salita vette észre elsőnek Egwene-t. A kerek arcú nő bőre sötét volt, mint a szén, és higgadtan mérte végig Egwene-t, mielőtt nagyon kimérten, nagyon pontosan meghajolt volna előtte. Sárga kendője rojtja lágyan meglibbent. Salita Salidarban lett Ülnök, és egy nyugtalanító minta részét képezte: sok társával együtt ő is túl fiatal volt Ülnöknek. Salita még csak harmincöt éve volt aes sedai, és egy nő ritkán került ilyen pozícióba azelőtt, hogy vagy száz évig viselte volna a vállkendőt. Siuan úgy vélte, hogy ebben van valami rendszer, és bár nem tudta megmondani, mi nem tetszik neki benne, azért aggódott a dolog miatt. Siuan mindig aggódott, ha valamit nem értett. Ennek ellenére Salita kiállt az Elaida ellen hirdetett háború mellett, és gyakran támogatta Egwene-t a Csarnokban. De nem mindig, és ebben sem.

– Anya – mondta hűvösen. Janya felkapta a fejét, és széles mosoly ragyogott az arcán. Ő is a háború mellett szavazott; ő volt az egyetlen olyan Ülnök, aki a Torony kettészakadása előtt is Ülnök volt, és Lelaine-t és Lyrelle-t, a két Kék Ülnököt kivéve ezt tette. Ha nem is támogatta mindenben Egwene-t, ebben teljességgel mellette állt. Szokás szerint most is csak úgy zuhogtak belőle a szavak.

– Ezen sosem fogom tudni túltenni magamat, Anya! Ez egészen egyszerűen döbbenetes! Tudom, hogy most már meg sem kellene lepődnünk azon, ha ismét kitalál valamit, ami soha senkinek sem jutott az eszébe, néha azt hiszem, hogy már túlságosan is belecsontosodtunk abba, hogy mit lehet megtenni, és mit nem, de hogy rájöjjön, hogy hogyan kell cuendillart készíteni! – Egy pillanatra elhallgatott, hogy levegőt vegyen, és Salita könnyedén elragadta tőle a szót. Könnyedén és hűvösen.

– Még mindig úgy vélem, hogy ez nem helyes – mondta határozottan. – Elismerem, hogy a felfedezés igazán briliáns munka volt az ön részéről, Anya, de egy aes sedai-nak nem volna szabad... eladásra termelnie! – Salita az összes megvetést belesűrítette ebbe a szóba, amit csak egy olyan nő érezhet, aki elfogadta teari birtokainak jövedelmét anélkül, hogy valaha belegondolt volna, hogy honnan is származik. Ez a hozzáállás egyáltalán nem volt ritka a nővérek körében, bár a legtöbb aes sedai a Torony bőkezű évjáradékából élt. Legalábbis mielőtt a Torony kettészakadt. – És a tetejébe ott van még az is – folytatta –, hogy az ebbe kényszerített nővérek fele Sárga! Minden nap panaszkodnak nekem! Nekünk legalább van fontosabb dolgunk is, minthogy... csecsebecséket gyártsunk!

Erre már dühösen rámeredt Ashmaille, aki Szürke volt, és Kairen, aki Kék, de Salita nem törődött velük. Ő is azok közé a Sárgák közé tartozott, akik úgy érezték, hogy a többi ajah csak valami furcsa csökevény az övék mellett, ami természetesen az egyetlen érthető céllal rendelkező ajah volt.

– És a novíciáknak nem is volna szabad ilyen bonyolult fonatokat használniuk! – csatlakozott hozzájuk Tiana is. A novíciák főnökasszonya sosem félt attól, hogy egy Ülnökkel beszélgessen, és az Amyrlin Trón sem riasztotta meg. Elégedetlenül nézett maga elé; láthatóan nem jött még rá, hogy így csak elmélyül a gödröcske az állán, és még inkább egy durcás kislányra hasonlít. – Igazán figyelemreméltó felfedezés, és én a magam részéről a kereskedelmet sem ellenzem, de ezeknek a lányoknak egy része még egy tűzgolyót sem tud hibátlanul megcsinálni, és a láng színét sem változtatják úgy, ahogy kellene! Ha hagyjuk, hogy ilyen összetett fonatokkal bajlódjanak, sokkal nehezebb lesz megállítanunk őket, mielőtt valami olyasmibe kezdenének, amit egyáltalán nem tudnak megcsinálni, és a Fény tudja, már így is épp elég nehéz dolgunk van! Még kárt is tehetnek magukban!

– Butaság, butaság! – jelentette ki Janya, és legyintett egyet, mintha a puszta ötletet is el akarná sodorni. – Mindegyik lány, akit kiválasztottunk, már három tűzgolyót is meg tud tartani egyszerre, és ehhez alig kell több az Egyetlen Hatalomból! És különben is, amit egy nap alatt elkészítenek, az legalább egy hétig eteti a katonákat, de a nővérek maguk nem gyártanának elég árut! – Enyhén hunyorított, és mintha keresztülnézett volna Tianán. A szóáradat egy pillanatra sem lankadt, de most már mintha félig magában beszélt volna. – Nagyon oda kell figyelnünk, hogy kezdjük el árusítani a készletet. A Tengeri Nép annyi cuendillart vesz, amennyit csak tud, és a hírek szerint még mindig számtalan hajójuk pihen Tear és Illian kikötőiben. A nemesek is szívesen látnák az ilyesmit, de még a legmohóbb gyűjtő is ráun egy idő után a szívkőre. Még mindig nem tudom eldönteni, hogy mi lenne a jobb: ha egyszerre piacra lépnénk mindennel, amit eddig készítettünk, vagy ha lassanként adnánk el a készletet? Előbb vagy utóbb még a cuendillar ára is leesik! – hirtelen pislogott egyet, és először Tianára, majd Salitára nézett. Zavartan forgatta a fejét. – Ugye értitek, mi a probléma?

Salita dühösen meredt rá, és feljebb rántotta a vállán a kendőt.

Tiana elkeseredetten tárta szét a karját. Egwene nem szólt egy szót sem. Ezúttal nem szégyellte magát, amiért egy újabb feltételezett felfedezése miatt dicsérik. Ezt valóban ő fedezte fel, akárcsak az Utazást – és ellentétben szinte minden mással –, bár Moghedien segített megtalálni a helyes megoldást, mielőtt elszökött volna. A nő nem tudta, hogy hogyan készül bármi is – vagy legalábbis nem fedett fel semmilyen efféle tudást, bárhogy hajtották is, és keményen megdolgoztak vele –, de Moghedien nagyon mohó volt, és a cuendillar már a Legendák Korában is kivételes luxusholminak számított. Épp eleget tudott arról, hogy hogyan készült ahhoz, hogy utána Egwene rájöjjön a hiányzó részekre. És különben is, olyan mindegy, hogy ki tiltakozott és milyen hevesen! Szükség volt a pénzre, és ez azt jelentette, hogy továbbra is csinálni fognak cuendillar tárgyakat. Bár Egwene tudta, hogy minél később adják el az első darabokat, annál jobb.

Sharina olyan hangosat tapsolt a sátor másik végében, hogy mindenki odakapta a fejét. Kairen és Ashmanaille is odafordultak, és a Kék nővér még a saidar fonatait is elengedte, úgyhogy a fémkupa hangos csilingeléssel gurult végig az asztalon. Ez is azt mutatta, mennyire unatkozik. Újra lehetett kezdeni a műveletet, bár nagyon nehéz volt megtalálni, hogy pontosan hol is hagyta abba, és a nővérek egy része mindent megtett, hogy minél kevesebbet kelljen a munkával töltenie az alatt az egy óra alatt, amit naponta a sátorban töltött. Egy óra, vagy amíg befejez egy tárgyat – amelyik előbb jön. Ennek rá kellett volna bírnia a nővéreket, hogy jobban odafigyeljenek, de egyelőre senki sem fejlődött a megfelelő ütemben.

– Bodewhin, Nicola, indulás a következő órára! – jelentette be Sharina. Nem beszélt hangosan, de a hangjában olyan erő rejlett, hogy egy zsúfolt teremben is mindenki meghallotta volna; hát még a sátor csendjében! – Épp annyi időtök van, hogy megmossátok az arcotokat és a kezeteket! Gyorsan, gyorsan! Nem akartok rossz jegyeket, ugye?

Bode – Bodewhin Cauthon – sietősen felpattant, elengedte a saidart, és a fal mellett álló ládák egyikébe helyezte a félkész karperecet, hogy valaki más majd befejezhesse, aztán felkapta a köpenyét. Kerekded arcú, csinos lány volt, és hosszú, sötét fonatban viselte a haját, bár Egwene egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a Nőkör már megengedte neki. De hát persze az a világ már elmaradt mögöttük... Bode kifelé menet felrántotta a kesztyűit, és lesütötte a szemét. Egwene-re rá sem nézett. Látszott rajta, hogy még mindig nem érti, hogy egy novícia miért nem ugorhat be az Amyrlin Trónhoz beszélgetni, amikor csak az eszébe jut, akkor sem, ha együtt nőttek fel.

Egwene bármit megadott volna azért, ha beszélgethet egy jót Bode-al és a többiek egy részével, de az amyrlinnek is sokat kellett tanulnia. Az amyrlinnek sok kötelessége volt, kevés barátja, és egy kedvence sem. Különben is, ha úgy tűnne, hogy kivételezik a folyóközi lányokkal, a többi novícia pokollá tenné az életüket. És nekem sem lenne könnyebb dolgom a Csarnokban, tette hozzá keserűen. De úgy örült volna, ha ezt a folyóköziek is megértik!

A másik novícia, akinek Sharina odaszólt, nem kelt föl a padról, és nem hagyta abba a fókuszálást sem. Nicola fekete szeme Sharinára villant.

– Én lennék ebben a legjobb, ha hagynák, hogy gyakoroljak – morogta sértetten. – Egyre jobb vagyok! Tudom, hogy így van, meg tudom Jövendölni! – mintha az egyik képességnek bármi köze lett volna a másikhoz! – Tiana sedai, mondja meg neki, hogy még maradhatok egy keveset! Be tudom fejezni ezt a tálat a következő órám előtt, és különben is biztos vagyok benne, hogy Adine sedai nem haragudna rám, ha elkésnék egy kicsit!

Ha az órája nemsokára kezdődött, nem is kicsit késett volna el, amennyiben engedik neki, hogy befejezze a tálat: az egész órás munka is csak félig fehérítette ki a fekete vasat.

Tiana kinyitotta a száját, de még mielőtt bármit mondhatott volna, Sharina felemelte az egyik ujját, aztán egy szempillantással később a másikat. Alighanem volt valami jelentősége a mozdulatnak, mert Nicola elsápadt, és azonnal elengedte a fonatokat. Olyan sietve pattant fel, hogy meglökte az asztalt, és a másik két novícia, aki ott ült mellette, sértetten nézett föl rá. Persze gyorsan visszahajoltak a munkájuk fölé, és Nicola szinte szaladtában dobta be a félkész tálat az egyik ládába, mielőtt felkapta volna a köpenyét. Egwene legnagyobb megdöbbenésére egy másik nő is felpattant. Eddig nem is látta, a vászonpadlón ült az asztalok mögött. Rövid, barna kabátot hordott, és buggyos nadrágot. Areina kék szeme mérgesen villant végig mindenkin, aztán a lány kiszaladt a sátorból. Bármennyire nem hasonlított is Nicolára, most akár ikrek lehettek volna, olyan egyformán grimaszoltak sértett haragjukban. Egwene-t bizonytalan, rossz érzés fogta el, hogy együtt látta őket.

– Nem tudtam, hogy a barátokat is beengedik, hogy figyelemmel kísérjék, mi történik idebenn – mondta. – Még mindig sok gond van Nicolával?

Nicola és Areina megpróbálták megzsarolni – őt is, Myrelle-t is, és Nisaot is –, de nem erre gondolt. Az is titok volt, egy újabb titok.

– Jobb, ha ez a lány Areinával mászkál, mintha egy lovászfiúval barátkozna – szipákolt Tiana –, már ketten is teherbe estek, és tíz újabb novíciáról még mindig nem tudjuk, hogy állapotos-e? A lánynak több barát kellene, semmi más! A barátok majd észre térítik!

Elhallgatott, mert két újabb fehér ruhás novícia sietett be a sátorba. Riadtan felnyikkantak, és alig tudtak időben megállni: láthatóan nem számítottak rá, hogy egy ekkora csoport aes sedai-ba szaladnak. Sietve pukedliztek, aztán Tiana egy intésére a sátor hátuljába szaladtak, összehajtogatták a köpenyüket, és az egyik ládából előszedtek egy félig fehér serleget, és egy majdnem fehér boroskupát. Sharina megnézte, hogy rendesen elkezdenek-e dolgozni, aztán felvette a köpenyét, és a vállára vetette, mielőtt az aes sedai-okhoz lépett volna.

– Ha megbocsát, Tiana sedai – mondta, és meghajolt. Épp csak egy kicsivel mélyebben, mint ha egy egyenrangúval beszélt volna. – Azt mondták, hogy segítenem kellene ma az ebédnél, és nem szeretnék összetűzésbe kerülni a szakácsokkal! – Sötét szeme pillantása elidőzött egy kicsit Egwene-en, aztán biccentett egyet magának.

– Akkor eredj! – válaszolta Tiana élesen. – Nem szeretném azt hallani, hogy megkorbácsoltak, mert elkéstél!

Sharina meg sem fordult, csak ismét pukedlizett – nem siette el, de nem is nyújtotta tovább a kelleténél – Tiana, az Ülnökök és Egwene felé. Éles, mélyre ható tekintetével ismét végigmérte az amyrlint, de most sem nézett rá olyan hosszan, hogy az sértő lett volna. Amint a sátor ajtaja helyrelibbent mögötte, Tiana elkeseredetten sóhajtott egyet.

– Nicolával sokkal kevesebb baj van, mint egyesekkel – mondta sötéten, de Janya megrázta a fejét.

– Sharinával még sosem volt semmi baj, Tiana! – Éppolyan gyorsan beszélt, mint bármikor máskor, de halkra fogta a hangját, hogy a sátor másik végében ülő novíciák ne hallhassák. A nővérek közti nézeteltéréseket sosem vitatták meg a novíciák előtt. Különösen akkor nem, ha épp egy novíciáról volt szó. – Már most jobban tudja az összes szabályt, mint bármelyik beavatott, és sosem hágja át a legszigorúbbat sem! A legmocskosabb feladatokat is tisztességgel ellátja, és ha egy másik novíciának segítségre van szüksége, ő az első, aki odasiet! Sharina egyszerűen csak az, aki! A Fényre, nem hagyhatod, hogy egy novícia megfegyelmezzen!

Tiana megdermedt, és dühösen közbevágott volna, de ha egyszer Janya beszélni kezdett, akkor nem volt könnyű félbeszakítani vagy megakasztani.

– Nicola viszont csak bajt kavar, Anya! – dőlt a szó a Barna nővérből. – Mióta rájöttünk, hogy rendelkezik a Jövendőmondás képességével, naponta kétszer vagy háromszor is látja az eljövendőt, ha hihetünk a szavának. Jobban mondva ha Areina szavának hihetünk, mert Nicolának azért van annyi esze, hogy tudja, hogy mindenki tisztában van vele, hogy nem emlékszik rá, mit beszél Jövendőmondás közben. Még szerencse, hogy Areina mindig kéznél van, hogy megjegyezze, és segít neki értelmezni is! A látomások egy része olyan, amit a táborban bárki, aki nem süket, és van két összefüggő gondolata, könnyedén kitalálhatna: csata a seanchanok ellen, vagy az asha'manekkel, egy amyrlin börtönbe vetve, az Újjászületett Sárkány, amint kilenc lehetetlen dolgot csinál egyszerre, és pár vízió, ami éppúgy lehet a Tarmon Gai'don, mint egy különösen csúf gyomorrontás. A többi pedig mind arra utal, hogy Nicolának gyorsabban kellene haladnia a tanulmányaival. Ebből a szempontból nagyon mohó. Azt hiszem, most már a többi novícia sem hisz neki!

– És mindenbe beleüti az orrát – vetette közben Salita, mikor Janya elhallgatott egy pillanatra, hogy levegőt vegyen. – Ő is, meg a lovászlány is! – Az arca nyugodt és hűvös maradt, és úgy igazgatta a kendőjét, mintha az kötné le minden figyelmét, de egy kicsit gyorsabban beszélt a szokásosnál, mintha attól félne, hogy különben ismét visszaveszi a szót a Barna Ülnök. – Már mindkettőjüket meg kellett korbácsoltatni, mert nővérek után hallgatóztak, és én magam kaptam el Nicolát, amint megpróbált belesni az egyik Utazóterületre! Azt mondta, hogy csak látni akarta, hogy milyen is, mikor megnyílik egy Kapu, de szerintem a fonatot akarta megtanulni. A türelmetlenséget még csak megértem, de a hamisságot nem tűrhetjük meg! Őszintén szólva már nem hiszek benne, hogy Nicola valaha megkapja a sálat, és azon is elgondolkoztam már, hogy nem lenne-e jobb minél előbb elküldeni? Lehet, hogy a novíciakönyv megnyílt mindenki előtt – nézett kifejezéstelen arccal Egwene-re –, de azért nem kell teljesen alább adnunk az igényeinket!

Tiana mérgesen nézett rá, makacsul lebiggyesztette a száját, és megint elmélyült az állán a kis gödröcske. Az ember szinte elfelejtette, hogy már harminc éve viseli a sálat! Úgy viselkedett, mint egy novícia.

– Ameddig én vagyok a novíciák főnökasszonya, én döntöm el, hogy kit küldünk el és mikor! – vetette fel a fejét szenvedélyesen. – És eszem ágában sincs elveszíteni valakit, aki olyan tehetséges, mint Nicola! – Nicola egy szép nap még nagyon erős lesz az Egyetlen Hatalomban. – Vagy mint Sharina – tette hozzá kényszeredetten fintorogva, és ingerülten simított végig a szoknyáján. Sharina képessége döbbenetes volt, százszorosan felmúlt emberemlékezet óta mindenkit, az egy Nynaeve-et kivéve, és még Nynaeve-nél is jóval tehetségesebb volt. Sokan úgy gondolták, hogy olyan erős, amilyen erős csak egy nő lehet, de ez puszta találgatás volt. – Ha Nicola gondot okozott önnek, Anya, majd beszélek vele!

– Csak érdeklődtem! – mondta Egwene óvatosan, és visszanyelte azt a megjegyzést, hogy nem ártana, ha megfigyelnék a fiatal nőt és a barátnőjét. Nem akart Nicoláról beszélni. Túlságosan is könnyen azon kaphatná magát, hogy vagy hazudnia kell, vagy olyan dolgokat kell feltárnia, amit nem mert volna bevallani. Milyen kár, hogy nem hagyta Siuannak, hogy elrendezzen két véletlen, halálos balesetet!

Döbbenten kapta fel a fejét a gondolatra. Ilyen messze ért volna Emondmezőről? Tudta, hogy előbb vagy utóbb csatába kell küldenie az embereit, és sokan meg fognak halni a parancsai miatt, és úgy vélte, hogy képes lenne elrendelni valaki halálát, ha kellően nagy szükség volna rá. Ha egyetlen ember árán ezrek, vagy akárcsak százak életét menthette meg, nem úgy volt a helyes, hogy megtegye? De Nicola és Areina csak annyiban volna veszélyes, hogy olyan dolgokat sejtettek, amik kellemetlen helyzetbe hozták volna Egwene al'Vere-t. Ó, persze Myrelle és a többiek örülnének, ha megúsznák a dolgot azzal, hogy megvesszőzik őket, de a kellemetlenség, bármekkora volt is, nem lehetett elég ok arra, hogy öljenek.

Egwene hirtelen rájött, hogy a homlokát ráncolja, és hogy Tiana és a két Ülnök érdeklődve néz rá. Janya nem is próbálta elrejteni kíváncsiságát az aes sedai-ok szokásos, nyugodt arckifejezése mögé. Egwene azzal próbálta meg elterelni a figyelmet, hogy visszalépett az asztalhoz, ahol Kairen és Ashmanaille ismét a munkába merültek. Ashmanaille kupáján egy kicsit feljebb kúszott a fehér, de Kairen már ilyen rövid idő alatt is beérte. Nem is csak beérte, hiszen a serleg majdnem kétszer olyan magas volt, mint a boroskupa!

– Gyorsan fejlődsz, Kairen! – dicsérte meg Egwene. A Kék felnézett rá, és mély levegőt vett. Ovális arca mintha a megtestesült nyugalom lett volna, hűvösen fehérlett jégkék szeme körül.

– Nem kell hozzá valami nagy ész, Anya! Csak összekapcsoljuk a fonatot, és várunk! – Az utolsó pár szó keserűen csengett, és ami azt illeti, az Anya megszólítás előtt is volt egy kis szünet. Kairent rettentően fontos küldetéssel indították útnak Salidarból, ami azonban nem az ő hibájából, de romba dőlt, és mikor visszatért közéjük Murandyben, azt találta, hogy minden, amit a háta mögött hagyott, a feje tetejére állt, és egy olyan lány viseli az Amyrlin Trón stóláját, akit utoljára a novíciák fehér ruhájában látott. Kairen mostanában gyanúsan sok időt töltött Lelaine-el.

– Van, amiben fejlődik – mondta Janya, és sokatmondóan összevonta a szemöldökét, miközben a Kék nővért méregette. Janya alighanem épp olyan biztos volt benne, mint a Csarnok összes többi Ülnöke, hogy Egwene személyében egy bábot kapnak, de láthatóan elfogadta, hogy a lány nem csak dísznek hordja a stólát, és úgy vélte, hogy mástól is megérdemli a kellő tiszteletet. – Persze kételkedem benne, hogy utolérné Leane-t, hacsak nem szedi össze magát, és önnek a nyomába sem érhet, Anya! Igazság szerint még az ifjú Bodewhin is könnyen beérheti! Én a magam részéről nem örülnék, ha egy novícia lefőzne, de hát lehet, hogy ezzel nincs mindenki így!

Kairen arca enyhén elvörösödött, és a nő sietve visszanézett a kupára.

Tiana horkantott egyet.

– Bodewhin ügyes lány, de többet vihogna és idétlenkedne, mint amennyit dolgozik, ha Sha... – mély levegőt vett –, ha nem figyelnénk rá oda! Tegnap ő és Altyn Conly megpróbáltak egyszerre két tárgyat átváltoztatni, csak hogy lássák, mi történik ilyenkor, és a holmik egyetlen masszába álltak össze! Természetesen lehetetlenség volna eladni őket, amennyiben nem találunk valakit, aki szeretne egy pár félig vas, félig cuendillar kupát, ami lehetetlen szögben összenőtt. És a Fény tudja, hogy mi történhetett volna a lányokkal! Úgy tűnik, hogy nem lett semmi bajuk, de ki tudja, mi lesz legközelebb?

– Tégy róla, hogy ne legyen legközelebb! – mondta Egwene oda sem figyelve. Egyre csak Kairen serlegét leste. A fehér csík egyre feljebb kúszott. Ha Leane csinálta ezt a fonatot, a fekete vas úgy fehéredett át cuendillarrá, mintha lassan tejbe merült volna. Ha Egwene próbálta ki, a változás követhetetlen volt szemmel – az egyik pillanatban még fekete, a másikban már hófehér. Kairen vagy Leane lesz az igazi, de még Leane sem volt elég gyors. Kairennek időre volt szüksége, hogy fejlődjön. Napokra? Hetekre? Amennyi időre csak szüksége volt, mert bármi más katasztrófával fenyegetett, a nők számára éppúgy, mint azoknak a férfiaknak, akik Tar Valon utcáin harcolva halnak meg – mint talán az egész Toronynak! Egwene hirtelen örült, hogy engedett Beonin felvetésének. Ha elmondta volna Kairennek, hogy miért kell még jobban megpróbálnia megtanulni ezt a fonatot, talán gyorsabb munkára ösztönzi, de ez is egy újabb titok volt, és még nem jött el az ideje, hogy felfedje.

Tizennyolcadik fejezet

Beszélgetés Siuannal

Mire Egwene kilépett a sátorból, Daishart már természetesen elvezették, de a csuklya alól kilógó, hét csíkból álló stóla még egy aes sedai kortalan arcánál is szélesebb utat nyitott neki a tömegben. Pukedlik gyűrűjében lépkedett, amit csak nagy ritkán tört meg egy-egy őrző, vagy egy mesterember meghajlása, akit azért küldtek be a sátrak közé, hogy valamelyik nővér ügyes-bajos dolgait intézze. A novíciák egy része szinte felsikkantott, mikor észrevette az amyrlint, és egész családok ugrottak le sietve a járdáról, hogy az utca mély sarában pukedlizzenek. Mióta arra kényszerült, hogy keményen megbüntesse a folyóközi lányok egy részét, az a hír járta, hogy ez az amyrlin még Sereille Bagandnál is keményebb, és jobb, ha az ember elkerüli, mert hamar dühbe gurul, és pusztító a haragja. Nem mintha a többségük elég jártas lett volna a történelemben ahhoz, hogy akárcsak sejtse, ki is volt Sereille Bagand, de az egykori amyrlin neve már századok óta a vasszigorral volt egyenértékű a Toronyban, és a beavatottak gondoskodtak róla, hogy az efféle tudásmorzsákat a novíciák is hamar megjegyezzék. Még jó, hogy a csuklya eltakarta Egwene arcát. Mikor a tizedik novíciacsalád ugrott akkorát a közeledtére, mint egy csapat riadt üregi nyúl, már olyan elkeseredetten csikorgatta a fogát, hogy ha észreveszik, hát az a híre kel, hogy nem elég, hogy vasat eszik, de aztán megrágja, és szögeket köp! Az a szörnyű érzése volt, hogy még pár száz év, és a beavatottak az ő nevével fogják ijesztgetni a novíciákat, pont úgy, ahogy most Sereille-ével teszik. Persze ahhoz először még el kellett volna intéznie azt az apróságot, hogy az egész Torony az övé legyen. Ezzel még várnia kellett. Kezdte úgy érezni, hogy most már anélkül is tudna szöget köpni, hogy beleharapna egy vasrúdba.

A tömeg megritkult az amyrlin dolgozószobája előtt, ami igazából csak egy újabb, csúcsos tetejű, foltozott barna sátor volt, bármilyen hangzatos nevet viselt is. Akárcsak a Csarnokba, ide sem jött senki, hacsak nem volt ott dolga, vagy nem hívatták külön. Senkit nem invitáltak be csak úgy a Torony Csarnokába vagy az amyrlin dolgozószobájába – oda komoly ügyben mentek. Még a legártatlanabb meghívásnak is komor színezete volt, és ez az aprócska tény kényelmes menedékké változtatta az egyszerű kis sátrat. Egwene lendületesen széttárta a vászon ajtószárnyakat, és őszinte megkönnyebbültséggel kanyarította le a válláról a köpenyt. A két parázstartó varázslatos meleget bűvölt idebentre a kinti fagy után, és alig füstöltek. Édes, fűszeres illat utóérzete lengett a levegőben: reggel mindig szórtak az izzó parázsra egy kevés szárított gyógyfüvet.

– Hogy ezek a buta kislányok hogyan viselkednek! Azt hihetnénk, hogy... – kezdte morogva, aztán hirtelen elhallgatott.

Azon nem lepődött meg, hogy Siuan ott állt az íróasztala mellett egyszerű és dísztelen, de jó szabású, kék gyapjúruhájában, és egy széles, szépen megmunkált bőrmappát szorított a mellére. A legtöbb nővér még mindig azt hitte, amit Delana, hogy Siuan csak az illem kérdéseire oktatja Egwene-t, és mindenesként, küldöncként dolgozik mellette, de mindkét feladatát morogva végzi. Még egyiküknek sem tűnt föl, hogy az egykori amyrlin minden nap már kora reggel ott vár utódja sátrában. Siuan az a fajta amyrlin volt, aki valóban vasrudakat harapott ketté dühében, de ezt csak azok hitték el, akik egykor valóban meg is tapasztalták. A novíciák legalább olyan gyakran mutogattak rá is, mint Leane-re, de az ő esetében láthatóan kételkedtek abban, hogy valóban az lenne, akinek a nővérek mondják. Csinos volt, ha nem is kifejezetten gyönyörű – a szája finoman ívelt, vállig érő, sötét haja fényesen csillogott, és még Leane-nél is fiatalabbnak tűnt. Alig pár évvel látszott idősebbnek Egwene-nél. Ha nem vetette volna a karjára a kék szegélyű vállkendőt, könnyen össze lehetett volna keverni egy beavatottal. Siuan már csak ezért sem ment sehová vállkendő nélkül: igyekezett elkerülni a kellemetlen félreértéseket. A tekintete azonban éppúgy nem változott, mint a jelleme, és most úgy meredt a másik nőre, aki úgy meglepte Egwene-t, mint egy pár kék jégből hasított véső. No, nem mintha Egwene nem látta volna szívesen Halimát, de nem számított rá, hogy itt találja, kényelmesen elnyúlva a sátor oldalához halmozott, színes párnákon, amint unatkozva támasztja a tenyerébe szépséges fejét.

Míg Siuan csinos volt, az a fajta fiatal – legalábbis látszólag fiatal – lány, akire férfiak és nők egyaránt rámosolyognak, Halima döbbenetesen gyönyörű volt. Tökéletes arcában hatalmas, zöld szemek villogtak, kerek keble telt volt és ruganyos, rá csúnyán nézett volna minden nő, és a férfiak is nagyot nyelnek mosolygás helyett. Egwene persze nem nézett rá csúnyán, és nem is hitte el azokat a kósza híreszteléseket, amiket a féltékeny nők terjesztettek, amiért Halima már a puszta létével vonzotta a férfiakat. Végtére is nem tehetett róla szegény lány, hogy hogyan néz ki! De még ha az, hogy névleg Delana titkárnője is volt, csak a Szürke nővér jószívűségét dicsérte – Halima tanulatlan vidéki lány volt, és olyan ügyetlenül formálta meg a betűket, mint egy kisgyerek –, az aes sedai általában egész nap lekötötte valami munkaféleséggel. Ritkán tűnt fel napszállta előtt, és a legtöbbször akkor is csak azért jött, mert hallotta, hogy Egwene-t megint szörnyű fejfájás kínozza. Nisao semmit nem tudott tenni a kínzó görcsök ellen, még az újfajta Gyógyítással sem, de Halima masszázsa akkor is csodákat tett, ha Egwene már sírt kínjában.

– Mondtam neki, hogy ma reggel nem ér rá látogatókat fogadni, Anya! – vetette oda Siuan élesen, és mérgesen meredt a párnákon heverő nőre, miközben szabad kezével elvette Egwene köpenyét. – De ennyi erővel akár macskabölcsőt is játszhattam volna magammal, arra sem figyelt volna oda jobban! – felakasztotta a köpenyt a faragott ruhafogasra, és megvetően horkant egyet. – Talán ha nadrágom lenne meg bajszom, meghallaná, mit mondok!

Siuan láthatóan minden egyes hírfoszlányt elhitt arról, hogy Halima hogyan szedi zsákmányait a jóképű munkáslegények és a katonák közül.

Halimát meglepően szórakoztatta, hogy miket gondolnak róla; tulajdonképp mintha még élvezte is volna, hogy ilyen rossz híre van. Felnevetett halkan, torokhangon, és elnyúlt a párnákon, mint egy macska. Érthetetlenül kedvelte a mélyen kivágott ruhákat még ebben a dermesztő hidegben is, és most kis híján lecsúszott róla a kékkel díszített, zöld selyemruha. A titkárnőket persze ritkán járatták selyemben, de Delana vagy nagyon nagylelkű volt, vagy nagyon sokkal tartozott Halimának.

– Úgy látom, valami aggasztja ma reggel, Anya! – mormolta a zöld szemű nő. – És olyan korán kiosont a sátorból, hogy ellovagoljon, de még arra is figyelt, hogy ne ébresszen fel engem! Gondoltam, talán szeretne beszélgetni velem! Ha rendesen kibeszélné, mi bántja, nem fájna annyit a feje sem! És tudhatná, hogy velem bármiről beszélhet! – Végigmérte Siuant, aki megvetően nézett vissza rá, aztán ismét felnevetett rekedtes, mély hangján. – És azt is tudhatná, hogy én nem akarok öntől semmit! Nem úgy, mint egyesek!

Siuan ismét horkant egyet, és látványosan nekiállt elrendezgetni a mappát az íróasztalon, pontosan a kő tintatartó és a tinta felitatására szolgáló homokot tartó láda közé. Még a tolltartóval is elvacakolt egy ideig. Egwene-nek nehezére esett, hogy ne sóhajtson fel. Nagyon nehezére. Halima tényleg nem kért tőle semmit, csak egy keskeny kis tábori ágyat a sátrában, azt is csak azért, hogy kéznél lehessen, ha Egwene-re rátörne a fejfájás, és nyilván megnehezítette a munkáját Delanánál, hogy éjszakánként az ő sátrában aludt. És különben is, Egwene szerette a nő vidékies, közvetlen modorát. Halimával beszélgetve könnyen elfeledkezett arról is, hogy ő az Amyrlin Trón, és ebben a kényeztetésben még akkor sem volt része, ha Siuannal beszélt. De persze túlságosan is hosszú ideje küzdött már azért, hogy elismerjék, hogy aes sedai és Amyrlin Trón, és még mindig nem érezte, hogy mindenki kételkedés nélkül elfogadná. Ha csak egy kicsit hagyja kicsúszni a kezéből a dolgokat, ha csak egy kicsit elfeledkezik arról, hogy ő az amyrlin, legközelebb már sokkal könnyebb lesz egy másodpercecskére elfeledkezni a feladatáról – aztán még könnyebb, és még könnyebb, míg végül megint ott tart, hogy mindenki azt hiszi róla, hogy csak egy felnőttet játszó kisbaba. Halimát ezért is szerette annyira – ő volt az a kis menedék, aki mellett megpihenhetett –, és ez majdnem annyit számított, mint hogy el tudta mulasztani a fejfájását. De Egwene legnagyobb bánatára a táborban minden egyes nő Siuan véleményét osztotta, talán csak Delana nem. A Szürke nővér túlságosan is prűdnek tűnt ahhoz, hogy egy könnyűvérű nőt alkalmazott volna, akármilyen jószívű is, vagy akármivel tartozott is Halimának. És különben is, ebben a helyzetben az sem számított volna, ha Halima maga kergeti a férfiakat, és felbuktatja őket, hogy ne menekülhessenek.

– Halima, sajnos attól tartok, hogy most tényleg dolgoznom kellene! – mondta, és lehúzta a kesztyűjét. A munka a legtöbbször hegyekben állt az asztalán, mire reggel odaért a dolgozósátorba. Sheriam jelentése még nem érkezett meg, de nemsokára az is itt lesz, és a Krónikaőr küld mellé pár olyan kérelmet is, amiről úgy véli, jobb, ha Egwene is látja őket. Csak egy párat: úgy tízet, tizenkettőt, nem többet! Különféle sérelmekről lesz szó mindben, amiben az amyrlinnek kell döntenie. De igazságos ítéletet nem lehetett vizsgálódás és kérdezősködés nélkül hozni, az pedig mind időbe tellett. – Talán együtt ebédelhetnénk! – Már ha lesz annyi ideje, hogy ne csak az íróasztal mellett kapjon be valamit sietősen! Lassan már így is delelőn állt a nap. – Akkor beszélhetünk!

Halima hirtelen felült, a szeme megvillant, telt ajkait dühösen zárta össze, de aztán hirtelen mosolyogni kezdett, mintha az előbb nem is lett volna mérges. Csak a szemében lobogott továbbra is valami vad tűz. Ha macska lett volna, most ívbe görbült háttal, felborzolt farokkal mered Egwene-re. Kecsesen felállt, és könnyed mozdulattal simította le a csípőjén a selyemruhát.

– Jól van, jól van! Ha egészen biztos benne, hogy nem akarja, hogy itt maradjak!

Egwene szeme mögött valami meglepően jó időzítéssel kezdett el lüktetni – a lány már túlságosan is jól ismerte ezt az érzést, a pokoli, vakító fejfájás előhírnökét –, de ennek ellenére csak megrázta a fejét, és megismételte, hogy dolgoznia kell. Halima habozott még egy pillanatra, a szája ismét megfeszült, és a keze ökölbe szorult a finom selyemanyagon, de aztán hirtelen lekapta prémmel szegélyezett selyemköpenyét a fogasról, és kivonult a hidegbe, anélkül, hogy a vállára kanyarította volna. Halálra fog fagyni, ha így mászkál odakinn!

– Ha továbbra is úgy viselkedik, mint egy halaskofa, előbb vagy utóbb nagy bajba kerül! – morogta Siuan, mielőtt a sátorajtó a helyére libbent volna. Mérgesen nézett Halima után, és felrángatta a vállára a kendőjét. – Veled nem olyan durva, mint másokkal, de tőlem aztán nem sajnálta a rosszabbik énjét! Tőlem sem, de mástól sem! Már olyat is hallottak, hogy Delanával ordítozik! Ki hallott már olyat, hogy egy titkár ordítozzon a gazdájával? Különösen egy aes sedai-jal! Egy Ülnökkel! Nem is értem, Delana miért tűri meg maga körül!

– Ez nyílván Delana magánügye! – Éppolyan tilos volt megkérdőjelezni egy másik nővér cselekedeteit, mint megakadályozni, bármit is tesz. Persze csak a szokás tiltotta ezt is, de néhány szokás a törvénynél is erősebb volt. Egwene biztos volt benne, hogy erre nem épp neki kell figyelmeztetnie Siuant.

Megdörzsölte a halántékát, és óvatosan ült le az íróasztal mögé készített székre, de a könnyű tákolmány így is megingott. Arra tervezték, hogy összehajtva könnyedén lehessen szállítani a szekéren, de a lábai sajnos akkor is össze-összecsuklottak, ha nem kellett volna, és a tábori asztalosok egyikének sem sikerült megjavítania ez idáig. Az asztal is összecsukható volt, de szerencsére jobban tartotta magát. Egwene sokszor kívánta már, bárcsak vehetett volna magának egy új széket Murandyben, de annyi mindent kellett ott vásárolniuk, és még így sem jutott mindenre pénz – felesleges pazarlás lett volna még egy széket venni, mikor a mostani is megtartotta. Legalább egy pár állólámpára és egy asztali lámpára futotta! Mind a három vörösre festett vas volt, nem valami különlegesen finom, aranyozott darab, de szerencsére a fényt erősítő tükrök hibátlanok voltak benne, és egyiket sem éktelenítette buborék vagy hasadás. A kellő megvilágítás sem segített sokat a fejfájásain, de mégiscsak jobb volt három lámpa fényében olvasnia, mint amikor még csak gyertyák jutottak neki.

Ha Siuan meg is hallotta a hangjában bujkáló rendreutasítást, nem vette föl.

– És nem csak arról van szó, hogy hogyan beszél az emberekkel! Egyszer-kétszer komolyan úgy éreztem, hogy alig bírja visszafogni magát, hogy ne üssön meg! Azt hiszem, van elég józan belátás benne, hogy ezt ne tegye, de nem mindenki aes sedai! Szent meggyőződésem, hogy valahogy eltörte az egyik bognár karját! A fickó azt mondja, hogy csak elesett, de nekem nagyon úgy tűnt, hogy hazudik! Egyszer sem mert a szemembe nézni, és a szája is egyfolytában rángatózott! Persze a helyében én sem vallanám be szívesen, hogy egy nő könnyedén hátratörte a könyökömet...

– Hagyd már abba, Siuan – mondta Egwene fáradtan –, a fickó alighanem csak vissza akart élni a helyzettel!

Biztos, hogy erről volt szó. De Egwene így sem értette, hogy Halima hogyan törhette el egy férfi karját! Bárhogy nézte is, Halima egészen egyszerűen nem volt izmos: karcsú, gyors, ügyes talán, de izmos semmiképp sem!

Egwene még nem nyitotta ki a mappát, amit Siuan az asztalra tett, csak letette a két kezét a két oldalára. Másképp nem tudta volna megállni, hogy ne masszírozza a homlokát. Talán ha úgy tenne, mintha nem fájna a feje, a fájdalom is feladná, és elmúlna! És különben is, most kivételesen neki voltak olyan hírei, amiket meg kellett osztania Siuannal.

– Úgy tűnik, hogy az Ülnökök egy része arról suttog, hogy tárgyalnunk kellene Elaidával – kezdte.

Siuan kifejezéstelen arccal ült le az asztal előtt várakozó, billegős kis háromlábú zsámolyra. Csak az ujja mozgott: ütemesen simogatta a szoknyáját, míg csak Egwene be nem fejezte a beszámolóját. Akkor aztán ökölbe szorult a keze, és olyan ocsmány káromkodásokba kezdett, hogy az még tőle is szokatlan volt. Csinos, fiatal arca csak még rémítőbbé tette a szitkokat.

– Azt hiszem, jól tetted, hogy hagytad, hogy tárgyaljanak – morogta végül, mikor kifogyott az átkokból. – A szóbeszéd gyorsan terjedni fog, ha már egyszer elkezdődött az egész, és így lesz egy kis előnyöd. Igazán nem kellene, hogy Beonin viselkedése így meglepjen! Beonin igazán ambiciózus, de mindig is úgy véltem, hogy ha Sheriam és a többiek nem acélozzák meg az akaratát, sírva kúszott volna vissza Elaidához! – Siuan hangja erőre kapott, és a nő úgy meredt Egwene-re, mintha ezzel is a mondanivalója súlyát akarná belesulykolni a lányba. – Szeretném, ha Varilin és a többiek megleptek volna, Anya! A Kékeket leszámítva öt ajah hat Ülnöke hagyta el a Tornyot Elaida puccsa után – a szája önkéntelenül is megrángott, mikor ezt kimondta –, és íme, mind az ötből van most egy Ülnök, aki tárgyalni szeretne! Tegnap éjszaka Tel'aran'rhiodban jártam, a Toronyban, és...

– Remélem, óvatos voltál! – mondta Egwene élesen. Siuan általában mintha nem is ismerte volna az óvatosság fogalmát. Pár álom ter'angreal volt csak a birtokukban, és a nővérek sorban várták, hogy használhassák őket, leginkább arra, hogy ellátogassanak a Toronyba. Siuannak senki sem tiltotta meg egyértelműen, hogy a kezébe kaparintson egyet, de nem volt sokkal jobb a helyzet. Akár minden áldott nap beadhatta volna a kérelmét a Csarnoknak anélkül, hogy akárcsak egyetlen egy éjszakára kapott volna egyet. Nem csak azért, mert a nővérek egy része Siuant okolta a Torony kettészakadásáért – márpedig őt épp ezért nem fogadták vissza olyan melegen, mint Leane-t, és ezért nem is dédelgette úgy senki sem –, de mindemellett még sokan emlékeztek arra is, milyen keményen tanította őket, mikor még azon kevés nővérek közé tartozott, akik tudták, hogyan kell használni az álom ter'angrealokat, a többieknek meg még sejtelme sem volt róla. Siuan nehezen viselte, ha valaki ostobaságokat csinál, és az első pár alkalommal mindenki ostobaságot ostobaságra halmozott Tel'aran'rhiodban. Most hát kénytelen volt kölcsönkérni Leane-től a ter'angrealt, ha az egykori Krónikaőrre jutott a sor, és csak úgy látogathatta meg az Álmok Világát. Ha egy másik nővér észrevette volna, a „nem volt sokkal jobb a helyzet” alighanem pillanatok alatt egyértelmű tiltássá vált volna. Vagy ami még ennél is rosszabb, megkeresték volna, ki adta neki kölcsön a ter'angrealt, és Leane titka is kiderülne.

– Tel'aran'rhiodban – intett Siuan lekicsinylően –, minden egyes utcasarkon más nő vagyok, más ruhában!

Egwene ezt örömmel hallgatta, bár tudta, hogy az óvatosságnak alighanem kevesebb köze van a dologhoz, mint annak, hogy Siuan képtelen hosszabb ideig odafigyelni az Álmok Világának sajátos törvényeire. Siuan néha többet gondolt a tulajdon képességeiről, mint amit valójában kellett volna.

– Az a lényeg, hogy tegnap éjszaka láttam egy részleges listát az Ülnökökről, és a nagyobbik részét el is tudtam olvasni, mielőtt az egész átváltozott volna egy jelentéssé a borokról – ez elég gyakran megesett a Tel'aran'rhiodban; aminek nem volt nagyon hosszú ideig, vagy örökké állandó tükörképe a valóságban, az pillanatról pillanatra változott. – Andaya Forae lett a Szürkék új Ülnöke, Rina Hafden kapott egy széket a Zöldeknél, és Juilaine Madome a Barnáknál. A legidősebbjük sem kaphatta meg hetven évnél régebben a vállkendőjét! Elaidának ugyanazzal a problémával kell szembenéznie, mint nekünk, Anya!

– Értem – mondta Egwene lassan. Csak most vette észre, hogy már megint a halántékát masszírozta. A lüktetés egyre erősödött. És csak rosszabb lesz. Mindig így kezdődött. Estére már keservesen bánni fogja, hogy az előbb elküldte Halimát. Keményen lecsapta a kezét, a bőrmappára helyezte, arrébb tolta vagy egy ujjnyival, aztán visszahúzta. – És a többiek? Hat Ülnököt kellett pótolniuk!

– Ferane Neheran lett a Fehérek új Ülnöke – vallotta be Siuan –, és Suana Dragand a Sárgáké! Már mind a ketten ültek a Csarnokban! Csak egy részleges lista volt, és nem tudtam az egészet végigolvasni! – Kihúzta magát, és dacosan előreszegte az állát. – Már az is elég furcsa lenne, ha egy vagy két Ülnököt emelnének ilyen rangra idő előtt. Megesik, de ritka! És most tizenegy esettel állunk szemben! Lehet, hogy tizenkettővel is, de ha a mi Ülnökeinket és a Toronybelieket összeszámoljuk, akkor tizeneggyel biztosan! Nem hiszem, hogy ez mind csak véletlen egybeesés lenne! Ha a halkereskedők mind ugyanannyiért veszik a makrélát, biztosak lehetünk benne, hogy előző éjszaka egy kocsmában ittak!

– Már nem kell tovább győzködnöd – Egwene nagyot sóhajtott, és visszaroskadt a székbe. Automatikusan elkapta azt a széklábat, ami ilyenkor mindig össze akart csuklani, és nem esett ki a székből. Most már biztos volt, hogy valami furcsa történik, de mit jelenthet mindez? És ki befolyásolhatja az összes ajahot annyira, hogy új Ülnököket válasszanak? Az összes ajahot, a Kéket kivéve; a Kékek is választottak egy új Ülnököt, de Moria már legalább száz éve viselte a kendőt. És talán a Pirosat sem érte utol ez a furcsa hullám. Nem tudták, hogy a Piros Ülnökök sorában történt-e valamiféle változás, vagy sem. Lehet, hogy a Fekete ajah áll az egész mögött, de mit nyerhetnének vele, hacsak nem Fekete az összes szokatlanul fiatal Ülnök? Ez teljességgel elképzelhetetlennek tűnt, és különben is, ha a Fekete ajahnak ekkora befolyása lett volna, már régóta csak árnybarátok ülnének a Csarnokban. De ha az egész mögött tényleg meghúzódott valamiféle rendszer, és mindez nem csupán véletlen egybeesés volt, akkor valakinek ki kellett találnia, és meg kellett szerveznie! Ahogy végigvette az összes lehetséges és lehetetlen megoldást, a szeme mögött egyre erősödött a fájdalom. – De ha mégis csak véletlen egybeesés lett volna, Siuan, akkor megbánod azt a napot is, mikor először rendszert láttál benne! – Nagy nehezen kipréselt magából egy mosolyt, hogy elvegye a szavai élét. Egy amyrlinnek oda kellett figyelnie arra, hogy mit beszél. – Most, hogy már meggyőztél arról, hogy itt valóban titok lappang, azt akarom, hogy fejtsd is meg! Ki tehet az egészről, és mit akar elérni vele? Amíg ezt nem tudjuk, semmit sem érünk vele!

– Másra nem vagy kíváncsi? – kérdezte Siuan szárazon. – Vacsora előtt hozzam a válaszokat, vagy megfelel utána is?

– Azt hiszem, megfelel utána is – csattant fel Egwene, aztán mély levegőt vett, és szomorúan nézte, hogy a másik nő milyen riadt arcot vág. Semmi értelme nem volt Siuant büntetnie a fejfájása miatt. Az amyrlin szavában hatalom rejlett; és néha a legártatlanabb megjegyzéseinek is súlyos következményei voltak. Erről nem lett volna szabad megfeledkeznie. – Ha azonnal elmondanád nekem, mikor rájössz, az is nagyon jó lenne – mondta jóval szelídebben. – Tudom, hogy olyan gyors leszel, amilyen csak tudsz!

Siuan akár megriadt az előbb, akár nem, láthatóan megértette, hogy Egwene nem csak azért förmedt rá ilyen haragosan, mert az előbb kicsit túlment az illendőség határain. Bár gyermekien fiatalnak tűnt, évtizedek óta olvasott az emberek arcában.

– Megkeressem Halimát? – kérdezte, és félig felemelkedett a zsámolyról. Aggodalmát leginkább az mutatta, hogy még a megvetett nevet is szinte szelíden ejtette ki. – Egy pillanat, és máris hozom!

– Ha elhagyom magam a legkisebb fejfájásra is, sosem végzek a munkával! – mondta Egwene, és kinyitotta a mappát. – Mi jót hoztál nekem ma reggel? – A kezét továbbra is a papírokon nyugtatta, hogy ne a fejét masszírozza vele.

Siuan reggeli feladatai közé tartozott az is, hogy elhozza azokat a jelentéseket, amiket az ajahok hajlandóak voltak megosztani az amyrlinnel a tulajdon kémhálózataik értesüléseiből, beleértve azt is, amit az egyes nővérek tudtak meg valahonnan, és tovább adták az ajahjuknak, akik úgy döntöttek, hogy Egwene hallhat erről is. Különös rostálás volt ez, de ha összetették azzal, amit Siuan tudott meg, akkor egész tisztességes képet kaptak a világ eseményeiről. Siuannak sikerült megtartania azokat az ügynököket, akiket még amyrlin korában használt – egészen egyszerűen nem volt hajlandó megmondani senkinek sem, hogy kik azok, bármennyit kínozta is vele a Csarnok. Végül aztán mindenkinek be kellett látnia, hogy ezek az ügynökök az amyrlinéi, úgyhogy a jelentéseiket egyedül Egwene-nek van joga elolvasni. Ó, persze, végeérhetetlenül morogtak ezen is, és néha még mindig előszedték, de most már senki sem kérdőjelezhette meg, hogy ez így helyes. Szokás szerint azonban a legelső jelentés nem az ajahoktól és nem is Siuantól érkezett, hanem Leane küldte. Gyönyörű, elegáns kézírását bárki felismerhette volna a vékony papírlapokon. Egwene nem tudta volna megmondani, hogy miért van ez az érzése, de egészen egyszerűen Leane minden sorából áradt, hogy ezt csak egy nő írhatta. Ezeket a lapokat Egwene egyesével a lámpa lángjába tartotta, és elégette, amint végzett velük. Hagyta, hogy a lángok kis híján megpörköljék az ujját is, és szétdörzsölte a hamut. Nem lett volna sok értelme, ha Leane és ő úgy tesznek a nyilvánosság előtt, mintha alig ismernék egymást, aztán pedig valaki észreveszi ezeket a jelentéseket!

Kevés nővér sejtette, hogy Leane-nek Tar Valonban is vannak ügynökei. Könnyen lehet, hogy csak ő maga tudta. Tipikus emberi hiba volt, hogy míg valaki azt leste nagy elszántan, hogy mi történik azt utcán, hasra esett valamiben, ami a lába előtt hevert. A Fény látta, hogy az aes sedai-oknak legalább annyi emberi gyarlóságuk volt, mint bárki másnak. De Leane sajnos kevés újdonsággal tudott szolgálni.

A városban lévők arról panaszkodtak, hogy az utcák mocskosak, egyre veszedelmesebbek éjszaka, és már nappal sem biztonságos kijárni. A bűnözés egykor szinte teljességgel ismeretlen volt Tar Valonban, de a toronyőrség most már nem őrjáratozott az utcákon, hanem csak a kikötőket és a hidak tornyait ügyelte. A Fehér Torony szinte teljesen elzárta magát a várostól – csak a vámok és az adók beszedésére, no meg az ellátás beszerzésére tartotta még fenn az érintkezést, de persze azt is közvetítők útján intézte. A hatalmas ajtók, amiken át a köznép a Toronyba járulhatott, továbbra is zárva voltak, és senki sem látott a Tornyon kívül egyetlen olyan nőt sem, aki egyértelműen aes sedai lett volna, mióta az ostrom megkezdődött, ha nem régebben. Mindez csak megerősítette Leane korábbi jelentéseit. Az utolsó lap tartalma olvastán azonban még Egwene is felvonta a szemöldökét. Az utcákon arról beszéltek, hogy Gareth Bryne titkos utat talált a városba, és bármelyik nap feltűnhet a falakon belül az egész hadseregével.

– Leane mondta volna, ha valaki olyasmit említ, ami akárcsak távolról is emlékeztet a Kapukra – tette hozzá Siuan sietve, mikor meglátta Egwene arckifejezését. Ő maga már rég elolvasta a jelentéseket, és tudta, hogy Egwene hol tart: látta, melyik lap van a kezében. Fészkelődött egy kicsit az ingatag zsámolyon, majdnem leesett a szőnyegre, de nem érdekelte ez sem. Vagy legalábbis nem lassította le a szóáradatot. – És biztos lehetsz abban is, hogy Gareth nem ejtett el egyetlen felesleges megjegyzést sem! – mondta, miközben igyekezett visszanyerni az egyensúlyát. – Nem mintha bármelyik katonája olyan ostoba lenne, hogy épp most szökjön át a városba, de amúgy is tisztában van vele, hogy mikor kell hallgatnia! Csak hát mindenki tudja róla, hogy mindig ott támad, ahol teljességgel lehetetlen lenne. Már épp elégszer tett meg elképzelhetetlen dolgokat ahhoz, hogy az emberek ezt várják tőle! Ennyi az egész!

Egwene a papírlap mögé rejtette a mosolyát, aztán a lángba tartotta a Gareth nagyúrról szóló jelentést is, és nézte, ahogy elhamvad. Pár hónappal ezelőtt Siuan még csípős megjegyzéseket tett volna a férfira, ahelyett, hogy dicséri. És „az a Fényverte Gareth Bryne” lett volna, nem Gareth! Biztos volt benne, hogy nem az hiányzik a nőnek, hogy a férfi csizmáját pucolja, vagy az alsóneműit mossa, de Egwene látta, hogy Siuan hogyan néz Gareth Bryne-re azon ritka alkalmakkor, mikor a férfi átlovagolt az aes sedai-ok táborába. Bámult rá, aztán ha a férfi véletlenül felé pislogott, elszaladt. Siuan! Elszaladt! Siuan már több, mint húsz éve volt aes sedai, és ebből tíz évig amyrlin, de annyi fogalma sem volt a szerelemről, mint egy kacsának arról, hogy hogyan kell birkát nyírni.

Egwene szétmorzsolta a hamut, és leporolta a kezét. Most már nem mosolygott. Igazán nem szidhatta Siuant emiatt. Ő is szerelmes volt, de még csak nem is sejtette, hogy Gawyn merre lehet, vagy hogy mit tenne, ha rátalálna. A férfit Andorhoz fűzte a kötelesség, őt pedig a Fehér Toronyhoz. És az egyetlen módja, hogy áthidalja ezt a szakadékot, az lett volna, hogy megköti Gawynt, de azzal könnyen a vesztét okozhatná. Jobb lenne elengednie, és elfeledkezni róla örökre! Persze előbb felejtené el a tulajdon nevét is. És meg fogja kötni. Ezt tudta. Persze nem köthette meg anélkül, hogy tudná, hol van, úgyhogy már vissza is ért a kiindulási pontra... A férfiak... Csak bajt okoztak! Megállt, a halántékára szorította az ujját – egy cseppet sem enyhült az odabent tomboló fájdalom –, és kitessékelte Gawynt a gondolataiból. Amennyire csak lehetett. Néha úgy érezte, hogy ízelítőt kap abból, hogy milyen is az, ha valakinek van egy őrzője. Mindig volt valami Gawynból a gondolataiban. És általában a lehető legkényelmetlenebb pillanatokban tört elő. Egwene az előtte álló feladatokra összpontosított, és felemelte a következő papírlapot.

A világ túlnyomó része mintha megsemmisült volna, legalábbis az ügynökök szempontjából. Ritkán kaptak hírt a seanchanok által elfoglalt vidékekről, és azok is általában vagy a seanchan állatok részletes és színes leírását tartalmazták, azt bizonyítandó, hogy ezek mind árnyfattyak, vagy rémítő és szívszakasztó történeteket küldtek arról, hogy hogyan próbálgatják végig a nőket, azt keresve, hogy kit érdemes damane pórázra fűzni, vagy nyomasztó beszámolók voltak a belenyugvásról. Úgy tűnt, hogy a seanchanok sem rosszabb urai az országuknak, mint bárki más, és a legtöbb uraságnál még jobbak is – kivéve persze annak, aki fókuszálni képes nőnek született –, és túl sokan adták fel az ellenállást, miután megértették, hogy a seanchanok hagyják, hogy úgy folytassák az életüket, ahogy eddig tették. Arad Doman majdnem ugyanilyen rossz volt, csak pletykák és híresztelések jöttek onnan is, és ezt még azok a nővérek is kénytelenek voltak bevallani, akik összeírták a jelentéseket. De legalább ez is hűen tükrözte az országban uralkodó állapotokat. Alsalam király meghalt. Nem, nem, csak megőrült, és fókuszálni kezdett. Rodel Ituralde, a seregek kapitánya is meghalt, vagy megszerezte magának a trónt, de nem is, mert épp Saldaeát próbálja meg elfoglalni. A Kereskedők Tanácsából senki sincs már életben, nem, elmenekültek az országból, vagyis, polgárháború tört ki köztük, mert nem bírnak megegyezni, hogy ki legyen a következő király. És ez mind igaz lehetett. Vagy mind hazugság. Az ajahok hozzá voltak szokva, hogy mindent látnak, de most a világ nagyobbik harmadát sűrű köd borította, és csak kis foltok látszottak át a szürkeségen. Vagy legalábbis ha az ajahoknak voltak ennél tisztább információi, hát azt nem osztották meg Egwene-nel. A másik gond pedig az volt, hogy minden ajah mást tartott kiemelkedően fontosnak, és általában semmi másról nem írtak.

A Zöldeket például teljességgel lekötötték az Új Braem mellett állomásozó határvidéki seregekről szóló hírek. Mit keresnek ezek több száz mérföldnyire a Fertőtől, amit őrizniük kellene? A jelentéseik csak és kizárólag a határvidékiekről szóltak, mintha most és azonnal tenniük kellett volna valamit ez ügyben. Nem mintha lett volna bármiféle javaslatuk is, erre még csak nem is céloztak, de a tehetetlen harag csak úgy áradt a sietve odavetett, szétcsúszó sorokból. Egwene már régebb óta tudta Elayne-től, hogy mi az igazság a határvidékiekkel kapcsolatban, de egyelőre hagyta, hadd csikorgassák a fogukat a Zöldek. Különösen, mert Siuan azt is elárulta neki, hogy miért nem rontott már oda az egész ajah, hogy rendet teremtsen. Az ő új braemi ügynöke szerint a határvidékieket ötven, száz, de az is lehet, hogy kétszáz nővér kísérte. Az aes sedai-ok számában senki sem volt biztos, de a jelenlétük olyan tény volt, amit a Zöldeknek is ismerniük kellett, bár egyik jelentésükben sem tettek róla említést. Egyetlen ajah sem szólt ezekről a nővérekről. Végül is persze nem számított, hogy két nővér van ott, vagy kétszáz. Senki sem tudhatta, hogy kik azok, miért vannak ott, mit akarnak, de ha bárki is odadugta volna az orrát, akkor úgy tűnt volna, mintha bele akarnának avatkozni az ügyeikbe. Furcsának tűnt, hogy épp háború folyik az aes sedai-ok között, de a szokás mégsem hagyja, hogy megkérdezzenek egy nővért, hogy mi dolga ott, ahol van, de hála a Fénynek, így állt a helyzet.

– Legalább nem vetették fel, hogy küldjünk valakit Caemlynbe! – pislogott Egwene. A fejében lüktető fájdalom csak erősödött, mióta a kanyargós betűket követte.

Siuan megvetően horkant fel.

– Miért is tennék? Amennyire ők tudják, Elayne hagyja, hogy Merilille és Vandene irányítsák minden lépését, úgyhogy egészen biztosak lehetnek benne, hogy megkapják az aes sedai királynőjüket, aki a tetejébe még Zöld is! Különben is, ameddig az asha'manek távol tartják magukat Caemlyntől, érdemes békén hagyni őket. A dolgok jelen állása szerint mindannyian puszta kézzel akarjuk kihúzni a vízből a darázsmedúzát, és még a Zöldek sem szívesen vágnának ilyen feladatba. De persze ez egyetlen nővért sem akadályoz meg abban, akár Zöld, akár nem, hogy beugorjon Caemlynbe. Csak meglátogatja személyesen is az egyik ügynökét, vagy készíttet egy új ruhát, esetleg vesz egy szebb nyerget, vagy a Fény tudja, miért megy oda!

– Még a Zöldek is? – kérdezte Egwene élesen. Mindenki úgy gondolta, hogy a Barnák ilyenek, a Fehérek olyanok, és a többi, még akkor is, ha ez láthatóan nem így volt, de néha egy kicsit felkapta a vizet, ha úgy emlegették a Zöldeket, mintha egyetlen kótyagos nőszemély lennének.

Talán valóban úgy gondolt magára, mintha Zöld lenne, vagy mintha az lett volna, bár ez butaság volt. Az amyrlin minden ajah tagja volt, és egy ajah tagja sem. Meg is igazította a vállán a hétszínű csíkos stólát, és felidézte, hogy ezért van a vállkendőjén mind a hét szín. És ő eleve nem tartozott egyetlen ajahba sem! De akkor is érzett valamiféle vonzódást, valamiféle hasonlóságot maga és a többi Zöld nővér között. – Hány nővérről nem tudunk, Siuan? Még a leggyengébb is oda utazhat, ahova csak akar, ha összekapcsolódik valakivel, és szeretném tudni, hova mennek!

Siuan egy ideig elgondolkozva meredt maga elé.

– Körülbelül húszról – mondta végül. – Talán kevesebbről. Napról napra változik, hogy hányan vannak! Senki sem tartja számon őket. Azt egyetlen egy nővér sem hagyná! – Előrehajolt, és ezúttal ügyesen egyensúlyozott, bár az egyenetlen lábú zsámoly ismét megbillent. – Eddig csodálatosan szépen egyenlítetted ki a dolgokat, Anya, de ez sem tarthat örökké! A Csarnok végül így is, úgyis rájön mindarra, ami Caemlynben folyik! Lehet, hogy elfogadják, hogy a seanchan foglyokat eltitkolták előttük, könnyen elhitethetjük velük, hogy ez Vandene vagy Merilille ötlete volt, de már így is tudják, hogy Caemlynben is ott a Tengeri Nép, és idővel az alkuról is minden napfényre kerül. És a Vérség is lelepleződik, ha talán az nem, amit tervez velük kapcsolatban! – Siuan ismét felhorkant, bár halkabban, mint az előbb. Még mindig nem tudta eldönteni, hogy ő maga mit is gondol arról, hogy az aes sedai-ok visszavonulhatnának a Vérségbe, és el sem tudta képzelni, hogy az idősebb nővérek mit szólnak majd hozzá, ha kiderül. – Az én ügynökeim még semmit sem hallottak, de egészen biztos vagyok benne, hogy valakinek a kémei észre fogják venni, hogy valami furcsa dolog történik! Nem húzhatjuk sokkal tovább, és akkor pedig egy ezüstcsukákkal teli gázlón kell átvergődnünk, méghozzá mezítláb!

– Egy szép nap – motyogta Egwene –, meg kell néznem egy ilyen ezüstcsukát, annyit emlegeted! – Felemelte a kezét, és intett, mielőtt a másik nő megszólalhatott volna. – Egy szép nap! A Tengeri Néppel kötött egyezség valóban gondot fog okozni – vallotta be –, de ha az ajahok hírt vesznek róla, akkor sem fogják elsőre felfogni, hogy miről is van szó. A nővérek tanítják a Caemlynben horgonyzó Tengeri Népet? Hallatlan, hallatlan, de ki fog kérdezősködni, és ki fog beleavatkozni, ha egyszer tiltja a szokás? Biztos vagyok benne, hogy nagy morgolódás lesz, talán még a Csarnok elé is kerül az ügy, de mielőtt kiderülne, hogy alkut kötöttünk velük, bejelentem a Vérséggel kapcsolatos tervemet!

– És azt hiszed, az nem élesíti ki a karmaikat? – Siuan megigazgatta a vállkendőjét, és nem is igyekezett rejteni őszinte hitetlenségét. Tulajdonképp csak úgy sütött róla, hogy helyteleníti a tervet.

– Nagy vita lesz belőle, az egyszer biztos – engedte meg Egwene nagy bölcsen. Meglehetősen alulbecsülte a helyzetet. Akkora felzúdulást fog kelteni, ha egyszer kiderül, hogy azt még ő sem tudta elképzelni. Alighanem olyan közel járnak majd a zavargásokhoz, amilyen közel csak az aes sedai-ok járhatnak. De a Torony már vagy ezer éve egyre fogyatkozott, és ő mindenképp meg akarta állítani ezt a folyamatot. – De nyugodj meg, lassan fogok haladni! Az aes sedai-ok nem szeretnek az életkorról beszélni, Siuan, de elég hamar rá fognak jönni, hogy az Esküpálcára tett Három Eskü nagyjából a felére csökkenti az életünket. Senki sem akar hamarabb meghalni a kelleténél!

– Persze csak ha meg tudod őket győzni arról, hogy a Vérségnek van hatszáz éves tagja is! – morogta Siuan dacosan, és Egwene elkeseredetten sóhajtott fel. A Vérek állítólagos kora is valami olyasmi volt, amiről a másik nő láthatóan nem tudta eldönteni, hogy hiszi-e, vagy sem. Egwene nagyon sokra becsülte Siuan tanácsait, és örült annak, hogy a nő nem csak azt szajkózza, amit hallani akar, hanem ha kell, kész ellentmondani neki, de néha éppolyan ostobán volt makacs, mint Lelaine vagy Romanda.

– Ha szükségem lesz rá, Siuan – mondta ingerülten –, hagyom, hogy a nővérek beszélgessenek pár olyan nővel, aki száz, kétszáz évvel idősebb náluk! Lehet, hogy még akkor is ragaszkodnak hozzá, hogy ezek csak vadak, és hazudnak, mint a vízfolyás, de Reanne Corly bizonyítani tudja, hogy a Toronyban volt, és azt is, hogy mikor! Akárcsak a többiek! Kis szerencsével meg tudom győzni a nővéreket arról, hogy elfogadják, hogy öregkorukban levegyük róluk a Három Esküt, és visszavonuljanak a Vérségbe, mielőtt rájönnének, hogy alkut kötöttünk az Atha'an Miere-el! És ha egyszer elfogadták, hogy bármelyik nővért megszabadítsuk a Három Eskü kötöttségeitől, akkor már azt sem lesz olyan nehéz elintézni, hogy elengedjék a Tengeri Népből jött nővéreket. És te is tudod, hogy az alku többi része ehhez képest lényegtelen! Mindig azt mondtad, hogy ahhoz, hogy az ember bármit is elérjen a Csarnokban, ügyes kéz, éles ész és sok szerencse kell. Igyekszem olyan ügyes és okos lenni, amilyen csak lehetek, és ami a szerencsét illeti, úgy érzem, hogy most az egyszer az én oldalamon áll!

Siuan hümmögött, de végül csak be kellett látnia, hogy Egwene-nek igaza van. Még azt is elismerte, hogy kis szerencsével és jó időzítéssel Egwene nemcsak, hogy megúszhatja a dolgot, de még nyerhet is rajta. Nem mintha Siuan meg lett volna győződve arról, hogy jó ötlet, hogy így kössék a Vérséget a Toronyhoz, és a Tengeri Néppel kötött alku sem tetszett neki, de Egwene javaslatai olyannyira példa nélkül álltak, hogy úgy vélte, a Csarnok a túlnyomó részét el fogja fogadni, mielőtt rájönnének, hogy miről is van szó. Egwene ennyivel be is érte volna. Bármit terjesztettek a Csarnok elé, annak mindig számos nővér állt ellenébe, és minden egyes esetben nehéz volt megoldásra jutniuk. Márpedig a Torony Csarnokában legalább az Ülnökök felének egyet kellett értenie a tárgyban, különben nem hozhattak döntést, és jobb szerették egyhangúlag megszavaztatni a felmerülő kérdéseket. Egwene úgy vélte, hogy a Csarnok munkája leginkább abból áll, hogy arról kell meggyőznie embereket, hogy olyasmiért álljanak ki, amit épp ellenkezőleg gondolnának. Semmi okát nem látta annak, hogy ebben az esetben másképp lenne.

Míg a Zöldek a határvidékiekkel voltak elfoglalva, a Szürkék minden figyelmét a déli események kötötték le. Minden ajah elképedve olvasta az ügynökei jelentését az Illianban és Tearben horgonyzó Tengeri Nép közt felbukkanó nagyszámú vadról. Érdekesnek tartották, hogy ilyen sokan vannak, bár a legtöbben erősen kételkedtek benne, hogy ez igaz lehetne. Hiszen a nővérek már réges-rég rájöttek volna, ha ilyen gyakori a képesség az Atha'an Miere körében! Végtére is hogyan lehetne elrejteni az ilyesmit? Senki sem említette meg, hogy csak elfogadták, amit a felszínen láttak, és meg sem próbáltak a dolgok mélyére nézni. A Szürkéket azonban teljesen lekötötte az Illiant folyamatosan fenyegető seanchan veszély, és a Tear Kövének nemrégiben kezdődött ostroma. A háborúk és a háborúval fenyegető helyzetek mindig is teljesen rabul ejtették a Szürkéket, hiszen ők az egész életüket a viszályok elsimításának szentelték. És a befolyásuk növelésének, persze – ahányszor csak egy Szürkének sikerült békét közvetítenie egy háborúban, minden aes sedai befolyása megnövekedett, de természetesen a Szürkéké a leginkább. A seanchanokkal azonban nem lehetett tárgyalni, az aes sedai-oknak legalábbis semmiképp sem, és a Szürkék parttalan dühe, hogy így akadályozzák őket a munkájukban, kurta és keresetlen szavak formájában jelent meg, ahányszor csak a seanchan határsértésekről írtak, vagy arról, hogy Gregorin nagyúr, az Újjászületett Sárkány illiani helytartója újabb csapatokat toboroz. A legtöbb Szürkét már a helytartói cím maga is aggasztotta. Tearben is volt helytartója az Újjászületett Sárkánynak, Darlin Sisnera nagyúr, aki nemrégiben még a Rand al'Thor elleni lázadást vezette. Őt épp Tear Kövében fogták ostrom alá azok, akik még mindig nem voltak hajlandóak elfogadni Rand uralmát. Elég különös ostrom volt. A Kőnek megvolt a maga kikötője, és Darlin ellenségei úgy sem tudták elvágni a nagyurat az utánpótlástól, hogy az egész várost az uralmuk alá hajtották. Egyelőre úgy tűnt, hogy meg is elégszenek ennyivel, és csak ültek és vártak. Bár az is lehet, hogy nem tudták, hogyan tovább. Csak az aieleknek sikerült valaha is rohammal bevenniük a Követ, és még senki sem éheztette ki. A Szürkék azonban reménykedhettek a békés megoldásban. Egwene felkapta a fejét, mikor elolvasta a lap aljára odavetett sorokat, és sietve kapott a következő papír után. A Szürkék reménykedhettek a békés megoldásban. Úgy tűnik, hogy többen felismertek egy Szürke nővért, aki a Kőből jött ki, és követték egy találkozóra Tedosian nagyúrral és Estanda nagyúrnővel, az ostromot vezető Nagyurak két legjelentősebbikével.

– Merana! – lehelte halkan. – Siuan, azt mondják, Merana Ambrey volt az! – önkéntelenül is megdörzsölte a halántékát. A fejfájása percről percre erősödött. – Talán még a hasznunkra válhat!

Siuan felkelt, átvágott a szőnyegen, és egy kis asztalkához lépett. A sátor falához támasztott asztalon két kancsó és jó pár, egymáshoz cseppet sem illő csésze állt egy tálcán. A magas nyakú ezüst kancsóban fűszeres, forralt bor volt, a kövérkés, kék mázas cserépkannában pedig tea. Mindkettőt kora hajnalban készítették oda, hogy az amyrlint forró ital fogadja, mikor megérkezik – senki sem sejtette, hogy ma reggel kilovagol a folyóhoz. Mindkét kancsó tartalma már rég kihűlt.

– Egészen addig segíthet bárkinek is, amíg Tedosian és a többiek rá nem jönnek, hogy kinek a bábja! – Siuan kendője lecsúszott az egyik válláról, mikor a nő lehajolt, hogy megtapogassa a teáskanna oldalát. Aztán hirtelen felragyogott körülötte a saidar fénye, és egy kis Tüzet fókuszált, hogy megmelegítse a kanna tartalmát. – Nem fognak megbízni benne, hogy az ő érdekeiket is jól képviselné, ha kiderül, hogy az Újjászületett Sárkánynak dolgozik!

Teletöltötte az egyik csillogóra fényesített ónserleget teával, bőkezűen csorgatott bele mézet is, jól összekeverte, és odavitte Egwene-nek.

– Ez talán segít a fejfájásodon! Valamiféle gyógynövény főzet, amit Chesa talált, de a méz elveszi az ízét!

Egwene óvatosan belekortyolt, és megborzadva tette le a poharat. Ha mézzel is ilyen förtelmes íze volt, el sem akarta képzelni, hogy milyen lehet nélküle! Ennél még a fejfájás is jobb!

– Hogyan fogadhatod ilyen nyugodtan mindezt, Siuan? Az, hogy Merana Tearben van, az első egyértelmű bizonyítékunk! Azt is előbb hiszem el, hogy a fiatal Ülnökök véletlenül kerültek megválasztásra, mint hogy ez a vakszerencse műve lenne!

Eleinte csak kósza híreket kaptak, azt is csak súgva, elvétve, hol Siuan, hol az ajahok ügynökeitől. Cairhienben aes sedai-ok voltak, és szabadon jártak-keltek a Nappalotában, mikor az Újjászületett Sárkány is ott volt. Aztán a suttogott hírek is elbizonytalanodtak, és megrekedtek. Az ügynökök mintha haboztak volna. A cairhieni kémek nem akarták kimondani. Senki sem akarta papírra vetni, amit az ügynökeitől hallott. Cairhienben aes sedai-ok voltak, és láthatóan az Újjászületett Sárkány parancsait követték. Ennél már csak az volt a rosszabb, mikor a nevek is elkezdtek kiszivárogni! Néhányan olyan nők voltak, akik Salidart is megjárták, és elsőnek álltak ki Elaida ellen, míg másokról tudni lehetett, hogy Elaida leghűbb követői közé tartoztak. Senki sem említette hangosan a Kényszert, Egwene legalábbis nem tudott róla, de nyilván mindenki erre gondolt.

– Nem érdemes másfelé fésülnöd a hajad, mint amerre a szél fúj – válaszolta Siuan, és visszaült a zsámolyra. Átvetette volna az egyik lábát a másikon, de sietve visszatette mindkettőt a földre, mikor a zsámoly megbillent. Morgott valamit az orra alatt, és megrázta a vállát, hogy a helyére csússzon a kendője. Aztán ismét egyensúlyoznia kellett, mert a szék megint megingott. – Úgy kurtítod a vitorlát, ahogy a vihar diktálja! Ha higgadtan gondolkozol, partot érhetsz. Ha kapkodni kezdesz, biztosan vízbe fúlsz! – Siuan néha még mindig úgy beszélt, mintha egy halászbárkán dolgozna. – Azt hiszem, Anya, nem csak egy kis kortyocskát kellene innod abból, ha azt akarod, hogy használjon is!

Egwene elfintorodott, és még messzebb tolta magától a serleget. A nyelvén égő förtelmes íz legalább olyan rossz volt, mint a fejfájás.

– Siuan, ha tudod, hogy hogyan használhatnánk fel ezt a tulajdon céljainkra, kérlek, mondd meg! Én nem is akarok arra gondolni, hogy azt a tényt is használnunk kell, hogy Rand talán Kényszerítette a nővéreket! Gondolni sem akarok arra, hogy ilyesmit tehetett! – És arra sem, hogy esetleg tudta volna, hogyan kell ezt a taszító fonatot megformálni, vagy hogy bárkin alkalmazná. Egwene tudta, ez is Moghedien kis ajándékai közé tartozott, és a szíve mélyéből kívánta, hogy bárcsak elfeledhetné, hogy hogyan kell csinálni.

– Tulajdonképp egyelőre nem is azt kellene kitalálnunk, hogy hogyan használjuk fel, hanem hogy mit kezdjünk vele, ha mindez igaz! Végül vele is kell majd valamit kezdenünk, talán keményen kell bánnunk vele, hogy megtanulja, hol a helye, de most senki sem akarja, hogy nővérek hadai eredjenek a nyomába. A Cairhienből érkező hírek mindenkit óvatosságra intenek – Siuan hangja nyugodt volt, de az, hogy a ruhájával játszadozott, elárulta, hogy milyen izgatott. Erről egyetlen egy aes sedai sem tudott volna teljes nyugalommal beszélni. – Ugyanakkor ha mindenki végiggondolja, hogy mit is hallott, rá kell jönniük, hogy ez teljességgel ellentmond annak, hogy az Újjászületett Sárkány Elaida irányítása alatt állna. Ha így lenne, talán küldene pár nővért, hogy ellenőrizzék minden lépését, de semmiképp sem fogadna mellé olyanokat, akik le akarják dönteni Elaidát az Amyrlin Trónról. Ha mások is erre jutnak, talán azok sem lesznek ennyire megijedve, akik már meggyőzték magukat arról, hogy az Újjászületett Sárkány Elaida parancsait követi. És ez egy újabb ok arra, hogy ne akarják megadni magukat Elaidának.

– És Cadsuane-el mi a helyzet? – kérdezte Egwene. A Cairhienből kiszivárgó nevek közül mintha ez döbbentette volna meg a leginkább a nővéreket. Cadsuane Melaidhrin legenda volt, és legalább annyi elítélő, mint felmagasztaló változata volt a róla szóló meséknek. Néhány nővér egészen biztos volt benne, hogy félrehallották a nevét. Cadsuane-nek már rég meg kellett volna halnia! Mások láthatóan csak örültek volna, ha már rég halott. – Egészen biztos vagy benne, hogy azután is Cairhienben maradt, hogy Rand eltűnt?

– Gondoskodtam róla, hogy az embereim egy pillanatra se veszítsék szem elől, amint meghallottam a nevét – mondta Siuan, és most már nem is hangzott nyugodtnak. – Nem tudom biztosra, hogy árnybarát, csak gyanítom, de egészen biztos, hogy egy héttel azután, hogy az Újjászületett Sárkány elhagyta a Nappalotát, ő még ott volt!

Egwene szorosan behunyta a szemét, és a szemhéjára préselte a tenyerét. Ez mit sem enyhített az odabenn lüktető fájdalmon. Lehet, hogy Rand egy Fekete nővér társaságában van, vagy volt. Lehet, hogy Kényszert alkalmazott az aes sedai-okon. Bárki máson is épp elég rossz lenne, de az, hogy esetleg egy aes sedai-on használta, valahogy még szörnyűbbnek tűnt, még erőszakosabbnak. Ha valaki ilyesmit tett egy nővér ellen, az tízszer, ha nem százszor vagy ezerszer könnyebben megtette valaki mással, aki még csak védekezni sem tudott ellene. És végül majd tényleg el kell bánniuk vele is! Együtt nőtt fel Randdel, de nem hagyhatja, hogy ez befolyásolja. Ő volt az Újjászületett Sárkány, a világ egyetlen reménye, és ugyanakkor talán a legnagyobb veszély, ami a világra leselkedett. Talán? A seanchanok összes hadserege nem tehetett akkora kárt a világban, mint az Újjászületett Sárkány egymaga! És neki most használnia kell azt a hírt, hogy Rand talán Kényszert alkalmazott a nővéreken. Az Amyrlin Trón valóban más ember volt, mint a fogadós lánya. Rámeredt az ónserlegben sötétlő, teának csúfolt gyógyfőzetre, felkapta, és kényszerítette magát, hogy egy hajtásra ledöntse az egészet. Köhögött, fuldoklott, utálta minden cseppjét, de talán ez az ocsmány íz elvonja a figyelmét a fejfájásról is.

Épphogy letette a serleget, még a levegőben rezgett a fémes csendülés, amivel az ón az asztalnak koppant, és Anaiya nyomult be a sátorba legörbült szájjal, komoran összeráncolt homlokkal.

– Akarrin és a többiek visszaértek, Anya! – mondta. – Moria megkért, hogy szóljak önnek, hogy összehívta a Csarnokot, hogy meghallgassuk a jelentésüket!

– Akárcsak Escaralde és Malind! – jelentette be Morvrin, aki Anaiya mögött jött Myrelle-el. A Zöld nővér mintha nyugodt dührohamot kapott volna, már ha ez lehetséges volt: olajzöld arca békésen ragyogott, de a szeméből majdnem kicsaptak a lángok. Morvrin fintora mellett viszont úgy tűnt, mintha Anaiyának kifejezetten jó kedve lenne.

– Novíciákat és beavatottakat küldtek szerteszét, hogy minden Ülnököt megtaláljanak – mondta a Barna. – Egy hangot sem hallottunk abból, hogy Akarrinék mit találtak, de azt hiszem, Escaralde és a többiek arra akarják felhasználni ezt az egészet, hogy valamire rávegyék a Csarnokot!

Egwene a serleg alján maradt pár csepp teában kavargó, sötét üledéket nézte, és nagyot sóhajtott. Neki is ott kellett lennie, és most ezzel a pokoli fejfájással, és a tea förtelmes utóízével kell szembenéznie az Ülnökökkel. Talán ez a vezeklés mindazért, amit a Csarnokkal tenni fog!

Tizenkilencedik fejezet

Meglepetések

A szokás megkövetelte, hogy az Amyrlin Trónt is értesítsék arról, ha a Csarnok összeült, de semmi sem mondta ki, hogy meg kellene várniuk az ülés elkezdésével, ami azt jelentette, hogy nem volt sok idejük. Egwene a legszívesebben azonnal felpattant volna, hogy odavonuljon a jókora sátorhoz, mielőtt még Moria és két társa véghez viszik azt, amit ilyen meglepetésszerűen rájuk akartak ugrasztani. A Csarnokban ritkán érte kellemes meglepetés a betérőt. És minél később tudta meg, miről van szó, általában annál kellemetlenebb volt a dolog. Ennek ellenére volt pár formaság, amit nem is csak szokás szabott meg, de egyenesen törvény, és ami kimondta, hogy az amyrlin hogyan léphet be a Csarnokba – ezt pedig nem dobhatta félre ő sem. Elküldte Siuant, hogy kerítse elő Sheriamot, hogy a törvénynek megfelelően a Krónikaőr jelenthesse be az érkezését. Siuan szerint ez az egész azért kellett, hogy figyelmeztesse az Ülnököket arra, hogy az amyrlin megjött – mindig is volt pár olyan téma, amiről a Csarnok tagjai az Amyrlin Trón jelenléte nélkül akartak beszélni –, és egyáltalán nem úgy tűnt, mintha csak tréfálna.

De persze semmi értelme nem lett volna odamenni a Csarnokhoz, amíg úgysem mehet be. Nagy nehezen elfojtotta a türelmetlenségét, a tenyerébe temette az arcát, és a homlokát masszírozva próbálta tovább olvasni az ajahok jelentéseit. A szörnyűséges „tea” dacára, vagy épp az ocsmány főzet miatt a fejfájása csak erősödött, és a papíron megremegtek, táncba kezdtek a betűk, ahányszor csak rájuk nézett. Anaiya és a másik két nővér sem könnyítették meg a dolgát. Alighogy Siuan elment, Anaiya ledobta a köpenyét, és leült a zsámolyra, amit a Kék nővér üresen hagyott – alatta nem ingott meg, bármilyen egyenetlenek voltak is a lábai –, és azon kezdett merengeni, hogy Moria és a többiek mit akarhatnak. Anaiya meglehetősen józanul gondolkozott, úgyhogy az elképzelései egyáltalán nem tűntek a valóságtól elrugaszkodottnak a jelen helyzetben. Épp ezért még riasztóbbak voltak.

– Az emberek hajlamosak butaságot csinálni, ha félnek, Anya, még az aes sedai-ok is – mormolta, és a térdére ejtette a kezét –, de abban legalább biztos lehet, hogy Moria nem inog meg Elaidával kapcsolatban; hosszú távon semmiképp sem! Minden egyes nővért, aki Siuan letaszítása után a halálát lelte, Elaida számlájára ír. Moria azt akarja, hogy Elaidát minden egyes nő haláláért korbácsolják meg, mielőtt a vesztőhelyre küldenék! Kemény nő, sok szempontból még Lelaine-nél is keményebb! Vagy legalábbis könyörtelenebb. Esze ágában sincs meghátrálni olyan dolgok előtt sem, amitől még Lelaine is meghőkölne. És attól félek, nagyon is félek tőle, hogy most azt fogja erőltetni, hogy minél hamarabb támadjuk meg a várost! Ha a Kitaszítottak ilyen nyilvánvalóan megindultak, és ekkora hatalomnak parancsolnak, akkor még egy sebzett Torony is jobb egy megosztott Toronynál. Legalábbis attól tartok, hogy Moria így látja a dolgot. Végtére is, bármennyire is szeretnénk megakadályozni, hogy nővér öljön nővért, nem ez lenne az első eset, hogy ilyesmi történik! A Torony már hosszú ideje áll, és sok sebből felépült! Ebből is hamar felgyógyulna!

Anaiya hangja illett a külsejéhez, meleg volt, türelmes, megnyugtató, mint egy tanyasi gazdasszony hangja, aki népes családját igazgatja, de ahogy ezeket a kijelentéseket tette, mintha körömmel hasított volna végig egy palatáblán. A Fényre, bármennyire is Moriának tulajdonítja ezeket a gondolatokat, úgy hangzik, mintha az utolsó foszlányig egyetértene minddel! Elszánt volt, megingathatatlan, és ügyesen bánt a szavakkal. Ha ő is a támadást támogatja, ki mindenki tarthat még vele?

Myrelle szokás szerint egyáltalán nem volt visszafogott. Fürge volt, mint a higany, és vad, akár a láng. Akkor sem tudta volna, mi a türelem, ha az orrába dörgölik. Fel-alá járkált, amennyire csak a sátor szűk keretei engedték, és idegesen rugdalta sötétzöld selyemszoknyáját, néha pedig arrébb penderítette a fal mellé tornyozott színes díszpárnák egyikét is, ha az útjába kerültek.

– Ha Moria eléggé meg van ijedve ahhoz, hogy a támadást szorgalmazza, akkor rémületében elvesztette a maradék józan eszét is! Ha a Torony túl nagy sebeket szenved, nem áll meg a Kitaszítottak előtt, de másokkal szemben sem! Szerintem inkább Malind miatt kellene aggódnunk! Mindig arról beszél, hogy a Tarmon Gai'don bármelyik nap a nyakunkba szakadhat! Hallottam, most is azt mondta, hogy ez már alighanem az Utolsó Csata nyitánya volt! És hogy legközelebb akár itt is megeshet! Hiszen hol csapna le az Árnyék, ha nem épp Tar Valonban? Malind sosem riadt vissza a nehéz választásoktól, és hajlandó visszavonulni, ha úgy érzi, másképp túl sokat kockáztatna. Elhagyná Tar Valont és a Tornyot, ha úgy vélné, hogy így legalább néhányunkat megmenthet a Tarmon Gai'don idejére! Azt fogja javasolni, hogy hagyjunk fel az ostrommal, és meneküljünk el valahova, ahol a Kitaszítottak sem találhatnak meg minket, amíg csak nem erősödünk meg annyira, hogy visszatámadhassunk! Ha jól teszi fel a kérdést a Csarnokban, könnyen lehet, hogy egyhangúan kiállnak a döntése mellett!

Egwene előtt már a puszta gondolatra megpördültek a betűk, és vad táncot lejtettek a papíron.

Morvrin kerek arcára kérlelhetetlen kifejezés ült ki, széles csípőjére tette vaskos kezét, és mindkét felvetést kurtán lerendezte.

– Nem tudunk eleget ahhoz, hogy biztosra mondhassuk, hogy a Kitaszítottak voltak! – és – Nem tudhatod, amíg ő maga ezt nem mondja!

– Talán így volt, talán nem – és –, a feltételezés még nem bizonyít semmit!

Egyesek szerint azt sem hitte el reggelente, hogy felkelt a nap, amíg ő maga ki nem ment, hogy megnézze. Határozott hangja nem tűrt ellentmondást, és nem viselte jól, ha butaságokkal traktálják, különösen, ha valaki megalapozatlan következtetéseket vont le. Igazából egyik feltételezéssel sem helyezkedett szembe, épp csak nem kötelezte el magát mellettük. Ha valaki nem kötelezte el magát egy elképzelés mellett, sokkal könnyebben alkalmazkodott a változásokhoz. Egwene hangos csattanással csukta be a vaskos bőrmappát. A szájpadlására tapadt ocsmány íztől és a fejfájástól – a folyamatos fecsegést nem is említve – amúgy sem tudott volna tovább olvasni. A három nővér döbbenten nézett fel rá. Már rég megtanította nekik, hogy kinek hol a helye, és ki parancsol, ki engedelmeskedik, de általában nem hagyta, hogy elragadják az indulatai. A hűségeskü az hűségeskü volt, de egy haragos fiatal lányra mindenki könnyen rámondta volna, hogy csak cirkuszol. Ettől persze csak még mérgesebb lett, amitől még jobban fájt a feje, amitől...

– Épp eleget vártam! – mondta, és igyekezett nyugodtnak hangzani. A fejfájása miatt úgyis minden szavának éle volt. Talán Sheriam azt hitte, hogy a Csarnok előtt fognak találkozni. Felkapta a köpenyét, és nagy léptekkel kivonult a hidegbe, mielőtt rendesen magára terítette volna. Morvrin és a másik két nővér csak egy pillanatig habozott, mielőtt sietve követték volna. Az, hogy a Csarnokba is elkísérték, úgy mutatta, mintha a kísérete lennének, de persze amúgy is mindenki azt hitte, hogy kémkednek utána, és nyilván még Morvrin is kíváncsi volt arra, hogy Akarrin milyen hírekkel tért vissza, és hogy Moria mit akar kihozni belőle. Egwene remélte, hogy semmi olyat, amit ne küzdhetne le könnyedén, és hogy olyasmik elő sem fognak kerülni, mint amit Anaiya vagy Myrelle emlegetett. Ha nem tudja másképp megoldani, hát előveszi a Háború Törvényét, de bármilyen könnyen lehetett is rendeletekkel kormányozni, megvoltak a maga hátulütői. Például ha az emberek rá voltak kényszerítve, hogy valamiben engedelmeskedjenek a másiknak, akkor mindig megtalálták a módját, hogy más dolgokban ellene szegüljenek, és minél jobban érezték a rájuk feszülő kényszert, annál több mindent találtak, amiben ellenkezhettek. És ami még rosszabb volt, Egwene most már kezdte azt is megérezni, hogy milyen könnyű megszokni, hogy az emberek ugranak minden intésére. Lassan már természetesnek vette, hogy ez így van, márpedig ennek az volt a veszélye, hogy ha csak egyszer nem teljesítették a parancsait, készületlenül találta az engedetlenség. És mindemellett a feje is fájt – mit fájt, hasogatott, bár nem olyan élesen, mint az előbb –, és ezzel a fejfájással bárkinek nekimenne, aki csak egy kicsit csúnyán néz rá, és ez akkor is rossz vért szült, ha az emberek kénytelenek voltak eltűrni tőle.

A nap pályája csúcsán állt, mint egy fényes aranylabda a kék égbolton lebegő békés, fehér bárányfelhők között, de nem adott egy csepp meleget sem, csak az árnyékokat oszlatta el kissé, és vakítóan csillant meg, ahol még nem taposták le teljesen a havat. A levegő éppolyan hidegnek tűnt, mint hajnalban a folyóparton. Egwene nem törődött a hideggel, nem hagyta, hogy megérintse, de csak a holtak nem vették volna észre, hogy mindannyiuk lehelete fehéren gőzölög a levegőben. Ebédidő volt, de persze lehetetlenség lett volna ennyi novíciát egyszerre asztalhoz ültetni, úgyhogy Egwene és a kísérete fehér ruhás nők riadtan elugráló, vadul hajlongó hullámain tört át. Olyan sebesen mentek, hogy a legtöbb csoportot már rég maguk mögött hagyták, mire a novíciák akár csak szétteríthették volna a szoknyájukat.

Nem volt messze, és csak négy helyen kellett átgázolniuk a sáros utcán. Egy időben beszéltek arról, hogy fa hidakat kellene emelni, olyan magasat, ami alatt elfér egy lovas is, de a hidak az állandóság olyasféle színezetét adták volna a tábornak, amit senki sem vett volna szívesen. Még azok a nővérek sem erőltették a dolgot, akik először felvetették az ötletet. Így hát nem maradt más hátra, lassan kellett átaraszolni a sárban, és mindenki igyekezett minél magasabbra emelni a szoknyáját és a köpenyét, hiszen ki akart volna térdig sárosan megérkezni bárhova is? De legalább a tömeg oszlani kezdett, ahogy egyre közeledtek a Csarnokhoz. Az most is éppolyan elhagyatottan állt, mint bármikor máskor, vagy legalább majdnem annyira.

Nisao és Carlinya már a jókora vászonpavilon toldott-foldott oldalfüggönyei előtt álltak, az aprócska Sárga az alsó ajkát harapdálta idegesen, és zavartan méregette Egwene-t. Carlinya maga volt a megtestesült nyugalom, a tekintete hűvösen csillogott, a kezét békésen fonta össze az ölében. Kicsit rontott az összképen, hogy valahol elhagyta a köpenyét, világos szoknyája csigamintás szegélyét vastagon fedte a sár, és sötét fürtjeire igazán ráfért volna egy alapos fésülés. Pukedliztek, aztán csatlakoztak Anaiyához és a másik két nővérhez. Kicsivel Egwene mellett álltak meg. Halkan mormoltak, és az a pár szó, amit Egwene elkapott a beszélgetésből, kifejezetten ártatlannak tűnt. Az időjárásról volt szó, meg arról, hogy mennyi ideig kell várniuk. Itt és most nem akarták, hogy látsszon, hogy valójában szorosan együttműködnek. Beonin futva érkezett a járdán, ziháló lélegzete fehér ködként követte, és kimerülten meredt Egwene-re, mielőtt csatlakozott volna a többiekhez. Szürkés-zöld szeme körül még határozottabban látszott, hogy fáradt és feszült, mint reggel. Talán attól tartott, hogy a most kapott hírek befolyásolhatják a tárgyalásokat. De persze tudta, hogy a tárgyalás csak ürügy arra, hogy időt nyerjenek, és semmi tétje nincs. Egwene igyekezett úrrá lenni a légzésén, végigvette az összes novíciagyakorlatát, de egyik sem enyhített a fejfájásán. Sosem segítettek. Sheriam még egyik irányból sem tűnt fel a sátrak között, de nem voltak egyedül a pavilon előtti járdán. Akarrin, és az az öt nővér, aki elkísérte a kitörés helyére, minden ajahból egy, a bejárat másik oldalán várakoztak. A legtöbben pukedliztek Egwene irányába, de nem mentek oda hozzá, és nem úgy viselkedtek, mint akik szívesen vennék, ha bárki odamenne hozzájuk. Lehet, hogy figyelmeztették őket arra, hogy senkivel se beszéljenek, mielőtt nem tesznek jelentést a Csarnok előtt. Egwene persze megparancsolhatta volna nekik, hogy ott helyben számoljanak be az útjuk sikeréről, és talán még engedelmeskedtek is volna neki, hiszen ő volt az amyrlin. Alighanem engedelmeskedtek volna. De az amyrlin és az ajahok viszonya mindig is elég kényes volt, még azzal az ajahhal sem volt könnyű dolga, amiből felemelték. Majdnem olyan kényes volt a kapcsolatuk, mint az amyrlin és a Csarnok közti kötélhúzás. Egwene magára erőltetett egy mosolyt, és kecsesen biccentett a hat nővér felé. Ha a fogát csikorgatta mosolygás közben, hát legalább addig sem volt gondja azzal, hogy befogja a száját!

A nővérek egy része mintha észre sem vette volna, hogy ott van. A karcsú Akarrin a maga egyszerű barna gyapjúruhájában, és egy meglepően díszes, zöld selyemfonállal hímzett köpenyben csak állt, nézett a semmibe, és időnként biccentett magának egyet. Alighanem azt gyakorolta, hogy odabenn mit is fog mondani. Akarrin nem volt erős az Egyetlen Hatalomban, alig tudhatott többet, mint Siuan, de lehet, hogy még annyit sem, és hatuk közül csak Therva, egy vékony, sárga csíkos lovaglóruhába öltözött, sárga szegélyű köpenybe burkolózó nő állt olyan szinten, mint ő. Igazán elkeserítő volt, hogy a nővérek ennyire megijedtek a különös saidar kitöréstől! Erre a feladatra a legerősebbeknek kellett volna vállalkozniuk, de végül rájuk hatukra bízták a piszkos munkát, és Akarrinen kívül láthatóan senki sem égett a vágytól, hogy odamehet. A társnői még mindig nem tűntek túl lelkesnek. Shana általában mélységesen nyugodt volt, és kerekre nyílt, riadt szeme dacára is visszavonuló, csendes természet – most viszont aggodalmában majdnem kiesett a szeme a helyéről. A Csarnok ajtajára meredt, amit vaskos vászonlapok zártak be, és úgy birizgálta a köpenyét, mint aki nem bírja megállni, hogy ne babráljon valamit ijedtében. Reiko, a zömök, arafeli Kék lesütötte a szemét, de a hosszú, sötét hajába font ezüstcsengők úgy csilingeltek elő a csuklyája mélyéről, mintha folyamatosan rázná a hideg. Csak Therva hosszú orrú arca tűnt nyugodtnak, mintha semmi sem zökkenthetné ki, de ez is rossz jel volt, mert a Sárga nővért mindenki igencsak izgulékony természetnek ismerte. Mit láthattak? És mit akarhat Moria és a két másik Ülnök? Egwene nagy nehezen legyűrte a türelmetlenségét: a Csarnok láthatóan még nem kezdte meg az ülést. Már gyülekezett, de számos Ülnök még csak most sétált el mellette, be a hatalmas sátorba, és egyikük sem sietett. Salita habozni tűnt, mintha azon gondolkozna, megálljon-e beszélgetni egy kicsit, de aztán csak meghajtotta a térdét, mielőtt a vállára húzta volna sárga rojtos kendőjét, és bevonult volna a sátorba. Kwamesa hegyes orra mellett nézett le Egwene-re, miközben pukedlizett, aztán hasonló kifejezéssel mérte végig Anaiyát és a többieket is, de hát a vékony Szürke mindig így nézett mindenkire. Nem volt magas, de igyekezett annak tűnni. Berana arca maga volt a kevélység maszkja, és hatalmas, barna szeme hidegen csillogott. Hűvösen meghajolt Egwene felé, és megállt, hogy összevont szemöldökkel végigmérje Akarrint. Egy hosszúra nyúlt pillanattal később eszmélt csak rá, hogy Akarrin még csak meg sem látta, aztán lesimította ezüsttel hímzett fehér ruháját, bár nem volt rá semmi szüksége, elrendezte a kendőjét a karján, hogy a fehér rojtok tökéletesen lógjanak, aztán úgy siklott be a bejárat függönyszerű nyílásán, mintha épp csak véletlenül járna arra. Mind a hárman azok közé az Ülnökök közé tartoztak, akiket Siuan túl fiatalnak talált erre a pozícióra. Akárcsak Malind és Escaralde. De Moria már százharminc éve volt aes sedai! A Fényre, Siuan rászoktatta, hogy ő is mindenben titkos összeesküvést sejtsen!

Épp, mikor Egwene már attól tartott, hogy a feje mégsem a fejfájástól fog szétrobbanni, hanem tehetetlen haragjában, Sheriam hirtelen megjelent. A térdéig rántotta fel a szoknyáját és a köpenyét, és szinte szaladt a mély sárban.

– Rettenetesen sajnálom, Anya! – lihegte, és alig kapott levegőt. Sietve fókuszált, hogy letakarítsa a szoknyájáról a véletlenül felfröccsent sarat. Száraz por hullott a járdára, mikor kirázta a szoknyáját. – Én... én csak most hallottam, hogy a Csarnok összeült, és tudtam, hogy keresni fog, úgyhogy jöttem, amilyen gyorsan csak bírtam! Nagyon sajnálom!

Ezek szerint Siuan még mindig kereste.

– Most már itt vagy – mondta Egwene határozottan. A nőt tényleg nagyon megrázhatta valami, ha mások előtt kért tőle bocsánatot; Akarrin és a társai előtt még kínosabb volt a dolog, mint Anaiyáék előtt lett volna. Az emberek hajlamosak voltak az alapján megítélni valakit, amit láttak, még akkor is, ha amúgy tudták, hogy nem ilyen. Egy Krónikaőrnek nem lett volna szabad a kezét tördelve könyörögnie. Ezt Sheriamnak is tudnia kellett! – Menj, és jelentsd be, hogy itt vagyok!

Sheriam mély levegőt vett, hátradobta a köpenye csuklyáját, megigazította keskeny, kék stóláját, és belépett a vászonfüggönyök között. A hangja tisztán csengett.

– Itt jön, itt jön...!

Egwene alig várta meg, hogy befejezze, hogy „Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón”, és már be is vonult a pavilon falait szegélyező réz parázstartók és állólámpák között. A lámpák egész jól bevilágították a termet, és a parázstartók ma határozott levendulaillatot árasztottak, és átmelegítették a jókora sátrat. Senki sem akart úgy tenni, mintha nem érezné a hideget, ha egyszer valóban melegben lehetett.

A sátor belső elrendezése ősi szabályokat követett, és csak annyit változtattak rajta, amennyit feltétlenül szükséges volt, minekutána most nem a Fehér Toronyban, a hatalmas, a Torony Csarnokának hívott, kerek teremben voltak. A távolabbi végén egy egyszerű, de szépen kifényesített fapad állt egy doboz alakú emelvényen, amit a hét ajah színével csíkosra festett kendő takart. Az egész táborban csak itt, és az Egwene nyakában lógó stólán jelent meg a Piros ajah színe. A Kékek közül néhányan innen is el akarták távolíttatni, mivel Elaida állítólag újrafestette a Toronyban lévő emelvényt, és új stólát szövetett magának, de Egwene nem hagyta. Ha minden ajah tagja kellett hogy legyen, és egyé sem, akkor a Piros ajahhoz ugyanúgy tartozik, mint az összes többihez. Az élénk színű, vastag szőnyegeken két sorban álltak a padok, kis hármas csoportokban, és mindegyik az ajah színét viselő vászonnal volt letakarva. Hat ajah színe szerepelt. A hagyomány megkövetelte, hogy a két legidősebb Ülnök ajahja ülhessen a legközelebb az Amyrlin Trónhoz, úgyhogy a Sárga és a Kék volt Egwene emelvénye mellett. Utána már csak azon múlt, hogy ki érkezett hamarabb, és melyik helyet választotta. Egyelőre még csak kilenc Ülnök volt ott, ami nem volt elég ahhoz, hogy a Csarnok ülésezzen, de Egwene-t azonnal megütötte az ülésrend furcsasága. Az nem lepte meg, hogy Romanda már a helyén volt, és közte és Salita között egy üres hely árválkodott a Sárgák emelvényén, és azt is szinte várta, hogy Lelaine és Moria ott üljenek a Kék padok egyik végén. Romanda szoros kontyba fogta szürke haját a tarkóján, és nemcsak, hogy a legidősebb nővér volt a Csarnokban, de mindig elsőnek ért a helyére, ha a Csarnok ülésezett. Lelaine fényes, sötét haja dacára is közvetlenül Romanda után következett korban, és láthatóan nem hagyta, hogy akár egy ilyen apróságban lekörözze a másik nő. A férfiak, akik a helyükre vitték az emelvényeket – ha a Csarnok épp nem ülésezett, a fal mellett tartották a padokat, hogy aztán szín szerint el lehessen rendezni őket –, alighanem csak most távoztak a hátsó kijáraton, mert Kwamesa, aki már a helyén ült, volt az egyetlen Szürke nővér a sátorban, és Berana, aki épp most mászott fel a padjára, az egyetlen Fehér. De a kerek arcú, sastekintetű, kandori születésű Malind, az egyetlen Zöld Ülnök, aki már megérkezett, nyilvánvalóan előttük jött, és mégis a pavilon bejáratához közeli helyet választotta az ajahjának. Hagyományosan az Amyrlin Trónhoz minél közelebb ült valaki, annál jobb pozícióból beszélhetett. És egyenesen Malinddal szemben ott állt Escaralde is a Barna padok előtt, és halkan vitázott valamiről Takimával. Takima majdnem olyan alacsony volt, mint Nisao. Csendes, madárszerű teremtésnek ismerték, de ha úgy hozta a sors, nagyon határozott tudott lenni, és csípőre tett kézzel egészen úgy nézett ki, mint egy felborzolt tollú, berzenkedő veréb. Azok alapján, ahogy Beranát méregette, őt is az ülésrend zavarta meg. Már túl késő volt hozzá, hogy bármin is változtassanak; a Csarnok mai ülésén így maradnak a padok, de Escaralde minden esetre úgy tornyosult Takima fölé, mint aki kész megvédeni a választását. Egwene sosem értette, hogy Escaralde hogyan képes erre a mutatványra. Hogyan tornyosulhat bárki fölé is? Hiszen még Nisaonál is jóval kisebb volt! Alighanem a lelkierőn múlott az egész. Escaralde sosem hátrált meg, ha azt hitte, hogy valamiben igaza van. És mindig azt hitte, hogy igaza van! Ha Moria valóban azt akarta volna, hogy azonnal támadják meg Tar Valont, ha Malind tényleg arról próbálja majd meggyőzni a nővéreket, hogy vonuljanak vissza, Escaralde vajon mit tervezhet?

Siuan hiába mondta, hogy az Ülnökök szeretik, ha figyelmeztetik őket az Amyrlin Trón érkezésére, Egwene belépése nem keltett nagy feltűnést. Bármi volt is az oka annak, hogy Malind és a többiek egybehívták a Csarnokot, hogy meghallgassák Akarrin beszámolóját, láthatóan nem tartották olyan kényesnek a témát, hogy csak az Ülnökök fülének szánták volna, úgyhogy az Ülnökök emelvényei mögött négyes-ötös csoportokban ott álltak a saját ajahjuk nővérei közül is páran. Ők illendően pukedliztek, mikor Egwene elsétált előttük. Az Ülnökök csak végigmértét, vagy egy kicsit meghajtották felé a fejüket. Lelaine hűvösen rámeredt, aztán visszafordult Moriához, és őt méregette homlokát ráncolva. A másik Kék Ülnök igazán átlagos teremtésnek tűnt egyszerű, kék gyapjúruhájában. Olyan hétköznapi vonásai voltak, hogy első látásra nem is látszottak rajta a kortalanság jegyeit. Maga elé bámult, és láthatóan teljesen lekötötték a tulajdon gondolatai. Romanda azok közé tartozott, akik kis biccentéssel köszöntötték Egwene-t. Az Amyrlin Trón a Csarnokban is Amyrlin Trón volt, de egy kicsit kevésbé, mint odakinn. A Csarnokban az Ülnökök érezték és éreztették a hatalmukat. Itt talán azt lehetett mondani, hogy az amyrlin csak az első az egyenlők között. Egy kicsit talán több, de nem sokkal. Siuan szerint legalább annyi amyrlin veszítette el a befolyását amiatt, hogy teljesen egyenrangú félként kezelte az Ülnököket, mint amennyi azért bukott el, mert úgy érezte, hogy a köztük álló hatalmi szakadék nagyobb, mint valójában volt. Az egész olyan, mintha egy fal tetején kellett volna szaladnia, miközben mindkét oldalon éhes vérebek ugráltak, hogy elkapják. Igyekezett megőrizni az egyensúlyát, és próbált jobban odafigyelni a lábára, mint a kutyákra. De sosem feledkezhetett el arról, hogy ők is ott vannak. Egwene lekanyarította magáról a köpenyét, mikor fellépett a hét csíkos emelvényre, és leterítette a padra, mielőtt leült volna. A pad igencsak kemény volt, és néhány Ülnök hozott magával párnát, ha hosszú ülésre számítottak, de Egwene nem szeretett ilyesmivel vesződni. Bár tilos volt beszédet mondaniuk, mindig akadt legalább egy-két olyan nő, aki hosszasan fejtegette a nézeteit, és a kemény ülés segített ébren maradni a legunalmasabb előadás közben is. Sheriam felvette a Krónikaőr helyét Egwene balján – neki állnia kellett –, és most már nem volt más hátra, vártak. Lehet, hogy ezúttal mégis kellett volna párnát hoznia.

Lassan megtelt a többi pad is, bár sok időbe került. Aledrin és Saroiya csatlakoztak Beranához. Aledrin olyan dundi volt, hogy mellette kifejezetten soványnak tűnt a másik két nő. Persze a Saroiya ruháját díszítő, függőleges, fehér csíkokká összeálló csigaminta is ezt a hatást keltette, míg Aledrin széles, fehér ruhaujja és a ruhája elején végigfutó, vastag hófehér csík kifejezetten kövérített. Láthatóan mind a ketten azzal voltak elfoglalva, hogy megtudják a többiektől, hogy van-e sejtelmük róla, hogy mi folyik a táborban, legalábbis az, hogy meg-megrázták a fejüket, és időnként sokat mondóan a Kékekre, a Barnákra és a Zöldekre néztek. A vörös hajú, gólyaszerű Varilin még a legtöbb férfinál is magasabb volt, és végre elfoglalta a helyét Kwamesa mellett. Folyamatosan igazgatta a vállkendőjét, és hol Moriára, hol Escaralde-re, hol Malindra villant a tekintete. Magla szorosan széles vállára csavarta a sárga szegélyű kendőt, és épp most lépett be a bejáraton. Ott jött mellette Faiselle is: a szögletes arcú, rézbőrű domani selyemruháját dús, zöld hímzés fedte. Mindkét Ülnök úgy tett, mintha a másik ott sem lett volna, bár a szoknyájuk összeért. Magla szilárdan tartotta magát Romanda táborában, míg Faiselle Lelaine embereihez tartozott, és a két frakció nem keveredett egymással. A többiek is lassan becsordogáltak, Nisao és Myrelle is ott voltak aközött a tucatnyi nővér között, akik Faiselle és Magla mögött lopództak be a sátorba. Morvrin már ott is volt a Barnák között, Takima és Escaralde mögött, és Beonin a Szürke csoport szélén állt, Varilin és Kwamesa háta mögé bújva. Ha ez így folyik tovább, nemsokára már a táborban lakó aes sedai-ok fele itt lesz, és megtelik az egész sátor! Miközben Magla még mindig a Sárgák padja felé tartott, Romanda felállt.

– Már több, mint tizenegyen vagyunk, úgyhogy megkezdhetjük az ülést! – a hangja meglepően magas volt. Úgy tűnt, mintha Romandának gyönyörű énekhangja lenne, bár senki sem tudta volna elképzelni, amint épp énekel. Az arca láthatóan csak szidásra készült, vagy ha épp jókedve volt, akkor elégedetlenségre. – Nem hinném, hogy szükség lenne hivatalos üléssé nyilvánítani – tette hozzá, mikor látta, hogy Kwamesa feláll –, azt sem értem, hogy miért kellett ezért egy ülést összehívnunk, de ha már így esett, legyünk túl rajta, és vége! Néhányunknak van ennél fontosabb dolga is! Gondolom önnek is, Anya!

Ezt az utóbbit mély főhajtással mondta, és mintha a hangja is egy cseppet túl tiszteletteljes lett volna. No nem annyira, hogy bárki is gúnyosnak nevezze, ugyan, dehogy! Romanda túl okos volt ahhoz, hogy fölösleges veszélynek tegye ki magát. Bolondok ritkán nyerték el az Ülnökök székét, és Romanda majdnem nyolcvan évig ült a Torony Csarnokában. Most volt másodszorra Ülnök. Egwene kicsit megbiccentette a fejét, és hűvösen visszanézett rá. Tudomásul vette, hogy hozzá szóltak, és azt is, hogy megjegyezte, milyen hangnemben. Nagyon kényes volt az egyensúly.

Kwamesa talpon maradt, és értetlenül, tátott szájjal nézett maga elé – láthatóan nem tudta eldönteni, hogy most el kell-e mondania a bevezető beszédet, ahogy ez mindig a jelenlévő legfiatalabb Ülnök feladata volt, és amivel a Csarnok minden hivatalos ülését megnyitották, vagy sem. Romanda helye meglehetősen nagy hatalmat adott a nőnek, de a többiek még könnyen megváltoztathatják a döntését. Az Ülnökök egy része mérgesen nézett maga elé, és fészkelődött a helyén, de senki sem szólt egy szót sem. Lyrelle siklott be a pavilonba, és könnyeden lebegett a Kékek padja felé. A cairhieniek között kifejezetten magas nőnek számított, ami azt jelentette, hogy bárhol másutt átlagos magasságú volt, és kékkel díszített, vörös és arany fonállal dúsan hímzett selyemruhájában, íves mozdulataival kifejezetten elegáns látvány volt. Egyesek tudni vélték, hogy mielőtt a Toronyba került volna novíciának, táncosnőként kereste meg a kenyerét. A mögötte érkező, rókaarcú Zöld, Samalin olyan határozott, férfias léptekkel masírozott be a sátorba, mintha csak tovább akarná hangsúlyozni a Kék kecsességét, bár a murandyi nőben sem volt semmi esetlen. Mind a ketten döbbenten vették észre, hogy Kwamesa talpon van, és meggyorsították a lépteiket az ajahjuk padja felé. Varilin most már elkezdte ráncigálni Kwamesa ruhaujját, és az arafeli nő végül is leült. Az arcáról hűvös nyugalom sugárzott, de csak úgy áradt belőle a sértett nemtetszés. Kwamesa sokra tartotta a szokásokat.

– Talán mégiscsak bölcsebb lenne hivatalos üléssé nyilvánítani – Lelaine hangja kifejezetten mélynek hatott Romandáé után. Úgy rendezgette el a vállkendőjét, mintha a világ minden ideje a rendelkezésére állna, és kecsesen felállt. Szándékosan nem nézett Egwene-re. Lelaine csodálatosan szép nő volt, maga a megtestesült büszkeség. – Úgy tűnik, hogy engedélyezték a tárgyalásokat Elaidával – folytatta hűvösen. – Megértem, hogy a Háború Törvénye folytán nem volt szükséges előre megbeszélni velünk ezt a kérdést, de azt hiszem, hogy ennek ellenére szóba kellene hoznunk ezen az ülésen, különösen, minthogy sokunkat fenyeget az elcsendesítés, ha Elaida hatalmon marad!

A szó, hogy „elcsendesítés”, többé már nem csengett olyan bénítóan, mint mielőtt Leane-t és Siuant meggyógyították az elcsendesítés után, de a padok mögé tömörödött, csendben várakozó aes sedai-ok körében halk morgás kelt. Úgy tűnt, hogy a tárgyalások híre mégsem terjedt el olyan gyorsan, mint Egwene remélte. Nem tudta volna megmondani, hogy a nővérek csak izgatottak lettek, vagy fel is háborodtak, de mindenesetre nagyon meglepődtek. Janya, aki aközben érkezett, miközben Lelaine még beszélt, megtorpant, és megállt, úgyhogy a mögötte jövő nővérek kis csoportja szinte legázolta. Döbbenten meredt a Kék Ülnökre, aztán még keményebben és még hosszabban Egwene-re nézett. Egyértelmű volt, hogy még Romanda sem hallott a dologról, ez látszott már abból is, ahogy a szája megfeszült, és a túl fiatal Ülnökök reakciója Berana jeges hidegétől Samalin döbbenetén át Salita őszinte iszonyatáig változott. Ami azt illeti, még Sheriam is megtántorodott egy pillanatra. Egwene remélte, hogy a nő azért nem fogja az egész Csarnok szeme láttára elhányni magát. Igazából azonban az érdekelte a legjobban, hogy azok hogyan viselkednek, akik Delana beszámolója szerint a tárgyalásokról kezdtek suttogni. Varilin nagyon is nyugodtan ült, és mintha egy mosolyt fojtott volna el, miközben a szoknyáját tanulmányozta, de Magla zavartan nyalogatta a szája szélét, és a szeme sarkából Romandára pislogott. Saroiya behunyta a szemét, és a szája úgy mozgott, mintha magában imádkozna. Faiselle és Takima szinte azonos, zavart kifejezéssel meredtek Egwene-re, aztán észrevették egymást, és mind a ketten olyan királyi nyugalomba burkolóztak, mintha csak gúnyolni akarnák a másikat. Nagyon különös volt, szerfelett különös. Beonin mostanra már nyilván tájékoztatta őket arról, amit Egwene mondott neki, de Varilin kivételével mind idegesnek tűntek. Nem gondolhatták komolyan, hogy ezt el tudják simítani tárgyalásokkal! Minden egyes nő, aki a Csarnokban ült, az elcsendesítést és a kivégzést kockáztatta a puszta pozíciójával! Ha valaha is lett volna rá lehetőség, hogy visszatérjenek Elaidához, az már hónapokkal ezelőtt visszavonhatatlanul elmúlt, mikor megválasztották ezt a Csarnokot. Most már nem volt visszaút. Lelaine elégedettnek tűnt a szavai hatásával – olyan elégedett volt, mint egy macska a tejesembernél –, de mielőtt kényelmesen visszaülhetett volna padjára, Moria talpra pattant. Erre mindenki odakapta a fejét, és páran halkan mormolni kezdtek. Senki sem tartotta különösen kecsesnek az illiani nővért, de azt sem gondolták volna, hogy így pattogna.

– Erről még beszélnünk kell – mondta –, de csak később! A Csarnokot most azért hívtuk össze, mert három Ülnök szeretné feltenni ugyanazt a kérdést. Erre a kérdésre pedig az összes többi előtt kellene válaszolnunk! Mit talált Akarrin és a társai? Azt kérem, hogy hívják be őket, hogy megtehessék jelentésüket a Csarnok előtt!

Lelaine mérgesen nézett a másik Kék Ülnökre, és ha valaki, hát ő igazán olyan mérgesen tudott nézni, hogy attól bárki a legszívesebben kibújt volna a bőréből is, de a Torony törvényei ebben a témában meglehetősen egyértelműek voltak, és a tetejébe még mindenki tudta is, hogy mit mondanak. Az esetek többségében az aes sedai-ok törvényei se nem voltak egyértelműek, se nem voltak közismertek. Sheriam bizonytalan hangon kérte fel Aledrint, Kwamesa után a legfiatalabb Ülnököt, hogy menjen, és kísérje be Akarrint és a társait a Csarnok elé. Egwene úgy döntött, hogy az lesz a legjobb, ha a mai ülés után azonnal beszél a lánghajú nővérrel. Ha Sheriam továbbra is így viselkedik, nemsokára nem csak, hogy használhatatlan lesz, mint Krónikaőr, de egyenesen Egwene kárára válik. Delana rontott be a sátorba egy csapat nővér között. Ő volt az utolsó Ülnök, aki megérkezett, és mire a kövérkés Fehér Ülnök visszatért a hat kiküldött nővérrel, már ő is a padján ült, és elrendezgette karján a kendőjét. A hat nővér alighanem odakinn hagyta a köpenyét, mert most már egyikükön sem volt rajta. Delana végigmérte őket, és bizonytalanul görbült le a szemöldöke. Alig kapott levegőt, mintha egész úton rohant volna idáig.

Alderin láthatóan úgy érezte, hogy akár hivatalos az ülés, akár nem, neki mindenesetre a kellő formalitással kell levezetnie a dolgot.

– A Torony Csarnoka elé hívattunk titeket, hogy beszámoljatok mindarról, amit láttatok – mondta erős taraboni kiejtéssel. Tarabonban egyáltalán nem volt szokatlan a sötét aranyszőke haj és a barna szem, de Aledrin általában csipkés hajhálóval fogta hátra vállig érő fürtjeit, és nem fonatott bele apró, színes gyöngyöket, mint honfitársai nagy része. – Felszólítalak benneteket, hogy sehol se térjetek el a tárgytól, semmit ne hallgassatok el, és minden kérdésre teljes egészében válaszoljatok, semmit ki ne hagyjatok! Mondjátok, hogy így tesztek, a Fény színe előtt, és az újjászületésbe és a megváltásba vetett reményetekre, vagy szenvedjétek el tettetek következményeit! – Azok az ősrégi nővérek, akik megszövegezték a ceremóniákat, alighanem sejtettek valamit arról, hogy a Három Eskü milyen könnyen kijátszható. Egy kicsit elhallgat itt, egy kicsit általánosabban fogalmaznak a kelleténél amott, és az egész beszámoló máris teljesen mást jelent, mint a valóságos helyzet, pedig a kérdezett egyetlen hazug szót ki nem ejtett a száján. Akarrin hangosan és öntudatosan, no meg egy kicsit türelmetlenül ismételte meg az eskü szövegét, míg a másik öt nővér váltakozó hivatalossággal és magabiztossággal követte. A nővérek nagyobbik része úgy élte le az egész életét, hogy sosem hívatták a Torony Csarnoka elé. Aledrin megvárta, amíg az utolsó nővér is elismétli a szavait, és csak akkor masírozott vissza a padjához.

– Mondd el, mit láttatok, Akarrin! – szólalt meg Moria, amint Aledrin elfordult. A Fehér Ülnök láthatóan megdermedt, és mikor végre leült, látszott, hogy az arca vérvörös. Moriának várnia kellett volna, amíg a helyére ér, de úgy tűnt, hogy nem bírta tovább magában tartani a kérdést.

A szokások szerint – sokkal több szokás és hagyomány volt, mint ahány törvény, és a Fény tudta, hogy törvényből is több volt, mint azt bárki sejtette volna, és néha már egymásnak is ellentmondtak az évszázadok folyamán felhalmozódott törvényrétegek; de hát az aes sedai-okat legalább annyira befolyásolták a szokások és a hagyományok, mint a torony törvényei, ha nem jobban – a szokások szerint Akarrin az Amyrlin Trónhoz intézte válaszát.

– Nos, Anya, egy nagyjából kör alakú lyukat láttunk a talajban – mondta, és minden második szónál hangsúlyosan biccentett egyet. Úgy tűnt, hogy óvatosan megválogatja a szavait, mintha csak azt akarná, hogy mindenki egészen biztosan megértse, mit is mond. – Lehet, hogy eredetileg pontosan kör alakú volt, vagy még inkább egy félgömb, de az oldalai több helyütt bedőltek. A lyuk nagyjából három mérföld átmérőjű, és másfél mérföld mély – valaki hangosan felsóhajtott, Akarrin úgy vonta össze a szemöldökét, mintha attól tartana, hogy félbe akarják szakítani, de azért megállás nélkül folytatta. – A mélységéről nem tudtunk pontosan meggyőződni. Az alját hó és víz fedi. Úgy véljük, hogy idővel tó lesz belőle. Mindenesetre meglehetős bizonyossággal meg tudtuk állapítani, hogy pontosan hol történt az incidens, és készek vagyunk eskü alatt vallani, hogy a lyuk ott tátong, ahol az egykor Shadar Logothként ismert város állt!

Elhallgatott, és egy hosszú pillanatig csak ruhasuhogás hallatszott, ahogy az aes sedai-ok idegesen mocorogtak. Egwene is a legszívesebben fészkelődni kezdett volna. A Fényre, egy ekkora lyuk fél Tar Valont magába foglalná!

– Van valami... elképzelésetek... arról, hogy hogyan keletkezett ez a lyuk, Akarrin? – kérdezte végül. Meglehetősen büszke volt magára, hogy ilyen nyugodt a hangja. Sheriam egészen látványosan remegett! Egwene remélte, hogy más nem vette észre. A Krónikaőr tettei mindig az amyrlin gondolatait tükrözték. Ha a Krónikaőr láthatóan retteg, a nővérek egy része azt fogja hinni, hogy Egwene is fél. És igazán nem hagyhatta, hogy erre más is rájöjjön!

– Mindannyiunkat azért választottak, mert van valami kis képességünk a maradványok olvasásában, Anya! Igazság szerint a legtöbb nővérnél jobbak vagyunk ebben! – Tehát mégsem azért ők mentek, mert senki erősebbet nem érdekelt a dolog, vagy mert a többi nővér félt. Ezt jó volt megjegyezni. Az aes sedai-ok cselekedetei sosem voltak olyan egyszerűek, mint amilyennek tűntek. Egwene azt kívánta, bárcsak ne kellene újra és újra megtanulnia valamit, amiről azt hitte, hogy már réges-rég tudja.

– Ebben Nisain a legjobb mindannyiunk közül – folytatta Akarrin –, engedelmével, Anya, hagynám, hogy ő válaszoljon!

Nisain idegesen simította le sötét gyapjú szoknyáját, és megköszörülte a torkát. A hórihorgas Szürkének erős álla volt és döbbenetesen kék szeme – némi hírnévre már tett szert a törvények és a békeszerződések dolgában, de láthatóan nem örült, hogy most az egész Csarnok előtt kell megnyilatkoznia. Egyenesen Egwene-re nézett, és egyértelmű volt, hogy nagyon nem szeretné látni, ahogy minden Ülnök rámered.

– Az ott használt saidar mennyiségét figyelembe véve, Anya, egyáltalán nem meglepő, hogy olyan sűrűk volt a maradványok, mint a hó! – a hangjában erősen érződött murandyi származása; kicsit énekelve beszélt. – Még ennyi idő után is meg kellett volna értenünk, hogy mit szőttek, ha akárcsak távolról ismertük volna ezt a fonatot. Szinte teljesen követni tudtam a szálakat, Anya, de az egésznek semmi értelme sem volt, Anya! Semmi értelme! Igazából olyan idegen volt az elrendezésük, hogy nem lehetett – ismét megköszörülte a torkát, és nyelt egyet. Az arca még tovább sápadt. – Nem szőhette egy nő sem. Mivel úgy véltük, hogy a kitaszítottak műve lehet, megmértük a visszhangot is. Mindannyian – félig a társaihoz fordult, mintha inteni akarna nekik, aztán sietve visszanézett Egwene-re. Kétségtelenül szívesebben látta őt, mint a mohón előrehajoló Ülnököket. – Nem tudom megmondani, hogy mi történhetett a helyszínen, azon kívül, hogy három mérföld átmérőjű körben kivájták a földet, és azt sem sejtem, hogy hogyan vihették mindezt végbe, de egyértelműen használtak saidint is. A visszhang olyan erős volt, hogy akár a szagát is érezhettük volna! Több saidint használtak, mint saidart, sokkal többet, úgy aránylottak egymáshoz, mint a Sárkánybérc egy kis dombhoz. Ennyit tudok mondani, Anya!

Egyetlen hang lebegett végig a pavilonon, ahogy az összes nővér egyszerre engedte ki a levegőt. Sheriam sóhajtása tűnt a leghangosabbnak, de alighanem csak azért, mert ő volt a legközelebb.

Egwene uralkodott az arcvonásain. A Kitaszítottak, és egy olyan fonat, ami akár a fél Tar Valont elpusztíthatja. Ha Malind azt javasolja, hogy meneküljenek, hogyan győzhetné meg a nővéreket arról, hogy maradniuk kellene, és szembenézniük ezzel? De elhagyhatják Tar Valont, a Tornyot, és csak a Fény tudja, hány tízezer életet?

– Van még valakinek kérdése? – kérdezte meg az Ülnököket.

– Nekem volna – mondta Romanda szárazon. Az ő nyugalmát ugyan nem bolygatta meg ez a hír sem! – De nem ezekhez a nővérekhez! Ha tőlük nem akar senki sem többet kérdezni, akkor gondolom, szívesen elmennének, hogy ne őket bámulja már az egész Csarnok!

Tulajdonképp nem az ő feladata lett volna, hogy ezt felvesse, de nem is lépte túl a hatáskörét, úgyhogy Egwene ennyiben hagyta a dolgot. Hamar kiderült, hogy senki más sem akar további kérdéseket feltenni Akarrinnak és a társainak, úgyhogy Romanda meglepően melegen mondott nekik köszönetet a fáradságukért. Tulajdonképp ez sem az ő feladata lett volna.

– Akkor kihez szól a kérdésed? – kérdezte Egwene, miközben Akarrin és a másik öt nővér szétszóródott, hogy csatlakozzon az állólámpák és parázstartók között várakozó aes sedai-ok egyre növekvő hadához. A hat nővér valóban alig várta, hogy elmehessenek, és ne őket bámulja az egész Csarnok, ebben Romandának igaza volt, de azt is tudni szerették volna, hogy mi lesz a munkájuk eredménye. Egwene alig tudta száműzni az elégedetlenséget a hangjából. Romanda úgy tett, mint aki nem veszi észre. Persze az is lehet, hogy tényleg nem vette észre.

– Moriához! – mondta. – A kezdetek kezdetétől úgy véltük, hogy ez csak a Kitaszítottak műve lehet. Tudtuk, hogy bármi történt is, az nagyon erős volt, de nagyon messze! Tulajdonképp csak annyival lettünk okosabbak, hogy Shadar Logoth eltűnt a föld színéről, és hogy őszinte legyek, erről az a véleményem, hogy még jobb is a világnak, hogy az Árnyék egy ilyen ocsmány bugyra elpusztult végre! – Olyan mogorván nézett a Kék Ülnökre, hogy attól a legtöbb novíciát kilelte volna a hideg. – A kérdésem a következő. Változott számunkra bármi is?

– Változnia kellene – válaszolta Moria, és nyugodtan állta a másik nő tekintetét. Lehet, hogy nem volt olyan hosszú ideje a Csarnokban, mint Romanda, de az Ülnökök legalább elméletben egyenrangúak voltak. – Már hosszú ideje elkészítettük a tervet, hogy mit is tegyünk, ha a Kitaszítottak esetleg ellenünk fordulnának. Minden nővér tudja, hogy ki kell alakítania egy kört, ha képes rá, vagy be kell csatlakoznia a legközelebbi körbe, amit talál, egészen addig, míg a körök el nem érik a tizenhárom fős létszámot. Mindenkit be kell hozni, még a novíciákat is, még a legújabb jövevényeket is!

Lelaine élesen felnézett rá, de bármilyen szívesen leszidta volna Moriát, egy ajahba tartoztak. Legalább úgy kellene tenniük, mintha összetartanának! De a szája egészen belekeskenyedett az erőfeszítésbe, hogy ne szóljon közbe.

Romandát azonban nem kötötte semmi ilyesmi.

– Tényleg el kell magyaráznod valamit, amit minden jelenlevő pontosan tud? Mi dolgoztuk ki ezt a rendszert, elfelejtetted volna? – A nyílt dühkitöréseket tiltotta a Csarnok törvénye, de a piszkálódást nem.

Ha Moria észrevette a szurkálódást, akkor sem reagált rá, csak megigazította a vállkendőjét.

– Az elején kell kezdenem a magyarázatot, mert nem gondoltuk át kellően a helyzetet! Malind, ellenállhatnának a köreink annak, amit Akarrin és Nisain leírtak?

Malind tekintete mindig tüzesen égett, de telt ajkai állandóan mosolyogtak. Most azonban még ő is komor volt, mikor felállt, és úgy meredt hosszan minden egyes Ülnökre, mintha beléjük akarná égetni a szavait.

– Nem, nem állhatnának ellen! Még ha átrendeznénk a dolgot úgy, hogy a legerősebb nővérek mindig egy körben legyenek, és ez azzal járna, hogy együtt kell enniük, élniük és aludniuk, hogy bármikor összekapcsolódhassanak, akkor is csak egerek lennénk a macskák ellen. Elég egér persze leteríthet egy jókora, éhes macskát is, de ahhoz sok egérnek meg kell halnia. És ha ezek közül az egerek közül elegen meghalnak, meghal a Torony! – ismét ugyanaz a szélfuvallatszerű, hatalmas sóhaj, ahogy mindenki végre levegőt vett. Egwene uralkodott az arcvonásain, de nehezére esett ellazítania az ujjait, hogy ne markolásszák görcsösen a szoknyáját. Mit javasolnak, támadást, vagy menekülést? És a Fényre, mit tehetne ellenük? Lelaine most már nem bírta tovább a feszültséget, és akár egy ajahba tartoztak, akár nem, ráripakodott Moriára.

– Mégis, akkor mit javasolsz? – csattant fel. – Még ha ebben a szempillantásban újra egyesíthetnénk a Tornyot, az sem változtatna a tényeken!

Moria könnyedén elmosolyodott, mintha a másik Kék Ülnök épp azt mondta volna, amire várt, amiben reménykedett.

– De meg kell változtatnunk a tényeket! Jelen helyzetben tény, hogy a legerősebb körünk is gyenge volna! Nincs angrealunk, és sa'angrealunk még annyira sem, úgyhogy akár el is feledkezhetünk arról, hogy ilyesmit használjunk, és különben sem vagyok benne biztos, hogy akár a Toronyban lenne valami, ami a kellő mértékben megerősíthetne minket! De akkor hogyan tehetnénk erősebbé a köröket? Elég erőssé ahhoz, hogy reményeink szerint szembe tudjon szállni azzal, ami elpusztította Shadar Logothot. Szembeszállni vele, és megállítani! Escaralde, tudnál nekünk mondani valamit erről is?

Egwene döbbenten hajolt előre. Ezek összejátszottak! De mit akarnak elérni vele? Nem ő volt az egyetlen, aki értetlenül nézte, hogy a három Ülnök, akik összehívták a Csarnokot, mind talpon van. Azzal, hogy Moria és Malind is állva maradt, egyértelműen kijelentették, hogy együtt találták ki, bármi legyen is az. Escaralde úgy állt, mint egy királynő, de az aprócska Barna nővér mintha így is érezte volna, ahogy a tekintetek róla Moriára, Moriáról Malindra csúsznak, majd vissza rá. És mindenki túlságosan is nyugodt arcot vágott. Escaralde kétszer is megigazította a vállkendőjét, mielőtt beszélni kezdett volna. Úgy hangzott, mintha egy osztálynak magyarázná a tananyagot. A hangja vékony volt, de erős.

– Az ősi irodalom meglehetősen egyértelmű, bár tartok tőle, hogy kevesen tanulmányozták. A port jobban vonzza, mint az olvasókat. A Torony legkorábbi éveiben összegyűjtött dokumentumai alapján a Legendák Korában a körök nem voltak tizenhárom főre korlátozva. A pontos módszer, azaz talán inkább a pontos egyensúly megtalálása nyilván nem lehet nehéz. Azok számára, akik nem töltöttek annyi időt a Torony könyvtárában, mint kellett volna, elárulom, hogy a körök létszámának növeléséhez be kell – a hangja most először elcsuklott, és erőt kellett vennie magán, hogy folytassa –, be kell vonni fókuszálni képes férfiakat is a körbe!

Faiselle azonnal felugrott.

– Ezt javaslod? – csattant fel, aztán sietve visszaült, mielőtt bárki azt gondolhatta volna, hogy támogatja az elképzelést.

– Ürítsük ki a Csarnokot! – kiáltotta Magla, és felállt. Akárcsak Moria, ő is illiani volt, és az izgalom tovább erősítette a tájszólását. – Ez nem olyasmi, amit a Csarnok zárt ülésén kívül bárkinek is hallania kellene! – ő is azonnal visszakuporodott a padjára, amint befejezte a mondatot, és mérgesen meredt maga elé. Széles válla megroskadt, és a kezével ütemesen markolászta a szoknyáját.

– Attól tartok, hogy már túl késő van ehhez! – mondta Moria hangosan. Hangosan kellett beszélnie, ha azt akarta, hogy meghallják a sátrat betöltő, izgatott morgás fölött. Olyan volt az egész Csarnok, mint egy megbolydult méhkas. – Amit kimondtunk, azt kimondtuk, és túl sok nővér hallotta ahhoz, hogy most megpróbáljuk meg nem történtté tenni! – A keble megemelkedett, ahogy egy újabb mély levegőt vett, és még hangosabban folytatta. – A Csarnok elé terjesztem azt a felvetést, hogy kössünk egyezséget a Fekete Toronnyal, hogy szükség esetén tudjunk fókuszálni képes férfiakat bevonni a köreinkbe!

Ha a végére kicsit elcsuklott a hangja, hát nem csoda. Kevés aes sedai tudta valamiféle érzelem nélkül kimondani ezt a nevet – általában undor, vagy egyenesen gyűlölet fűtötte át a hangjukat. Belecsapott a hangos morgásba, és három szívverésig teljes csend uralkodott a sátorban.

– Ez őrültség! – sikította Sheriam, és a hangja többféleképp megtörte a csendet. A Krónikaőrnek nem lett volna szabad beleszólnia a Csarnok ügyeibe. Még a Csarnokba is csak az Amyrlin Trón kíséreteként léphetett be. Sheriam elvörösödött, és kihúzta magát, talán azért, hogy emelt fővel fogadja a szidást, talán azért, hogy megvédje magát. De a Csarnokot nem az kötötte le, hogy az ő közbevetésével bajlódjon. Az Ülnökök csak annyi időre pattantak fel, amíg beszéltek, de mindenki egyszerre kezdett el beszélni, egyszerre kezdett el kiabálni.

– Ez nem egyszerűen csak őrültség! – csattant fel Faiselle, és Varilin ugyanekkor azt sikoltotta. – Hogyan szövetkezhetnénk olyan férfiakkal, akik fókuszálnak?

– Ezek az úgynevezett asha'manek romlottak! – Saroiya felkiáltásában nyoma sem volt a Fehér ajah hírhedt, hűvös nyugalmának. Ökölbe szorult kézzel markolta a vállkendőjét, és úgy remegett, hogy a kendő hosszú rojtjai táncoltak körülötte. – A Sötét Úr rontása ül rajtuk!

– Már a puszta javaslat is szembefordít minket mindennel, ami a Fehér Torony alapját képezi! – mondta Takima rekedten. – Minden egyes nő lenézne minket ezért, aki aes sedai-nak hívja magát, és a rég meghalt aes sedai-ok is forognának a sírjukban!

Magla még az öklét is rázni kezdte, és meg sem próbálta titkolni, milyen dühös.

– Csak egy árnybarát javasolhatott ilyesmit! Csakis egy árnybarát!

Moria először elsápadt a vád hallatán, aztán ő is elvörösödött dühében.

Egwene nem is tudta, hogy ő maga mit gondol a dologról. A Fekete Torony Rand teremtménye volt, talán szükség is volt rá, ha valahogy meg akarták nyerni a Végső Csatát, de az asha'manek olyan férfiak voltak, akik fókuszáltak. Háromezer éve rettegett tőlük a világ, és az Árnyék rontásával megfertőzött saidint használták. Rand maga is egy olyan férfi volt, aki fókuszált, de ha ő nem volna, az Árnyék biztosan nyerne Tarmon Gai'donnál. A Fény irgalmazzon neki, amiért ilyen higgadtan gondolkozik erről is, de hát ez az igazság! És bármit gondolt is a dologról amúgy, a helyzet itt és most kezdett kicsúszni az irányítása alól. Elszabadult a pokol. Escaralde és Faiselle durvábbnál durvább sértéseket vágtak egymás fejéhez, és úgy sikítottak, ahogy csak bírtak. Nyílt sértések! A Csarnokban! Saroiya levetkőzte a Fehér ajah nyugalmának utolsó foszlányait is, és visítva ordított Malindra, aki hasonló hangnemben válaszolt neki, még mielőtt a Fehér Ülnök befejezte, vagy akárcsak elkezdte volna a mondatot. Egwene-t meglepte volna, ha bármelyikük is megérti, hogy mit mond a másik, de talán jobb is volt, hogy nem hallották. Meglepő módon sem Romanda, sem Lelaine nem szólaltak meg a vita eleje óta. Csak ültek, és pislogás nélkül meredtek egymásra. Alighanem azon gondolkoztak, hogy a másik hogyan vélekedhet a dologról, hogy aztán szembehelyezkedhessenek vele. Magla lekászálódott az emelvényéről, és olyan mérges arckifejezéssel indult meg Moria felé, mint aki alig várja, hogy megüthesse. Nem szavakkal, hanem az öklével. Amit most szorosan összepréselve húzott maga mellé. Indákkal díszített vállkendője a szőnyegre csúszott, de észre sem vette.

Egwene felállt, és magához ölelte az Egyetlen Hatalmat. Pár pontosan előírt esetet kivéve a Csarnokban tilos volt fókuszálni – ez a szokás is a Csarnok történelmének sötétebb napjaira utalt –, de csak Levegőből és Tűzből szőtt egy vékonyka fonatot.

– Egy javaslatot terjesztettek a Csarnok elé! – mondta, és eleresztette a saidart. Most már nem volt olyan nehéz, mint egykor. Még mindig nem volt könnyű, sosem lesz könnyű, de most már nem volt olyan nehéz. A Hatalom édességének legalább az emléke megmaradt, és ez kitartott a következő alkalomig.

A fonat megnövelte a hangját, és a szavak úgy robajlottak fel a sátorban, mint a mennydörgés. Az aes sedai-ok összehúzódtak, az arcuk megrándult, és a fülükre kapták a kezüket. Az ezt követő csend hihetetlenül hangosnak tűnt. Magla döbbenten tátogott, aztán megrázta magát, mikor ráeszmélt, hogy félúton van a Kékek padja felé. Sietve kiegyenesítette az ujjait, csak annyi időre állt meg, hogy felkapja a kendőjét a szőnyegről, aztán sietett is vissza a helyére. Sheriam remegő vállal zokogott. Ennyire nem lehetett hangos!

– Egy javaslatot terjesztettek a Csarnok elé! – ismételte meg Egwene a csendben. Az Egyetlen Hatalommal felerősített hang után őt is megütötte, hogy megtört a csend. Talán valóban hangosabb volt, mint gondolta volna! Ezt a fonatot nem arra tervezték, hogy zárt térben alkalmazza bárki is, és még a sátor vászonfalai is túlságosan felerősítették. – Miféle érveket tudnál felsorakoztatni a Fekete Toronnyal kötött szövetség mellett, Moria?

Egwene azonnal leült, amint befejezte a kérdést. Még mindig nem tudta, hogy ő mit gondol az egészről. Miféle problémákat okoz ez neki? És hogyan tudná a saját hasznára fordítani? A Fény irgalmazzon neki, valóban! Most is ez a két gondolat jutott először az eszébe! Nagyon örült volna neki, ha Sheriam letörölte volna a könnyeit, és egy kicsit összeszedte volna magát. Ő volt az Amyrlin Trón, és egy Krónikaőrre volt szüksége, nem pedig egy síróbabára! Kellett pár perc, míg helyreállt a rend, és minden Ülnök elrendezgette a kendőjét, és még egyszer lesimította amúgy is teljesen sima szoknyáját. Kerülték egymás tekintetét, és senki sem nézett a mögöttük csoportosuló nővérekre. Az Ülnökök egy része elvörösödött, de ezúttal nem haragjában. Az Ülnökök nem ordítoztak egymással, mint a halaskofák a piacon! Különösen nem más nővérek előtt...

– Két, látszólag leküzdhetetlen problémával nézünk szembe – mondta végül Moria. A hangja ismét higgadt volt és hűvös, de az arcán még mintha a pír utófénye vöröslött volna. – A Kitaszítottak felfedeztek egy fegyvert; hogy felfedezték, vagy csak újra rátaláltak, azt nem tudjuk, de ha már eddig is a birtokukban lett volna, biztosan korábban is használják. És ezt a fegyvert mi nem tudjuk legyőzni. Ezzel a fegyverrel szembenézni sem tudunk, bár a Fény tudja, miért kellene egyáltalán megpróbálnunk, ám ami még ennél is fontosabb, nem élnénk túl, ha ezzel ránk támadnának, és nem tudnánk megállítani őket. Ugyanakkor ezek az... asha'manek... elszaporodtak, mint a gyom. Megbízható forrásokból származó jelentések szerint már annyian vannak, mint az összes élő aes sedai együttvéve. Még ha túloznak is a számok, nem hihetjük, hogy nagyságrendekben tévednének. És minden nap újabb és újabb férfiak csatlakoznak hozzájuk. Az ügynökeink jelentései túlságosan is egyhangúan megegyeznek ebben ahhoz, hogy bármi mást hihessünk. El kellene fognunk ezeket az embereket, és meg kellene szelídítenünk őket, de eddig nem törődtünk a dologgal az Újjászületett Sárkány miatt. Félretettük a problémát, hogy majd később foglalkozunk vele. A keserű igazság viszont az, hogy már elkéstünk azzal, hogy elfogjuk őket. Túl sokan vannak! Talán már akkor is túl késő volt, mikor először hírt kaptunk arról, hogy mit csinálnak. De ha nem szelídíthetjük meg ezeket a férfiakat, akkor valahogy az irányításunk alá kell vonnunk őket! Ha egyezményre lépünk a Fekete Toronnyal... A szövetség szót azért túl erősnek érezném... Ha egyezségre lépünk velük, akkor megtehetjük az első lépést afelé is, hogy megvédjük tőlük a világot. És a körökbe is bevonhatjuk őket – óvatosságra intve felemelte az egyik ujját, és körbenézett a padokon, de a hangja továbbra is higgadt és hűvös maradt. És határozott. – Természetesen tisztáznunk kell, hogy mindig egy nővér irányítja a fonatokat. Eszem ágában sincs azt javasolni, hogy hagyjuk, hogy egy férfi vezesse az összekapcsolódott kört! De ha férfiak is vannak a körben, tovább bővíthetjük azokat. A Fény áldásával talán annyira megerősíthetjük a köröket, hogy ellen tudjunk állni a Kitaszítottak fegyverének. Így két legyet ütünk egy csapásra. De ezek a legyek valójában oroszlánok, és ha nem csapunk időben, az egyikük egészen biztos, hogy felfal minket! Az egész ilyen egyszerű.

Mindenki csendben volt, mármint Sheriamot kivéve mindenki. A Krónikaőr megroskadt vállal állt Egwene mellett pár lépésre, egész testében rázkódott, és még mindig nem lett úrrá a zokogásán.

Aztán Romanda nagyot sóhajtott.

– Talán eléggé ki tudjuk bővíteni a köröket ahhoz, hogy szembeszállhassunk a Kitaszítottakkal – mondta halkan. Valahogy ettől sokkal hangsúlyosabbnak tűnt minden egyes szava, mintha ordított volna. – Talán az irányításunk alá tudjuk vonni az asha'maneket. Talán. Ez elég kevés mindkét esetben!

– Amikor valaki fuldoklik – válaszolta Moria éppolyan csendesen –, minden arra úszó ágba megkapaszkodik, még akkor is, ha nem biztos benne, hogy az megtartja a súlyát. A víz még nem csapott össze a fejünk fölött, Romanda, de fuldoklunk! Fuldoklunk!

Most ismét csend volt, csak Sheriam szipogott hangosan. Teljesen elfelejtette, mi az az önuralom? De persze még az Ülnökök sem néztek valami vidáman maguk elé; még Moria, Malind és Escaralde sem. Egyáltalán nem volt kellemes arra gondolni, hogy mi várhat rájuk. Delana arca határozottan zöldes színt öltött. Úgy nézett ki, mintha ő hányná el magát elsőnek, nem pedig Sheriam.

Egwene ismét felállt, csak annyi időre, hogy feltegye az illő kérdést. Még akkor is be kellett tartani a formaságokat, ha a leglehetetlenebb kérdés merült fel. Sőt, csak akkor kellett igazán.

– Ki szólal fel a javaslat ellen?

Itt már nem volt hiány a jelentkezőkben, bár mindenki eléggé visszanyerte az önuralmát ahhoz, hogy betartsák a szokásokat. Több nővér is megmozdult egyszerre, de Magla volt az első, aki talpra pattant, és a többiek a türelmetlenség bármiféle látható jele nélkül ültek vissza. Magla után Faiselle szólalt fel, Faiselle után Varilin, majd Saroiya, végül pedig Takima. Mindegyikük hosszan beszélt, Takima és Saroiya hozzászólása kis híján beszéd volt, bár azt tiltotta a törvény, és mindegyikük olyan szívhez szólóan szónokolt, amilyen szívhez szólóan csak tudott. Senki sem lett Ülnök anélkül, hogy ne értett volna az emberekhez. Ennek ellenére hamar kiderült, hogy valójában csak magukat és egymást ismételgetik, épp csak a megszövegezése különbözik az érveknek. A Kitaszítottak és a fegyverük sosem került szóba. Az Ülnökök a Fekete Toronyról beszéltek, a Fekete Toronyról és az asha'manekről. A Fekete Torony fekély volt a világ testén, és legalább akkora veszedelmet jelentett a világra, mint az Utolsó Csata. Már a puszta név is az Árnyékhoz való tartozást sugallta, már persze azon felül, hogy egyértelmű sértés a Fehér Torony felé. Ezek az úgynevezett asha'manek – senki sem mondta ki a nevüket anélkül, hogy hozzá ne tette volna, hogy „úgynevezett”, vagy hogy ne villant volna ki közben a foga fehérje; a szó védelmezőt jelentett az ősi nyelven, és ezek a férfiak mindenek voltak, csak védelmezők nem –, ezek az úgynevezett asha'manek olyan férfiak voltak, akik fókuszáltak! Férfiak, akiket őrületre ítélt az Egyetlen Hatalom férfi felén ülő rontás, hacsak nem végzett velük előbb a saidin. Őrültek, akik az Egyetlen Hatalommal hadonásznak. Maglától Takimáig minden egyes nővér ezt a tényt forgatta, és az összes lehető rémséggel felruházta őket. Háromezer éve a fókuszálni képes férfiak jelentették a világ legszörnyűbb dolgát, és annak előtte ők okozták a Világtörést is. Az ilyen férfiak tették tönkre a világot, az ilyen férfiak pusztították el a Legendák Korát, és változtatták sivár pusztasággá a földet. És ezekkel kellene nekik szövetkezniük! Ha így tennének, minden nemzet elfordulna tőlük, és igazuk is volna! Minden aes sedai megvetné őket, és igazuk is volna! Ezt nem tehetik meg. Nem!

Mikor Takima végre leült, és aprólékosan elrendezte a vállkendőjét a karján, aprócska, de meglehetősen elégedett mosoly játszadozott a szája sarkában. Együttes erővel sikerült elérniük, hogy az asha'manek félelmetesebbnek és veszedelmesebbnek tűnjenek a Kitaszítottaknál és az Utolsó Csatánál együttvéve. Talán még a Sötét Úrnál is sötétebbre festették le őket. Minthogy Egwene tette fel a rituális kérdést, neki kellett befejeznie is a dolgot, és csak annyi időre állt fel, hogy ezt megtegye.

– Ki áll a Fekete Toronnyal kötendő egyezség mellett? – Egwene csak azt hitte, hogy eddig csend volt a sátorban. Sheriam végre úrrá lett a zokogásán, bár az arca még mindig könnyesen csillogott, és nagyokat nyelt. Ez is szinte visszhangzott a hatalmas csendben. Takima mosolya elfakult, mikor Janya azonnal felállt, még mielőtt Egwene befejezte volna a kérdést.

– Még egy vékonyka ág is jobb, mint ha az sincs, mikor valaki épp haldoklik – mondta Janya. – Én inkább megkapaszkodom, mint hogy a puszta reményben bízzam, és megfulladjak!

Janya rossz szokása volt, hogy akkor is beszélt, ha nem illett volna.

Samalin felemelkedett és Malind mellé állt, és aztán hirtelen sokan megmozdultak. Salita, Berana és Medrein egyszerre pattantak talpra, és Kwamesa is csak egy másodperccel maradt le mögöttük. Egwene ráeszmélt, hogy az ajkát harapdálja, és sietve abbahagyta. Remélte, hogy senkinek nem tűnt fel. Még mindig érezte, hogy lüktet a szája. Reménykedett benne, hogy legalább nem vérzik. No nem mintha bárki is ránézett volna. Mindenki lélegzetvisszafojtva várt.

Romanda ült, és összevont szemöldökkel nézett fel Salitára, aki előre meredt. Az arca szürke volt, a szája remegett – a teari nővér nem tudta eltitkolni, hogy mennyire fél, de ennek ellenére nem hátrált meg. Romanda lassan bólintott egyet, és utána mindenki legnagyobb döbbenetére felállt.

– Néha – mondta, és egyenesen Lelaine-re nézett –, olyasmit is meg kell tennünk, amire a legszívesebben még csak nem is gondolnánk!

Lelaine pislogás nélkül állta az ősz hajú nővér tekintetét. Az arcát akár fehér porcelánból is önthették volna. Az állát lassan szegte fel. Aztán hirtelen ő is talpon volt, és türelmetlenül nézett le Lyrelle-re, aki döbbenten tátogott, aztán felpattant. Mindenki meredten bámulta őket. Senki sem szólt egy szót sem.

Megtörtént. Vagy legalábbis majdnem megtörtént.

Egwene megköszörülte a torkát, és igyekezett felhívni magára Sheriam figyelmét. A szertartás következő része a Krónikaőrre hárult, de Sheriam az ujjával dörgölte az arcáról a könnyeket, és úgy nézett végig újra és újra a padokon, mintha azt számolná, hogy hány Ülnök áll, és reménykedne benne, hogy rosszul lát. Egwene még hangosabban köszörülte meg a torkát, mire a zöldszemű nővér összerezzent, felé fordult, és értetlenül bámult rá. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire eszébe jutott, hogy mi a dolga.

– Az Ülnökök kétharmada elfogadta – mondta bizonytalan hangon –, így hát egyezségre törekszünk a... a Fekete Toronnyal! – mély levegőt vett, kihúzta magát, és a hangja megerősödött. Végre ismét hazai terepen érezte magát. – Az egység érdekében kérem, hogy egyhangúlag támogassuk a tervet!

Ez az egyik legerősebb kérés volt. Bár a problémákat kétharmaddal is el lehetett dönteni, mindig is az egyhangú döntésekre törekedtek, mindig azt próbálták meg elérni. Órákig, olykor napokig győzködték egymást, mire elérték, de nem hagyták abba, amíg minden egyes Ülnök bele nem egyezett a felvetésbe, vagy amíg nem volt a napnál is világosabb, hogy nem egyezhetnek meg. Erős kérés volt, és minden nővérre hatott. Delana úgy emelkedett fel, mint aki nem akarja ezt tenni, csak egy báb, amit zsinóron rángatnak, és bizonytalanul nézett körül.

– Én nem állhatok fel emellett – mondta Takima miden szokást megszegve. – Nem érdekel, ki mit mond, az sem számít, meddig ülünk itt, én nem állhatok fel emellett, és nem is fogok! Nem... állhatok... fel!

Senki más nem állt fel a még ülve maradottak közül. Ó, persze Faiselle fészkelődött, és félig fel is emelkedett, mintha talpra akarna kecmeregni, aztán megigazította a vállkendőjét, és ismét megrázkódott, mintha fel akarna kelni. És még ő állt a legközelebb ahhoz, hogy beadja a derekát. Saroiya a legelemibb rettegés kifejezésével harapdálta az öklét, és Varilin úgy nézett maga elé, mint akit egy kalapáccsal vertek fejbe. Magla a pad szélét markolta, szinte erővel tartotta magát a helyén, és üres tekintettel bámult a lába előtt a szőnyegre. Egyértelműen érezte, hogy Romanda elítélően mered a hátára, de nem állt föl, csak megroskasztotta a vállát.

Takimával már vége is kellett volna, hogy legyen. Semmi értelme nem volt egyhangú döntésre törekedni, ha valaki kijelentette, hogy nem áll fel. De Egwene úgy döntött, hogy akkor már ő is megszegi a szabályokat és a szokásokat.

– Van valaki, aki úgy érzi, hogy emiatt el kellene hagynia a székét? – kérdezte hangosan, magabiztosan. A sátrat hitetlenkedő sóhajok töltötték be, de ő nem mert levegőt venni. Ez tönkreteheti őket, de jobb, ha most a felszínre kerülnek a dolgok, mintha később kell megküzdeniük vele. Saroiya vadul ránézett, de senki sem mozdult. – Akkor haladni fogunk! – folytatta. – Óvatosan! Időbe telik, amíg kidolgozzuk, hogy pontosan kinek is kellene megközelíteni a Fekete Tornyot, és hogy mit mondjanak! – Időbe telik, amíg beépít pár biztonsági szelepet, legalábbis remélte, hogy sikerülni fog elhárítani a legrosszabbat. A Fényre, micsoda küzdelem lesz! – Akkor először is kiket javasolnátok erre a... követségre?

Huszadik fejezet

Éjjel

Az összehajtogatott köpeny dacára Egwene feneke már jóval az ülés vége előtt érzéketlenre zsibbadt a kemény fapadon. Miután végighallgatta a végtelennek tűnő vitákat, örült volna neki, ha a füle is elzsibbad, és nem jut el hozzá a sok beszéd. Sheriamnak állnia kellett, de egy idő után úgy váltogatta a lábát, mint aki a legszívesebben hozatna magának egy széket. Vagy egyszerűen csak leülne a szőnyegre. Egwene persze elmehetett volna, és megszabadíthatta volna saját magát és Sheriamot is. Semmi sem írta elő, hogy az amyrlinnek ott kell maradnia az ülés végéig, és a hozzászólásait a legjobb esetben is csak hűvös udvariassággal hallgatták végig. Utána pedig a Csarnok ment a maga feje után. Ennek semmi köze nem volt a háborúhoz, és most, hogy végre nem érezték a szájukban a zablát, nem akarták visszaadni Egwene-nek a kantárt, hogy ismét ő vezessen. Bármikor elmehetett volna – csak egy kicsit kellene félbeszakítania a vitát, hogy megejtsék a távozási ceremóniát –, de akkor attól tartott volna, hogy másnap reggel az első, amit a kezébe nyomnak, egy teljesen kifejlett terv lesz, amit az Ülnökök egyike már el is kezdett végrehajtani, és ő azt sem sejti, mi vár rá, amíg el nem olvasta a jelentést. Eleinte legalábbis ettől tartott. Az persze nem volt meglepő, hogy kik beszéltek a leghosszabb ideig – most már nem. Magla, Saroiya, Takima, Faiselle és Varilin mindannyian hosszan felszólaltak, és mind az öten láthatóan mérgesen meredtek maguk elé, ha egy másik Ülnök emelkedett szólásra. Ó, persze elfogadták a Csarnok döntését, a felszínen legalábbis mindenképp. Semmi mást nem tehettek, legfeljebb lemondhattak volna a székükről – bármilyen elszántan küzdött is a Csarnok az egyhangú döntésekért, ha egyszer már döntöttek egy kérdésről, akár kétharmaddal, akár egyhangúan, onnantól fogva mindenkinek követnie kellett az elképzelést, vagy legalábbis nem volt szabad akadályoznia. És ez volt a kényes pont. Hiszen tulajdonképp mi számít akadályozásnak? Az öt Ülnök egyike sem szólalt fel a saját ajahja másik Ülnöke ellen, de a másik négy azonnal talpra ugrott, mikor az illető leült, és mind az öten felpattantak, ha egy Kék Ülnök fejezte be a mondandóját. És bármelyikük kapta is meg a szót, nagyon meggyőzően tudta ecsetelni, hogy az előtte szóló javaslatai miért is rosszak teljességgel, és miért is vezetnének visszafordíthatatlan katasztrófához. Nem mintha Egwene látott volna bármilyen olyan jelet, ami arra utalna, hogy összejátszanak. Egymást éppolyan gyanakodva méregették, mint a többieket, ugyanolyan mérgesen meredtek a másikra, ha nem mérgesebben, és láthatóan nem bíztak benne, hogy a többiek kellő hatékonysággal elő tudják vezetni ugyanazokat az érveket.

Mindenesetre kevés javaslat került elő, amit egyáltalán érdemes lett volna megfontolni. Az Ülnökök nem értettek egyet abban, hogy hány nővért kellene küldeni a Fekete Toronyba, és melyik ajahból hányat, és mit követeljenek, mit engedhetnek meg nekik, amibe beleegyezhetnek, és mire mondják meg előre, hogy azonnal és határozottan el kell utasítaniuk. Egy ilyen kényes helyzetben a legkisebb hiba is szerencsétlenségbe torkollhat. És a tetejébe még minden egyes ajah, a Sárgát kivéve, meg volt győződve róla, hogy csak ők elég felkészültek és képzettek ahhoz, hogy magukra vállalhassák a küldetés vezetését. Kwamesa ragaszkodott hozzá, hogy itt igazából egy egyezményt kell letárgyalni, Escaralde azt állította, hogy roppant szükségesek a megfelelő történelmi ismeretek, és Berana képes volt rámutatni, hogy egy ilyesfajta egyezményhez a legvégsőbbekig elvont racionalitásra van szükség. Az, hogy az asha'manekkel bánjanak, mindenkiben szenvedélyes érzelmeket ébreszt, és csak a hideg logika segítségével kerülhetik el, hogy ott helyben katasztrófába fulladjon a dolog. Tulajdonképp egészen felizgatta magát érvelés közben. Romanda is azt akarta, hogy a társaságot egy Sárga vezesse, de minthogy nem tűnt túl valószínűnek, hogy bárkit is meg kellene Gyógyítaniuk, kénytelen volt azzal a makacs rögeszmével beérni, hogy mindenki mást megingathat az ajahja különleges érdeklődése, és csak a Sárgák nem feledkeznének el arról, hogy tulajdonképp miért is vannak ott. Az azonos ajahba tartozó Ülnökök csak annyiban támogatták egymást, hogy nem szegültek nyilvánosan a másik véleménye ellen, és nem volt két ajah, amelyik hajlandó lett volna összefogni azon kívül, hogy egyetértettek abban, hogy követséget kell küldeniük a Fekete Toronyba. Arról persze nem sikerült dönteniük, hogy a küldöttséget vajon lehet-e követségnek nevezni. Ezt még azok közül is sokan vitatták, akik pedig kiálltak az elképzelés mellett. Moria láthatóan egyenest fel volt háborodva az ötleten.

Egwene nem volt egyedül azzal, hogy hamar belefáradt az érvekbe és ellenérvekbe, és abba, hogy olyan aprólékosan szétcincálták a részleteket, hogy időről időre a legelejétől kellett újrakezdeni a vitát. A nővérek elszállingóztak a padok mögül. Mások jöttek helyettük, aztán pár óra múlva ők is elmentek. Mire Sheriam kimondhatta végre a szertartásos „távozzatok a Fényben”-t, csak páran maradtak Egwene-en és az Ülnökökön kívül, akik közül többen is úgy néztek ki, mintha kimángorolták volna őket, mint a vizes ágyneműt. Odakinn sápadt félhold lógott a fénylő csillagporral beszórt, bársonyfekete égbolton, és a levegő keservesen hideg volt. A lehelete fehéren gőzölgött előtte a sötétben, de Egwene mosolyogva sétált el a Csarnoktól, és hallgatta, ahogy mögötte szép lassan szétszóródnak az Ülnökök. Romanda és Lelaine együtt bandukoltak, de a Sárga nővér magas hangja veszedelmesen közel állt a kiabáláshoz, és a Kék Ülnök sem hallatszott sokkal higgadtabbnak. Általában veszekedtek, ha kénytelen-kelletlen egymás társaságában találták magukat, de Egwene most látott először olyat, hogy önmaguktól választották volna, hogy együtt tartanak. Sheriam tessék-lássék felajánlotta, hogy áthozza neki a szekerek állapotáról és az állatok takarmányozásáról szóló jelentést, de a fáradt tekintetű Krónikaőr meg sem próbálta elrejteni megkönnyebbülését, mikor Egwene elküldte, hogy feküdjön le aludni. Sietve meghajolt, és szorosan magára csavart köpennyel elsietett a sötétbe. A sátrak többsége sötéten állt, árnyakként rajzolódtak ki a gyenge holdfényben. Kevés nővér maradt csak fenn napszállta után. Sem lámpaolaj, sem gyertya nem volt túl sok. Egwene-nek egy pillanatra nagyon is kapóra jött a várakozás, de mégsem csak ezért mosolygott. Valahol a nagy vitatkozás közben teljesen elmúlt a fejfájása is. Aznap éjszaka minden különösebb gond nélkül el fog tudni aludni. Halima ugyan állandóan kigyógyította a fejgörcseiből, de az álmai mindig különösen ijesztőek voltak a nő masszázsa után. No persze kevés megnyugtató dolgot álmodott mostanában, de ilyenkor még a szokottnál is sötétebb dolgok kerültek elő, és különös módon semmire nem emlékezett belőlük, csak hogy sötétek voltak és rémítőek. Alighanem mindkét dolog abból származott, hogy a fájdalom egy rejtett kis részét még Halima könnyed ujjai sem tudták kigyúrni belőle, de ez már önmagában nyugtalanító volt. Egwene-t megtanították arra, hogy emlékezzen minden egyes álmára. És emlékeznie is kellett minden egyes álmára! De minthogy ma este nem fájt már a feje, nem lesz ebből sem semmi gond, és az álmodás volt talán a legkisebb feladat, ami előtte állt éjszaka.

A Csarnokhoz és a dolgozószobájához hasonlóan a sátra is egy kis tisztáson állt, a saját fa járdarészével, és a legközelebbi sátor is vagy tíz ölnyire volt tőle, hogy az amyrlinnek legyen egy kis magánélete. Vagy legalábbis ezzel magyarázták a távolságot. És ezúttal még az is lehet, hogy igazat mondtak. Egwene al'Vere most már nem volt az a jelentéktelen kis senki. A sátor nem volt túl nagy, négy rövidke lépés mindegyik oldalon, és odabenn akkora zsúfoltság uralkodott, hogy az csak na. Az egyik falnál négy jókora, rézpántos láda állt, telis-tele Egwene ruháival, volt ott még két kicsinyke ágy, egy aprócska kerek asztal, egy bronz parázstartó, egy mosdóállvány, egy állótükör és a tábor pár rendes székeinek egyike. Egyszerű darab volt, alig egy kis faragás díszítette, és messze túl sok helyet foglalt el szállítás közben, de kényelmes volt, és az igazi fényűzés érzetét adta, mikor Egwene egyszerűen csak maga alá akarta húzni a lábát, hátradőlni, és olvasgatni egy kicsit. Már ha volt ideje arra, hogy bármit is a saját kedvére olvasson. A másik ágy Halimáé volt, és Egwene meglepődve látta, hogy a nő még nincs a helyén. A sátor persze ennek ellenére sem volt üres.

– Csak kenyeret reggelizett, Anya! – mondta Chesa enyhén feddő hangon, mikor a lány bebújt a sátor ajtaján. Egwene szobalánya elég zömök teremtés volt, és a sátor zsámolyán ülve foltozta a harisnyáit az olajlámpa fényénél. Csinos nő volt, a hajában még egyetlen ősz szál sem csillogott, és néha úgy tűnt, mintha nemcsak Salidar óta lett volna a lány szolgálatában, hanem mióta megszületett. A régi szolgálók minden előjogát ki is követelte magának; így például azt is, hogy alkalomadtán összeszidhassa Egwene-t. – És délben pedig egy falatot sem evett, ha jól hallottam – folytatta, majd felemelte a hófehér selyemharisnyát, hogy megnézze, jól stoppolta-e meg a sarkát –, és a vacsorája is már legalább egy órája kihűlt az asztalon! Senki sem kérdezett, de ha megtették volna, azt mondanám, hogy a fejfájásai is attól vannak, hogy sosem eszik rendesen! Túlságosan is sovány!

Ezzel végre letette a harisnyát a varrókosárkájára, és felkelt, hogy elvegye Egwene köpenyét. És kijelentse, hogy a lány jéghideg. Chesa szerint ez volt a másik oka annak, hogy ilyen gyakran fájt a feje. Az aes sedai-ok fel alá rohangáltak, nem voltak hajlandóak tudomásul venni, ha majd' felforr a világ, vagy ha fagy, de a testük attól még nekik is megérezte, milyen az időjárás. Az lett volna a leghelyesebb, ha ők is alaposan felöltöznek. És vörös fehérneműt hordanak. Mindenki tudta, hogy a vörös ruha a legmelegebb! És az evés is segített. Üres hassal mindenki dideregne! Őt persze senki sem látta dideregni, ugye?

– Köszönöm, Anya – mondta Egwene könnyedén, amire a nő halkan, horkantva felnevetett. És őszinte megbotránkozással nézte. Bármiféle jogokat formált is Chesa, tulajdonképp olyan mereven ragaszkodott a formaságokhoz, hogy mellette még Aledrin is felelőtlen csitrinek tűnt volna. Csak hát Chesa a formaságok szellemét tartotta szem előtt, nem azt, hogy mit mondanak ki szó szerint. – Ma este nem fáj a fejem, köszönhetően a teádnak! – Talán valóban a tea volt az. Bármilyen förtelmes volt is az íze, nem volt rosszabb, mint hogy több mint egy fél napot kellett ülnie a Csarnok ülésén. – De tényleg nem vagyok valami éhes! Egy zsemle elég is lesz!

Persze az egész korántsem volt ilyen egyszerű. A úrnő és szolgáló közti viszony sosem volt ilyen egyszerű. Egymás szájában éltek, látták egymást a legrosszabb pillanataiban, tudták, hogy milyen hibái és gyengeségei vannak a másiknak. Az úrnőnek nem lehettek titkai a szobalánya előtt. Chesa egész végig magában zsémbelt és morgott, miközben segített Egwene-nek levetkőzni, majd végül belecsavarta egy háziköntösbe – vörös selyem volt, lángvörös, habos murandyi csipkével szegélyezve, és vidám, nyári virághímzéssel: Anaiyától kapta –, és aztán Egwene hagyta, hogy a nő levegye az asztalkendőt a kerek kis asztalon álló tálcáról. A lencsefőzelék egészen megdermedt, de egy kis fókuszálással hamar fel lehetett melegíteni, és az első kanál étel után Egwene rájött, hogy mégis van egy kis étvágya. Megette az utolsó cseppet is, aztán bekebelezte a kékesen erezett, fehér sajtot, a kissé összeaszott olajbogyókat és a két ropogós, barna zsemlét, bár mindkettőből számos belesült zsizsiket kellett kicsípnie. Minthogy nem akart hamar elaludni, csak egy pohár forralt bort ivott meg, amit szintén újra kellett melegíteni, és ami ettől egy kicsit keserű lett, de Chesa olyan elégedetten ragyogott rá, mintha csak az utolsó cseppig elpusztította volna a vacsoráját. Egwene ránézett a tányérjára, és látta, hogy pár olajbogyó magon és néhány morzsán kívül teljesen üres – azaz valóban el is pusztított mindent, amit Chesa elé tálalt. Mikor már keskeny kis ágyacskájában feküdt, állig betakarva a két vastag gyapjútakaró és a lúdpihével töltött dunyha alatt, Chesa felkapta a vacsora maradványait tartalmazó tálcát, de megállt a bejáratban.

– Akarja, hogy visszajöjjek, Anya? Ha mégiscsak fájna a feje... Nos, szerintem az a némber talált magának más társaságot, egyébként már rég itt lenne! – egyértelmű megvetés csengett az „az a némber” szavakban. – Főzhetnék még egy kanna teát is! Egy házalótól kaptam, aki szerint ez a legjobb gyógyír a fejfájásra! És az ízületekre és a gyomorrontásra is!

– Chesa, te komolyan azt hiszed, hogy ilyen könnyűvérű lenne? – mormolta Egwene. Máris jól átmelegedett a takarói alatt, és ettől jól elálmosodott. Aludni akart, csak még nem most rögtön. Fejfájásra, ízületekre és gyomorrontásra is? Nynaeve halálra nevetné magát, ha ilyesmit hallana! Talán mégiscsak az a sok fecsegő Ülnök kergette el a fejfájását, nem a tea! – Halima tényleg szívesen flörtöl, legalábbis azt hiszem, de szerintem ennél messzebb nem megy!

Chesa egy pillanatig csak állt, és lebiggyesztette az ajkát.

– Olyan... kellemetlen érzésem van vele kapcsolatban, Anya! – mondta végül. – Valami egyszerűen nincs rendben Halimával! Mindig ezt érzem, ahányszor csak itt van velem! Olyan, mintha valaki hátulról lopódzna oda mellém, vagy mintha azon kapnám magam, hogy egy férfi néz, miközben fürdök, vagy... – felnevetett, de a hangján is hallatszott, hogy kényelmetlenül érzi magát már a puszta gondolatra. – Nem tudom jól leírni! Csak nincs rendben vele valami!

Egwene sóhajtott egyet, és még mélyebbre fészkelte magát a takarók között.

– Jó éjt, Chesa! – egy pillanatra fókuszált, eloltotta a lámpát, és teljes sötétségbe borította a sátrat. – Menj, aludj a saját ágyadban ma este!

Halima alighanem fennakadna azon, ha mást találna az ágyában, mikor visszaér. Vajon tényleg eltörte volna egy férfi karját? Biztos, hogy a fickó provokálta valamivel...

Ma éjszaka álmodni akart, békésen, nyugodtan – vagy legalábbis úgy, hogy felébredvén emlékezzen rájuk, hiszen manapság ritkán álmodott olyasmit, amit bárki békésnek vagy nyugodtnak mondott volna –, de először egy másfajta álomba kellett elmerülnie, és már jó ideje nem volt szükséges aludnia. Neki azokra a ter'angrealokra sem volt szüksége hozzá, amiket a Csarnok olyan féltékenyen őrzött. Semmivel sem volt nehezebb elmerülnie a könnyed transzban, mint eldönteni, hogy ezt tegye, különösen, ha olyan fáradt volt, mint most, és... máris testetlenül lebegett a végtelen feketeségben, végtelen fénytenger közepén, aprócska, örvénylő fénypontok tömege között, amelyek mindegyike fényesebben ragyogott, mint akár a legfényesebb csillag egy tiszta, nyári estén, és több is volt belőlük, mint a csillagokból. Ezek voltak az álmok, a világ összes emberének álmai, az összes létező és létezhető világ összes lényének az álmai – itt voltak azok is, akik olyan idegen univerzumokból jöttek, amiket Egwene még csak meg sem értett volna, de itt voltak, és fényesen ragyogtak ebben az apró kis résben a Tel'aran'rhiod és az ébrenlét világa között, itt lapultak a valóság és az álmok közötti végeérhetetlen térben. A lány némelyik álmot már első pillantásra felismerte. Ugyanúgy nézett ki mindegyik fénypont, de ő éppúgy meg tudta különböztetni ezeket, mint ahogy a húgait meg tudta különböztetni egymástól. Némelyiket el is kerülte.

Rand mindig fényes védelem mögé zárta álmait, és Egwene attól tartott, hogy rájönne, ha megpróbálna beléjük lesni. No meg persze úgysem látna át a védelmen. Milyen kár, hogy az álmokból nem lehetett megmondani, hogy ki hol van! De két fénypont lehetett egymás mellett akkor is, ha az álmodók közt több ezer mérföld feszült. Gawyn álmai ellenállhatatlan erővel húzták, de Egwene menekülőre fogta. A fiú álmainak is megvoltak a maguk veszélyei, már csak azért is, mert Egwene egy része nagyon szívesen elmerült volna bennük. Nynaeve álmát látva elgondolkozott egy pillanatra, mert a legszívesebben halálra rémítette volna azt az ostoba némbert, de Nynaeve egyelőre sikeresen úgy tett, mintha nem törődne azzal, hogy Egwene létezik, és a lány sosem süllyedt volna odáig, hogy akarata ellenére rángassa át Tel'aran'rhiodba. Ilyesmit csak a Kitaszítottak tettek. De a kísértés persze erős volt.

Nem mozdult, de száguldott mégis, és egy bizonyos álmodót keresett. Legalábbis két álmodó közül egyet; bármelyikük megfelelt volna. A fények mintha megpördültek volna körülötte, aztán olyan gyorsan vágtattak el mellette, hogy csíkba olvadtak, de Egwene mozdulatlanul lebegett a csillagtengerben. Remélte, hogy legalább az egyik alszik már a két keresett személy közül. A Fény látta, hogy már elég késő volt hozzá, hogy lefeküdjenek! Halványan érzékelte a testét az ébrenlét világában, és tudta, hogy ásít egyet, és felhúzza a lábát a takaró alatt.

Aztán megtalálta az egyik fénypontot, amire vadászott, és hirtelen megnőtt, ahogy felé rohant, betöltötte az egész látómezejét – a csillagból hold lett, majd fénylő, remegő fal, ami minden mást eltakart előle, és úgy lüktetett, mint a lélegzete. Egwene persze nem érintette meg – ez még ezzel az álmodóval is mindenféle félreértésre adott volna okot. Különben is, roppant zavarba ejtő tudott lenni, ha valaki véletlenül belecsúszott más álmába. Kinyúlt az akaratával a hajszálvékony űrön át, ami közte és az álom közt feszült, és óvatosan szólalt meg, hogy ne ordításnak hallatsszon a másik álmában. Nem volt teste, nem volt szája sem, de mégis beszélt.

ELAYNE, EGWENE VAGYOK! A SZOKOTT HELYEN TALÁLKOZZUNK!

Egwene nem félt attól, hogy bárki is hallgatózna, és biztos volt benne, hogy ha így lenne, megérezte volna, de semmi értelme nem lenne fölöslegesen kockáztatni. A fénypont a semmibe villant. Elayne felébredt. De emlékezni fog rá, és tudni fogja, hogy ez a hang nem csak az álma része volt.

Egwene megindult... oldalra. Vagy inkább mintha befejezett volna egy lépést, egy lépést, amit eddig csak félig tett meg. Kicsit mindkettőre emlékeztette az érzés. Megindult, és egy kis szobában találta magát, ami üresen állt, egy agyonkaristolt faasztalt és három egyenes hátú széket kivéve. A két ablakon át az éjszakai ég kandikált be, de volt valamiféle különös világosság, ami még csak nem is emlékeztetett a nap, a hold vagy a lámpák fényére. Mintha nem jött volna sehonnan – egyszerűen csak létezett. De épp elég volt ahhoz, hogy tisztán láthassa a szomorú, lelakott kis szobát. A poros lambériát szúk rágták szanaszét, az ablakban törötten csillogó üveg résein beszemetelt a szobába a hó, és a vastag ág és avarrétegre terült. Vagy inkább egyszer hó volt a földön, máskor meg avar és ágak. Az asztal és a székek ott maradtak, ahol voltak, de ahányszor csak elnézett, a hó eltűnt, és mire visszapillantott, másutt voltak a száraz levelek és ágak, mintha csak a szél szórta volna őket szerteszét. Még aközben is mozogtak, miközben nézte őket, ott és úgy, a szeme láttára. Ez már semmivel sem tűnt furcsábbnak, mint az az érzés, hogy mintha láthatatlan szemek követnék minden mozdulatát. Egyik sem volt valódi, épp csak Tel'aran'rhiodban így működtek a dolgok. Álom és valóság keveredett össze a legvadabb kombinációban. Az Álmok Világa mindenütt üresnek hatott, de a szobát megülő üres elhagyatottság csak abból fakadhatott, hogy a valóságban is éppilyen elárvult volt már a ház. Alig pár hónapja még ez a kis szoba volt az amyrlin dolgozószobája, és a fogadó, amiben állt, a Kis Torony nevet viselte, és Salidar falva, amit visszanyertek az egyre jobban rátelepülő erdőtől, vadul zsibongott. Ez volt az Elaida elleni lázadás szíve. Ha most kimenne, hogy körbenézzen, azt látta volna, hogy a nagy kínnal megtisztított utcák két oldalán már facsemeték emelik az égnek a fejüket. A nővérek még mindig Utaztak Salidarba, hogy megnézzék a galambdúcokat, és féltékenyen őrködtek, nehogy az egyik üzenet, amit az ő ügynökük küldött, más nővér kezébe kerüljön, de ez csak a való világban volt így. Annak, hogy Tel'aran'rhiodban lemenjen a galambdúcokhoz, még annyi értelme sem lett volna, mint hogy arra várjon, hogy valami csoda folytán ide repüljön be egy üzenethozó madár. A szelídített állatoknak mintha amúgy sem lett volna tükörképe Tel'aran'rhiodban, és az itt történtek közül semmi nem jelent meg a valóságban is. Azok a nővérek pedig, akik megkapták az álomjáró ter'angrealokat, máshová mentek vele, nem ebbe az elhagyatott észak-altarai falucskába, és nyilvánvalóan álmában sem volt senkinek oka arra, hogy épp itt kössön ki. Ez azon kevés hely közé tartozott, ahol Egwene biztosra vehette, hogy senki sem lepi meg. Túl sok helyen hallgatták már ki őket. Vagy vágott belé a szomorúság csontig. Gyűlölte látni, hogy mi lett a Folyóközből, mióta elhagyta.

Miközben arra várt, hogy Elayne megérkezzen, igyekezett elfojtani a türelmetlenségét. Elayne nem volt Álomjáró, neki nagy szüksége volt a ter'angrealra. És kétségkívül el akarta mondani Aviendhának is, hogy hova megy! De ahogy egyre csak teltek a percek, Egwene azon kapta magát, hogy ingerülten járkál fel-alá a nyikorgó parkettán. Az idő máshogy múlt itt, mint a valóságban. Egy Tel'aran'rhiodban töltött óra olykor alig pár perc volt az ébrenlét világában, míg máskor épp fordítva esett. Lehet, hogy Elayne szélsebes! Egwene még egyszer leellenőrizte a ruháját. Szürke lovaglóruha, aminek díszes, zöld hímzés fedte a derekát, és vastag sávokban a szoknyarészét is – talán a Zöld ajahra gondolt? –, és egy egyszerű ezüstháló fogta hátra a haját. És persze az amyrlin hosszú, keskeny stólája is a nyakában lógott.

Eltüntette a stólát, aztán egy pillanattal később hagyta, hogy visszatérjen. Egyszerűen csak hagyta, hogy visszatérjen, nem kellett külön újra elképzelnie. A stóla mostanra a részévé vált annak, ahogy saját magára gondolt, és most amúgy is az amyrlinnek kellett beszélnie Elayne-nel! Az a nő azonban, aki hirtelen megjelent a szobában, és egy villanással itt is létezni kezdett, nem Elayne volt, hanem Aviendha! Meglepő módon egy ezüsttel hímzett, kék selyemruhát viselt, és halvány csipkezuhatag fedte a csuklóját és a nyakát. A vastag, faragott elefántcsont karkötő, ami az egyik karján csörgött, éppúgy nem illett a ruhájához, mint az álom ter'angreal, ami egy bőrszíjról lógott a nyakában. A különösen megcsavart kőgyűrűt színes pöttyök díszítették.

– Hol van Elayne? – kérdezte Elayne aggódva. – Minden rendben van vele?

Az aiel nő riadtan nézett végig magán, és hirtelen sötét, buggyos szoknyában volt és fehér blúzban, egy sötét vállkendővel a karján, és a halántékán is egy sötét kendő fogta hátra vöröses haját, ami most a derekáig ért. Egwene úgy vélte, hogy a valóságban még nem ilyen hosszú, de az Álmok Világában mindent meg lehetett változtatni. Egy ezüst nyaklánc jelent meg a lány nyakában, aprólékosan megmunkált ezüst korongocskákból állt – a kandoriak hópihének hívták ezt a mintát –, és Aviendha még Egwene-től kapta egykor régen. Mintha egy másik életben lett volna.

– Nem tudta működésre bírni – mondta Aviendha, és az elefántcsont karkötő felcsúszott a könyökéig, mikor odanyúlt a bőrszíjról csüngő kifordult kőgyűrűhöz, ami még most is a nyakában lógott, az ezüstlánc fölött. – A szálak folytan kicsúsztak a kezéből! A gyerekek miatt lehet! – hirtelen elvigyorodott, és smaragdszeme mintha felcsillant volna. – Néha olyan csodálatosan heves! Egyszerűen ledobta a gyűrűt a földre, és fel-alá ugrált rajta!

Egwene szipákolt egyet. Gyerekek? Ezek szerint ikrek lesznek! Aviendha meglepő módon könnyedén vette, hogy Elayne áldott állapotban van, bár Egwene biztos volt benne, hogy az aiel nő is Randet szerette. Az aiel szokások persze még a legnagyobb jóindulattal is különösek voltak. Egwene azonban ezt sosem gondolta volna Elayne-ről! És Randről sem! Senki sem mondta ki egyértelműen, hogy ő a gyermekek apja, és Egwene hogyan is kérdezhetett volna rá ilyesmire, de ő is tudott számolni, és meglehetősen kételkedett benne, hogy Elayne összefeküdne egy másik férfival. Hirtelen rájött, hogy durva gyapjúruhát visel, sötét, nehéz szőttest, és egy kendőt, ami még Aviendháénál is vastagabb. Jóféle folyóközi gyapjúruha. Az a fajta, amit egy nő akkor vesz fel, ha a Nőkörbe megy. Például hogy megbeszélje annak az ostoba lánynak a dolgát, aki hagyta, hogy teherbe ejtsék, és mégsem akar megházasodni. Mély levegőt vett, hagyta, hogy megnyugodjon, és visszaváltott a szürke lovaglóruhára. A világ túlnyomó része nem olyan volt, mint a Folyóköz. A Fényre, azt hitte, ezt már megtanulta! Nem kellett feltétlenül szeretnie – de ezzel kellett együtt élnie.

– Amíg ő és a... gyerekek... rendben vannak! – A Fényre, hány gyerek lehet? Egynél több már mindenféle gondokkal járhat! Nem, nem kérdezi meg ezt sem! Elayne-nek nyilván a legjobb caemlyni bábaasszony fog segíteni! A legjobb lenne minél előbb témát váltani. – Nem hallottatok valamit Randről? És Nynaeve-ről? Lenne hozzá pár szavam, amiért így elszökött vele!

– Egyikükről sem hallottunk semmit – mondta Aviendha, és olyan fájó óvatossággal igazította meg a vállkendőjét, hogy azt még egy aes sedai is megirigyelhette volna, aki épp el akarja kerülni az amyrlin tekintetét. És a hangja is mintha óvatos lett volna.

Egwene csettintett egyet, és összeszidta magát. Lassan tényleg mindenütt és mindenkinél összeesküvéseket vél felfedezni! Rand elbújt a világ szeme elől, és kész. Nynaeve aes sedai volt, azt tette, amit akart. Még ha az amyrlin parancsolt valamit, a legtöbb aes sedai akkor is azt tette, amihez kedve volt. Ennek ellenére az Amyrlin Trón igenis keményen le fogja szidni Nynaeve al'Mearát, ha egyszer a keze közé kapja! Ami pedig Randet illeti...

– Azt hiszem, nemsokára bajba kerülhettek! – kezdte.

Egy díszes ezüst teáskanna jelent meg az asztalon, és a vert ezüst tálcán két kecses, zöld porceláncsésze tűnt föl mellette. A kanna csőréből vékonyka gőzoszlop szállt fel. Egwene akár a csészékbe is varázsolhatta volna a teát, de az valahogy hozzátartozott a kínáláshoz, hogy kannából töltse ki – még akkor is, ha csak képzeletbeli teáról volt szó az álmok földjén. Az álmodó akár szomjan is halhatott volna attól, amit Tel'aran'rhiodban ivott – hát még amit ő maga képzelt oda! –, de a teának olyan íze volt, mintha új dobozt bontottak volna, és a megfelelő mennyiségű mézet szőtte belé. Egwene leült az egyik székre, és lassan kortyolgatva elmesélte, hogy mi történt a Csarnokban, és miért.

Aviendha az első szavak után már csak az ujjhegyén egyensúlyozta a csészét, és nem ivott, csak pislogás nélkül bámult Egwene-re. Sötét szoknyája és fehér blúza cadin'sorrá változott. A kabát és a nadrág szürke-barna színe könnyen beolvadt az árnyak közé. Hosszú haja hirtelen megrövidült, és egészen eltűnt a shoufa alatt. A fekete kendő a mellére lógott. Meglepő módon a faragott elefántcsont karkötő még mindig ott volt a karján, bár a Lándzsa Hajadonjai nem hordtak ékszert.

– És mindez amiatt a jelzőfény miatt, amit mi is éreztünk! – mormolta félig csak úgy, magának, mikor Egwene végre befejezte. – Mert azt hiszik, hogy az Árnylelkűeknek új fegyvere van! – különös megfogalmazása a dolgoknak!

– Mi más lehetne? – kérdezte Egwene kíváncsian. – Mondtak valamit a Tudós Asszonyok? – Egwene már rég nem hitte, hogy az aes sedai-ok minden tudás birtokában vannak, és a Tudós Asszonyok néha olyasmiről is rendelkeztek információval, hogy az a legelszántabb nővért is meglepte volna.

Aviendha összevonta a szemöldökét, a ruhája hirtelen visszaváltott szoknyára, blúzra és kendőre, majd egy pillanattal később a csipkével díszített, kék selyemruhára, amin ezúttal mind a kandori nyaklánc, mind az elefántcsont karkötő ott csillogott. Egy kendő tűnt föl a vállán. A szoba jéghideg volt, de nem úgy tűnt, mintha az a fényes, leheletvékony, sápadt kék csipkefátyol bárkit is felmelegíthetett volna.

– A Tudós Asszonyok éppúgy nem tudnak semmit, mint a te aes sedai-aid, de azt hiszem, nincsenek úgy megrémülve! Az élet csak egy álom, és végül mindenki felébred! Eljárjuk a lándzsák táncát a Levélpusztítóval – a Sötét Úr aiel neve mindig meglepte Egwene-t, hiszen a hatalmas pusztán nem élt meg egyetlen fa sem –, de senki sem kezd úgy a táncba, hogy biztos lenne benne, hogy túléli, vagy győzni fog! De nem hinném, hogy a Tudós Asszonyok valaha szövetséget fontolgatnának az asha'manekkel! Bölcs dolog ez? – tette hozzá óvatosan. – Azok alapján, amit mondtál, nem tudom eldönteni, hogy te helyesled-e!

– Nem látok más kiutat – ismerte be Egwene vonakodva. – Az a lyuk három mérföld átmérőjű! Ez az egyetlen reménysugár, amit látok!

Aviendha mélyen a teájába nézett.

– És ha az Árnylelkűeknek nincs titkos fegyvere?

Egwene hirtelen ráébredt, hogy a másik nő mit csinál. Aviendha Tudós Asszonynak tanult, és a ruhája dacára most Tudós Asszony volt. Alighanem ezért jelent meg a vállán a kendő. Egwene egy része a legszívesebben elmosolyodott volna. A barátnője nagyon sokat változott, mióta először találkozott vele – akkor még a Lándzsa forrófejű Hajadonja volt. Egy másik része viszont felidézte, hogy a Tudós Asszonyoknak nem mindig voltak ugyanazok a céljaik, mint az aes sedai-oknak. Amit a nővérek nagyon sokra becsültek, gyakorta semmit sem jelentettek a Tudós Asszonyoknak. Ez elszomorította, hiszen mostantól fogva úgy kellett gondolnia Aviendhára, mint egy Tudós Asszonyra, és nem mint egy barátra. Egy Tudós Asszonyra, aki azt mérlegeli, mi jó az aieleknek, és nem azt, hogy mi jó a Fehér Toronynak! De attól még ez jó kérdés volt.

– Előbb vagy utóbb úgyis kellene kezdenünk valamit ezzel a Fekete Toronnyal, Aviendha, és Moriának igaza van: túl sok asha'man van már ahhoz, hogy megpróbálhatnánk mindegyiküket megszelídíteni! És akkor arról még nem is volt szó, hogy mernénk-e őket megszelídíteni az Utolsó Csata előtt? Talán egy álom majd megmutatja, mit kell tennünk, de egyelőre még nem történt meg! – Egyelőre még egyetlen álma sem mutatott neki semmi hasznosat. Vagyis nem túl sokat. – Így legalább valahogy nekiláthatunk velük is megbirkózni. Persze ha egyáltalán eljutunk odáig! Már ha az Ülnökök valaha is egyet fognak érteni valamiben attól az egytől eltekintve, hogy szükségünk van erre az egyezményre! Úgyhogy ezzel kell együtt élnünk! Lehet, hogy a végén még kiderül, hogy így volt a legjobb!

Aviendha a csészéjébe mosolygott. Nem valami vidáman; bármi volt is az oka, megkönnyebbültnek tűnt. A hangja viszont komolyan csengett.

– Ti aes sedai-ok mindig azt hiszitek, hogy a férfiak ostobák! Pedig gyakran nem azok! Legalábbis sokkal gyakrabban, mint hinnétek! Vigyázzatok ezekkel az asha'manekkel! Mazrim Taim nem ostoba, és úgy vélem, hogy nagyon veszedelmes ember!

– Ezzel a Csarnok is tisztában van – mondta Egwene szárazon. Mármint azzal, hogy veszedelmes. A másikra talán nem ártana felhívni a figyelmet... – De nem tudom, miért beszélünk róla egyáltalán! Már nem tehetek semmit ebben az ügyben! Ami viszont fontos lenne, az az, hogy alighanem most már a nővérek nem fogják úgy gondolni, hogy távol kell tartanunk magunkat a Fekete Toronytól, és épp ezért Caemlynt sem kell kerülniük, hiszen nemsokára úgyis tárgyalni kezdünk! Jövő héten, de akár már holnap is megeshet, hogy pár nővér beugrik, csak hogy megnézze, hogy van Elayne, vagy hogy hogyan is áll az ostrom. Azt kellene kitalálnunk, hogy amit el akarunk titkolni előlük, azt hogyan titkoljuk el! Lenne pár ötletem, de remélem, te is tudsz segíteni!

Az az ötlet, hogy idegen aes sedai-ok jelenhetnek meg a királyi palotában, úgy felizgatta Aviendhát, hogy egy szemvillanás alatt újra cadin'sorba, majd gyapjú szoknyába és algode blúzba váltott a selyemruhából, aztán vissza. Az arca azonban rezzenéstelen maradt, mint egy aes sedai-é. Neki ugyan nem volt mitől félnie, ha egy Caemlynbe látogató aes sedai mindent kiderítene a Vérségről, a fogoly sul'damokról és damanekról, vagy a Tengeri Néppel kötött alkuról, de alighanem amiatt aggódott, hogy Elayne-t esetleg megbüntetik. Az Atha'an Miere említésére nem csak a cadin'sor jelent meg ismét rajta, de a széke mellett felvillant a kerek kis bőrpajzs és a három rövid aiel lándzsa is. Egwene elgondolkozott rajta, hogy megkérdezze-e, hogy van-e valami különleges gondjuk a szélkeresőkkel – mármint bármi új, a szokásostól eltérő –, de aztán mégsem tette meg. Ha Aviendha nem említi, akkor alighanem olyan dologról van szó, amit ő és Elayne maguk akarnak megoldani. Biztos, hogy szólt volna, ha olyasmi történne, amiről neki is tudnia kellene! Vajon valóban szólna?

Egwene sóhajtott egyet, letette a csészét az asztalra, ahol az a dolgok helyi rendje szerint el is tűnt, és megdörzsölte a szemét az öklével. A gyanakvás most már a csontjaiba ivódott. És aligha élne sokáig, ha nem így lenne. De legalább nem kell mindig engednie is a gyanúinak, legalábbis egy baráttal szemben nem!

– Fáradt vagy – mondta Aviendha, és ismét a fehér blúzban és a sötét szoknyában volt, egy igazi Tudós Asszony, éles, zöld szemekkel –, nem alszol jól mostanában?

– Jól alszom! – hazudta Egwene, és kipréselt magából egy mosolyt is. Aviendhának és Elayne-nek épp elég baja volt anélkül is, hogy az ő fejfájásai miatt aggódnának. – Nem jut eszembe semmi más – mondta, és felkelt. – Neked? Akkor végeztünk is – folytatta, miután a másik nő megrázta a fejét. – Mondd meg Elayne-nek, hogy vigyázzon magára! Te is vigyázz rá! És a gyerekekre is!

– Vigyázok rá – mondta Aviendha, és most kék selyemruhát viselt. – De neked is vigyáznod kellene magadra! Azt hiszem, túlságosan is keményen hajtod magad! Aludj jól és ébredj fel! – mondta gyengéden. Az aieleknél ez felelt meg a jó éjszakának. Aztán már el is tűnt.

Egwene értetlenül meredt oda, ahol az előbb még a barátnője állt. Nem hajtotta magát túl keményen! Csak olyan keményen, amennyire kellett! Visszacsusszant a testébe, és észlelte, hogy mélyen alszik. Ami nem azt jelentette, hogy ő maga alszik, azaz nem teljesen. A teste aludt, lassan és mélyen lélegzett, de ő maga csak annyira merült el az alvásba, hogy jöhessenek az álmok. Várhatott volna addig, amíg felébred, és felidézhette volna akkor is az álmokat, mikor leírja abba a kis bőrkötéses füzetkébe, amit az egyik útiláda alján tartott, azok alá a vékony gyolcs alsóneműk alá begyűrve, amiket tavaszig senkinek nem jut eszébe majd előszedni. De azzal, hogy már akkor megfigyelte az álmait, miközben azok jöttek, sok időt megtakarított. Úgy érezte, hogy így könnyebben megfejtheti a jelentéseit is. Legalábbis azokét, amik nem csak éjszakai képzelgések voltak.

Sok volt azokból is, a többségükben szerepelt Gawyn, ez a magas, csodaszép férfi, aki a karjába vette, táncolt vele, szerelmeskedett vele. Egyszer régen még álmában is vonakodott a gondolattól, hogy szeretkezzenek, és ébren elpirult a puszta gondolatra. Ez most már olyan butaságnak tűnt, annyira gyerekesnek! Meg fogja kötni egy szép nap, az őrzője lesz, és férjhez megy hozzá, és akkor addig szerelmeskednek, amíg a férfi kegyelemért nem könyörög. Erre még alvás közben is felnevetett. A többi álma nem volt ilyen kellemes. Derékig érő hóban gázolt, a fák sűrűn magaslottak körülötte, és tudta, hogy el kell érnie az erdő szélét. De mikor végre meglátta a fák végét a messzeségben, egy szempillantással később újra eltűnt, és reménytelenül törhetett tovább előre. Vagy egy hatalmas malomkövet kellett felgörgetnie egy meredek hegyen, de ahányszor csak majdnem elérte a tetejét, megcsúszott, elesett, és látta, ahogy a hatalmas kő visszagurul a völgybe. Lemászhatott és kezdhette elölről a munkát, csak épp a hegy volt egyre magasabb minden alkalommal. Épp eleget tudott az álmokról ahhoz, hogy megértse, ezek honnan jönnek, és hogy nincs semmiféle különleges jelentésük. Semmi azon kívül, hogy fáradt, és egy látszólag végeérhetetlen feladat várt rá, de ezt amúgy is tudta. És nem segíthetett rajta. Érezte, ahogy a teste megrándul, mikor munkáról álmodik, és igyekezett ellazítani az izmait, és pihentetni magát. Ez a fajta félálom nem volt sokkal jobb, mintha teljesen ébren lett volna, és még annyit sem ért, ha egész éjszaka dobálta magát az ágyán. Az erőfeszítései mintha egy kicsit használtak volna. Most már legalább csak meg-megremegett, mikor egy aes sedai-okkal megrakott szekeret kellett végighúznia egy sáros úton. Közben újabb és újabb álmok jöttek.

Mat egy falu mezőjén állt, és tekézett. A zsúptetős házak elnagyoltak voltak, mint az álmokban gyakran – a tető néha pala volt, és a házakat hol kőből, hol fából emelték –, de Mat éles volt és tiszta. Elegáns, zöld kabát volt rajta, és egy széles karimájú, fekete kalap, épp úgy, mint aznap, amikor belovagolt Salidarba. Egyetlen más emberi lény sem volt a környéken. Megdörzsölte a golyót, kézbe vette, futott egy kicsit, és könnyedén elgurította a sima füvön. Mind a kilenc bábu eldőlt, és úgy szóródtak szét, mintha felrúgták volna őket. Mat megfordult, és felkapott egy újabb golyót, és a bábuk már ismét a helyükön álltak. De nem, ezek új bábuk voltak. A régiek ott feküdtek, ahova estek. A férfi ismét elhajította a golyót, lazán, alulról. Egwene a legszívesebben felsikított volna. A bábuk nem faragott fából készültek. Emberek voltak, és ott álltak, miközben a golyó vadul száguldott feléjük. Egyikük sem mozdult, míg a golyó fel nem repítette őket. Aztán Mat egy újabb golyót emelt fel, és új bábuk jelentek meg, új emberek álltak fel hadirendben a régiek között, amik úgy hevertek ott, mintha meghaltak volna. Nem, meghaltak. Mat nem törődött velük, csak tovább tekézett.

Ez egy valódi álom volt; Egwene már azelőtt tudta, hogy elfakult volna. A jövő egy lehetséges szeletkéjét tárta föl, figyelmeztette valamire, amire figyelnie kell. A valódi álmok mindig csak lehetőségek voltak, sosem olyasmik, amik biztosan megestek – erre gyakran kellett emlékeztetnie magát, de az Álmodás nem volt Jövendőmondás –, de ez iszonyatos lehetőségnek tűnt. Mindegyik emberi bábu több ezer embert jelentett. Ebben egészen biztos volt. És egy illuminátor is a dolog része volt. Mat egyszer már találkozott egy illuminátorral, de az régen volt. Ez valami újabb esetből következett. Az illuminátorok szétszóródtak, a rendházuk megsemmisült. Egy még annál az utazó mutatványos csoportnál is dolgozott, amivel Nynaeve és Elayne utaztak egy ideig. Mat bárhol találhat egy illuminátort! De ez is csak egy lehetséges jövő volt. Kopár és véres, de csak lehetséges. De most már legalább kétszer álmodott róla. Nem ugyanazt az álmot, nem pontosan, de mindig megfeleltek egymásnak a részletek. Vajon ez azt jelentette, hogy nagyobb a valószínűsége, hogy megessen? Erről meg kellene kérdeznie egy Tudós Asszonyt, hogy biztosat tudhasson, és egyre kevésbé tette meg szívesen. Azért, hogy megmentsék a maradék aieleket, hagynák, hogy a Fehér Torony a porba dőljön. Neki nem csak egyetlen emberre, nem csak egyetlen nemzetre kellett vigyáznia! És újabb álmok jöttek.

Egy keskeny, sziklás ösvényen küzdötte fel magát egy magasba nyúló bércen. Felhők ölelték körbe, elrejtették a mélyben a talajt, és a magasban a csúcsot, de tudta, hogy mindkettő messze van. Minden egyes lépését óvatosan meg kellett fontolnia. Az ösvény csak egy repedezett sziklapárkány volt, ami alig volt elég széles ahhoz, hogy megálljon rajta, miközben az egyik vállát már a sziklához préselte, és az úton akkora kövek hevertek, mint az ökle. Elég lenne egyre rálépnie, hogy kiforduljon alóla, és ő lezuhanjon a mélységbe. Majdnem úgy tűnt, mintha ez is azok közé az álmok közé tartozna, mint a malomkő és az aes sedai-okkal telezsúfolt szekér, de tudta, hogy ez egy valódi álom. A párkány hirtelen lezuhant alóla, kő reccsent, és ő vadul kaparta a sziklafalat, hátha valahogy meg tud kapaszkodni. A lába a felhőkbe lógott, és hallotta, ahogy a lezuhanó kövek neki-nekiütődnek a sziklafalnak, de a hang elfakult, mielőtt azt is meghallotta volna, hogy földet érnek. Ködösen látta, hogy bal oldal folytatódik a leszakadt ösvény. Tíz lábnyira, ami akár egy mérföld is lehetett volna, hiszen éppúgy nem volt semmi esélye rá, hogy elérje. A másik oldalon a köd elrejtette, hogy hol kezdődik újra az ösvény, de Egwene úgy vélte, hogy még messzebb lehet. A karja gyenge volt. Nem tudta felhúzni magát, csak ott lógott az ujjainál fogva, míg annyira el nem gémberednek, hogy elengedi a sziklát, és lezuhan. A rések széle olyan élesen vágott az ujjába, mint a kés. Hirtelen egy nő jelent meg, a felhőkből mászott elő a szikla sima színén, és olyan ügyesen kúszott végig a kőfalon, mintha lépcsőn menne le. Egy kard volt a hátára szíjazva. Az arca elmosódott, sosem látszott tisztán, de a kard olyan egyértelmű volt, mintha kőbe vésték volna. A nő elérte Egwene szintjét, és kinyújtotta felé a kezét.

– Együtt a csúcsra érhetünk! – mondta ismerős, vontatott tájszólásban.

Egwene úgy lökte el magától az álmot, mintha mérgeskígyó lett volna. Érezte, hogy dobálja magát, hallotta, hogy mekkorákat nyög, de egy pillanatig semmit sem tudott tenni. Már máskor is álmodott egy seanchan nőről, egy seanchanról, akivel valahogy össze van kötve a sorsa, de egy olyan volt, aki meg fogja menteni. Nem! Pórázt vetettek a nyakába, és damanet csináltak belőle! Inkább meghal, mint hogy egy seanchan mentse meg! Nagyon hosszú idő telt el, mire rá tudta venni magát, hogy lecsitítsa alvó testét. De az is lehet, hogy csak hosszú időnek tűnt. Nem, egy seanchan nem, sosem!

Lassan az álmok is visszatértek.

Egy másik ösvényen ment felfelé egy felhőkbe burkolódzó bércen, de ez az ösvény széles volt, sima, fehér kövekkel kirakva, és az úton sem voltak szikladarabok. A bérc maga krétafehér volt, és olyan sima, mintha lecsiszolták volna. A felhők dacára a halvány kő szinte ragyogott. Egwene gyorsan haladt felfelé, és hamar rájött, hogy az ösvény körbe-körbe fut, és a bérc tulajdonképp egy torony. Amint ezt kigondolta, már a tetején is volt. A lapos, kerek korongot ködfal szegélyezte. Persze nem volt teljesen lapos. Egy aprócska, fehér emelvény állt a kör közepén, és a tetején a legtisztább üvegből fújt olajlámpás égett. A lámpa lángja fényesen és erősen ragyogott, nem rebbent meg egyszer sem. Az is fehér volt. Hirtelen két madár röppent ki a ködből, éjfekete holló mind a kettő. Átszárnyaltak a torony teteje felett, nekivágódtak a lámpának, aztán továbbrepültek anélkül, hogy akár egy pillanatra lelassultak volna. A lámpa megpördült és táncolni kezdett, körbe-körbe tántorgott az emelvényen, és szerteszét szóródtak belőle az olajcseppek. Némelyik csepp még a levegőben lángra gyúlt és elégett. Mások az alacsony oszlop tövébe hullottak, és mindegyik aprócska, remegő fehér lánggal égett. És a lámpás továbbra is dülöngélt, továbbra is fenyegette, hogy leeshet.

Egwene összerezzent és felébredt. Tudta. Most először pontosan tudta, hogy egy álom mit jelent. De miért álmodna arról, hogy egy seanchan nő megmenti, aztán arról, hogy a seanchanok megtámadják a Fehér Tornyot? És a támadás az alapjaiig megrázza az aes sedai-okat, és végveszélybe sodorja magát a Tornyot is! Persze ez is csak egy lehetőség volt. De a valódi álmokban látott lehetőségek nagyobb eséllyel váltak valóra, mint a többi.

Egwene azt hitte, hogy nyugodtan gondolja végig az esetet, de mikor a bejáratnál durván összesurrant a sátorvászon, majdnem magához ölelte az Egyetlen Hatalmat. Sietve végigfutott a novíciák feladatain, hogy megnyugtassa magát. Víz folyik a sima köveken, szél fúj át a puszta füvén. A Fényre, de megijedt! Két feladatot is végig kellett csinálnia, hogy legalább egy kicsit megnyugodjon. Kinyitotta a száját, hogy megkérdezze, ki érkezett.

– Alszik? – mormolta Halima hangja halkan. Elég élénken csengett, szinte izgatottan. – No persze én sem bánnám, ha végre egyszer jól kialhatnám magam!

Egwene elhallgatta, ahogy a nő átöltözik éjszakára, és igyekezett minél nagyobb csendben maradni. Ha tudtára adja, hogy ébren van, alighanem beszélgetni akar vele, és ez jelen pillanatban mindkettőjük számára kínos lett volna. Most már egészen biztos volt benne, hogy Halima talált magának társaságot, még ha nem is egész éjszakára. Halima persze azt tette, amit akart, de Egwene ennek ellenére csalódott benne. Azt kívánta, bárcsak ébren maradna, de hirtelen érezte, hogy ismét legyűri az álom. Ezúttal nem próbált megállni félúton. Úgyis minden egyes álmára emlékezni fog, és mindenképpen szüksége volt egy kis rendes alvásra is.

Chesa már hajnalhasadtakor megérkezett a reggelijével, és hogy segítsen neki felöltözni. Voltaképp hajnal volt, de még nem nagyon hasadt. Odakint még csak nyoma sem volt a napfénynek, és meg kellett gyújtaniuk a lámpákat, hogy bármit is lássanak. A parázstartóban persze kihunyt a parázs éjszaka, és a levegőt megülő hideg is szürkének tűnt valahogy. Alighanem havazni is fog még aznap. Halima belevonaglott selyem alsóneműjébe és a ruhájába, és közben nevetve tréfálkozott azzal, hogy neki is de jól jönne egy szobalány, miközben Chesa az Egwene ruhájának hátán végigfutó gombsort gombolgatta be. A kövérkés nő szigorú arcot vágott, és úgy tett, mintha Halima ott sem lett volna. Egwene nem szólt egy szót sem. Nagyon határozottan nem szólt egy szót sem. Halima nem az ő szolgálatában állt. Nem volt joga, hogy elvárásokat támasszon a nővel szemben. Épp, mikor Chesa bepattintotta az utolsó aprócska gombot is, és megveregette Egwene karját, Nisao lépett be a sátorba, és újabb, friss hideg csapott be a hűvös reggelbe. Az a röpke pillanat, amíg ki lehetett látni mögötte a táborra és az égre, azt mutatta, hogy odakinn minden szürke. Egyre valószínűbb, hogy havazni fog.

– Egyedül kell beszélnem az Anyával! – mondta a Sárga nővér, és úgy húzta maga köré a köpenyét, mintha már érezné is a havazást. Az aprócska nőtől szokatlan volt az ilyen határozott hangnem.

Egwene biccentett Chesának. A nő pukedlizett, de hozzátette.

– És ne hagyja, hogy kihűljön a reggelije! – aztán már ki is ment a sátorból. Halima egy pillanatig mintha habozott volna, végigmérte Nisaót és Egwene-t is, aztán felkapta a köpenyét, ami eddig rendetlen kupacban hevert az ágya előtt.

– Gondolom, Delanának van számomra munkája – mondta, és ingerültnek tűnt a hangja. Nisao mérgesen meredt utána, de nem szólt egy szót sem, csak magához ölelte a saidart, és sietve védőkört szőtt hallgatózás ellen saját maga és Egwene köré. Anélkül, hogy engedélyt kért volna rá!

– Anaiya és az őrzője meghaltak – mondta. – A szeneszsákokat behordó emberek egy csoportja tegnap éjszaka valami zajt hallott, mintha valaki vergődne, és meglepő módon mind odarohantak, hogy megnézzék, mi az. Anaiyát és Setaganát a hóban fekve találták, holtan.

Egwene lassan leült a székre, ami most jelen pillanatban egyáltalán nem tűnt olyan kényelmesnek. Anaiya halott. A közönséges arcú nő, aki annyira szerette a csipkét a ruháján. Egwene tudta, hogy Setagana miatt is szomorkodnia kellene, de hát ő őrző volt. Ha túlélte volna Anaiyát, akkor sem élt volna sokáig!

– Hogyan? – kérdezte. Nisao nem szőtt volna védelmet csak azért, hogy elmondja, hogy Anaiya halott. Nisao arca megfeszült, és a védőkör dacára hátranézett, mintha attól tartana, hogy valaki hallgatózik a bejáratnál.

– A munkások úgy vélték, hogy romlott gombát ettek. Némelyik gazda nem elég körültekintő, mikor eladásra szed gombát, és bizonyos fajták megbéníthatják az ember tüdejét, vagy úgy megdagasztják a torkát, hogy levegő után kapkodva hal meg.

Egwene türelmetlenül biccentett. Végtére is egy vidéki faluban nőtt fel!

– Úgy tűnik, hogy mindenki elfogadja ezt a magyarázatot – folytatta Nisao, de nem sietett. A kezét tördelte, a köpenye szélét csavargatta, és mintha nem akart volna eljutni a mondanivalója lényegéhez. – Nem voltak rajtuk sebek, sem bármiféle sérülés. Senkinek semmi oka nem lett volna azt gondolni, hogy nem egy mohó gazda áldozatai, aki mérges gombát adott el nekik. De... – nagyot sóhajtott, újra átnézett a válla fölött, és lehalkította a hangját. – Gondolom, azért csináltam, mert annyit beszéltünk tegnap a Fekete Toronyról. Megnéztem a visszhangot. Saidinnal ölték meg őket – az arcán undorodó grimasz futott át. – Azt hiszem, valaki csak szilárd Levegő fonatot szőtt a fejük köré, és hagyta, hogy megfulladjanak!

Megremegett, és szorosabban magára húzta a köpenyét. A legszívesebben Egwene is megremegett volna. Csodálkozott rajta, hogy nem teszi. Anaiya halott. Megfojtották. Szándékosan kegyetlen módszer, olyan valaki használhatta, aki nem akart nyomot hagyni maga után.

– Elmondtad már valakinek?

– Természetesen nem! – mondta Nisao sértetten. – Egyenesen önhöz jöttem! Mármint amint tudtam, hogy felébredt!

– Kár! Most majd el kell magyaráznod, hogy miért késlekedtél! Ezt nem tarthatjuk titokban! – Ó, persze, az amyrlinek titokban tartottak ennél sötétebb dolgokat is, ha úgy látták, hogy a Torony érdeke azt követeli meg. – Ha van közöttünk egy fókuszálni képes férfi, minden nővérnek vigyáznia kell! – Az, hogy egy fókuszálni képes férfi bujkáljon a munkások és a katonák között, szerfelett valószínűtlennek tűnt, de az, hogy valaki csak azért jött volna, hogy egyetlen aes sedai-t öljön meg az őrzőjével együtt, még kevésbé tűnt reálisnak. Ami persze újabb kérdéshez vezetett. – És miért Anaiya? Csak a rossz helyen lett volna a rossz időben, Nisao? Hol haltak meg?

– A tábor déli részén, a szekerektől nem messze. Nem tudom, miért voltak ott olyan késő éjszaka. Hacsak Anaiya nem akart kimenni a latrinákhoz, és Setagana nem vélte úgy, hogy még ott is meg kellene védenie!

– Akkor ki fogod nekem találni, Nisao! Mit csinálhatott ott Anaiya és Setagana, mikor mindenki más aludt? Miért ölték meg őket? Ezt titokban fogod tartani. Amíg nem találtad meg a választ a kérdéseimre, rajtunk kettőnkön kívül senki sem tudhatja meg, hogy egyáltalán keresed őket!

Nisao kinyitotta a száját, aztán becsukta.

– Ha meg kell tennem, hát meg kell tennem – motyogta félig magában. Nem igazán volt rá alkalmas, hogy titkokat őrizzen, és ezt ő is tudta magáról. A legutóbbi titok, amit megpróbált magában tartani, oda vezetett, hogy hűségesküt kellett tennie Egwene-nek. – És vajon ezzel véget is vethetünk annak az elképzelésnek, hogy egyezményt kell kötnünk az asha'manekkel?

– Nem hiszem – mondta Egwene fáradtan. A Fényre, hogyan lehet már most fáradt? A nap még fel sem kelt teljesen! – De bárhogy lesz is, azt hiszem, újabb nagyon hosszú napnak nézünk elébe!

És a legjobb, amit ettől a naptól várhatott, hogy estére talán megint nem fájdul meg a feje.

Huszonegyedik fejezet

Egy jel

Alviarin átlépett a Kapun, és hagyta, hogy csattanva csukódjon be mögötte. Még ki sem hunyt a kékes-fehér fényvillanás, mikor már tüsszögnie kellett a portól, amit saját maga vert fel. Azonnal tüsszentett még egyet, aztán még egyet, de olyan vadul, hogy kicsordult a könnye is. Csak az előtte lebegő fénygolyó jelentett bármiféle világosságot, és a Torony Könyvtára alatt, három emelet mélyen vájt raktár teljesen üres volt az évszázados porkészlettől eltekintve. Sokkal szívesebben jelent volna meg egyenesen Toronybéli lakosztályában, de mindig meg volt az esélye, hogy akkor lép be, mikor egy szolga épp takarít, akitől aztán meg kellene szabadulnia, és reménykedhetne benne, hogy senki sem emlékszik rá, hogy az a szolga utoljára épp az ő szobái felé tartott. Maradj rejtve, és a legkisebb gyanút se keltsd, parancsolta Mesaana. Ez túlságosan is gyámoltalannak hangzott, hiszen a Fekete ajah már a megalapítása óta büntetlenül járta a Tornyot, de ha egy Kiválasztott parancsolt valamit, csak egy bolond nem engedelmeskedett. Legalábbis akkor, amikor volt rá esély, hogy kiderüljön.

Alviarin ingerülten fókuszált, hogy eltakarítsa az útjából a port, és olyan keményen lecsapta a földre, hogy a kőpadlónak is bele kellett volna remegnie. Nem kellene mindezen végigmennie minden egyes alkalommal, ha egészen egyszerűen a sarokba söpörte volna a port, ahelyett, hogy szétterítve hagyja. Már évek óta nem jött le más ilyen mélyen a Torony Könyvtára alatti pincékbe, és senkinek sem tűnt volna fel, hogy ez a szoba tiszta. De valaki mindig megtette, amit senki más nem csinált még. Alviarin maga is gyakran csinált ilyesmit, és nem akarta, hogy egy ilyen ostoba hiba miatt kapják el. Ennek ellenére halkan morgott magában, miközben fókuszált, hogy leperegjen a cipőjéről és a szoknyája és a köpenye szegélyéről a vöröses sár. Eléggé valószínűtlennek tűnt, hogy bárki is rájött volna, hogy Tremalkingről, a Tengeri Nép legnagyobb szigetéről származik, de valaki esetleg elkezdene gondolkozni azon, hogy hol sározta így össze magát. A Torony területét vastagon fedte a hó, kivéve, ahol ellapátolták, és fagyottan állt a föld. Még mindig morgott, miközben újra fókuszált, hogy elnyomja a rozsdás ajtózsanérok csikorgását, és kilökte a durva faajtót. Volt rá valami módszer, hogy megszője és utána elrejtse a fonatot, hogy ne kelljen minden egyes alkalommal elnyomnia a nyikorgást – egészen biztos volt benne, hogy van ilyen –, de Mesaana nem volt hajlandó megtanítani neki.

Igazából Mesaana miatt volt ilyen ingerült. A Kiválasztott azt tanított meg neki, amit a kedve tartotta, és semmi többet. Csodálatos dolgokra célzott, aztán megtagadta tőle. És Mesaana küldöncnek használta. A Legfőbb Tanács élén ült, és minden egyes Fekete nővér nevét ismerte minden egyes szívben, ami már eleve több volt, mint amit Mesaana elmondhatott magáról. A nőt láthatóan nem nagyon érdekelte, hogy ki hajtja végre a parancsait, amíg azokat az utolsó betűig végrehajtották. És túlságosan is gyakran akarta, hogy Alviarin maga vigye végbe őket, és arra kényszerítette, hogy olyan férfiakkal és nőkkel tárgyaljon, akik egyenrangúnak vélték vele magukat, csak mert ők is a Sötétség Nagyurát szolgálták. Túlságosan is sok árnybarát vélte magát egyenrangúnak egy aes sedai-jal, és volt, aki még fölé is helyezte volna magát! És ami ennél is rosszabb volt, Mesaana megtiltotta neki, hogy akárcsak egyikükből is elrettentő példát faragjon! Ocsmány kis férgek voltak, egy sem tudott fókuszálni, de Alviarinnak udvariasnak kellett velük lennie, csak mert talán némelyikük egy másik Kiválasztott embere! Egyértelmű volt, hogy Mesaana nem tudja biztosan, ki az, és ki nem. A Kiválasztottak közé tartozott, de Alviarin a porba mosolygott, ha arra gondolt, milyen bizonytalan a tudása.

A sápadt fénygömb előtte lebegett, hogy megvilágítsa az utat, és Alviarin sietősen siklott végig a durva kőfolyosón. Tollseprűszerű Levegő szálakkal simította el maga mögött a port, hogy minden zavartalannak tűnjön, és válogatott finomságokat ismételt magában, amiket szívesen Mesaana fejéhez vágna. Persze valójában egyiket sem mondta volna ki, ami csak még ingerültebbé tette. Ha valaki kritizált egy Kiválasztottat, az általában hamar megtanulta, mi a fájdalom – és talán azt is, milyen meghalni. Valószínűleg mind a kettőt. A Kiválasztottaknak hajbókolni és engedelmeskedni kellett, és az első legalább olyan fontos volt, mint a második. De a halhatatlanság megért egy kis hajbókolást! És azzal már annyi hatalmat nyerhet, amennyit csak szeretne; annyit, amennyi mellett elfakulna az összes amyrlin hatalma! De addig először minden mást túl kellett élnie.

Amint elérte az első felfelé vezető rámpát, már nem törődött vele, hogy hagy-e nyomokat, vagy sem. Itt már közel sem volt annyi por, és azt is felkavarta a kocsikerekek egyenes csíkja, meg a cipők rendezetlen foltjai; egy újabb, halvány lábnyom nem tűnne föl senkinek. Ennek ellenére továbbra is gyorsan lépdelt. Általában az örök élet gondolata felderítette, és szívesen gondolt arra, hogy egyszer majd úgy uralkodik Mesaanán keresztül, mint ahogy most Elaidán keresztül uralja a Tornyot. Vagy legalábbis majdnem úgy – azt az apróságot kivéve, hogy azért túlzás lenne azt gondolnia, hogy Mesaanát olyannyira engedelmességre tudná kényszeríteni, mint Elaidát. De azért még épp elég szállal magához kötheti a Kiválasztottat ahhoz, hogy vele együtt ő is hatalomra emelkedjen. Ma viszont egyfolytában azon járt az esze, hogy majdnem egy hónapig volt távol a Toronytól. Mesaana aligha vesződött azzal, hogy továbbra is a befolyása alatt tartsa Elaidát, persze a Kiválasztott Alviarint okolja majd, ha bármi is rosszul sül el. Elaida kellően megszelídült a legutóbbi beszélgetésük után. A nő külön könyörgött neki, hogy ne kelljen ismét magán vezeklést kérnie a novíciák főnökasszonyától. Természetesen túlságosan is szelíd ahhoz, hogy engedetlenségen törné a fejét! Természetesen. Alviarin igyekezett kizárni a gondolataiból Elaidát, de nem lassította le a lépteit.

A második rámpa felvitte a legmagasabb pincébe. Itt hagyta, hadd aludjon ki a fénygömb, és elengedte a saidart is. A sötétséget itt kis híján egybeérő, halovány fénytócsák törték meg, ami a falakra rögzített, vaskosárban álló lámpásokból áradt. Ezen a szinten már szép rendben volt minden. Semmi sem mozdult, csak egy patkány surrant el egy távolabbi sarokba, a körme halkan kopogott a kövön. Erre majdnem elmosolyodott. Majdnem. A Nagyúr szeme most már belátta az egész Tornyot, bár mintha még senkinek sem tűnt volna föl, hogy a védelmek megtörtek. Alviarin nem hitte volna, hogy ezt Mesaana tette – a védőkörök egészen egyszerűen nem működtek már úgy, ahogy működniük kellett volna. Voltak rajta... lyukak. Őt magát egyáltalán nem érdekelte, hogy az állat meglátta, vagy akár még jelentette is, hogy mit lát, de ennek ellenére sietve beugrott egy kerek kis csigalépcsőre. Ezen a szinten már emberek is lehetnek, és az emberekben nem bízhatott meg úgy, mint a patkányokban.

Talán, gondolta, miközben felfelé mászott, talán puhatolódzhatna Mesaanánál arról a hihetetlen kitörésről az Egyetlen Hatalomban, ha kellően... tapintatos. A Kiválasztottak azt hinnék, hogy rejteget valamit, ha még csak meg sem említené. Minden egyes fókuszálni képes nő alighanem ezen gondolkozik azóta is az egész világon! Csak arra kell vigyáznia, hogy véletlenül se mondjon olyasmit, ami arra utalhatna, hogy ő voltaképp ellátogatott a helyszínre is. Persze csak jóval, miután a kitörés véget ért – nem volt annyira ostoba, hogy belesétáljon abba –, de Mesaana láthatóan úgy gondolta, hogy Alviarinnak csak a feladataira volna szabad összpontosítania, és egy percet sem tölthet a saját dolgaival. Vajon tényleg azt hiszi ez a nőszemély, hogy neki nincsenek meg a saját ügyei, amit intézhetne? Persze az volt a legbölcsebb, ha úgy tett, mintha nem lettek volna. Egyelőre legalábbis. Megállt a lépcsők tetején az árnyékban, és miközben összehajtogatta a köpenyét, rendezte a gondolatait is. A kis faajtót ezen az oldalon durván elnagyolták, de a másik oldalán már szebb volt. Mesaana a Kiválasztottak egyike, de akkor is csak ember. Mesaana is hibázott. De egy szempillantás alatt megölné Alviarint, ha ő hibázna! Hajbókolni, engedelmeskedni és túlélni. És mindig óvatosnak lenni. Ezt persze már jóval azelőtt megtanulta, hogy akárcsak egy Kiválasztottal is találkozott volna. Elővette a Krónikaőr fehér stóláját az erszényéből, a vállára terítette, és résnyire nyitotta az ajtót, hogy hallgatózzon. Csend volt, de hát ezt is várta. Kilépett a Kilences Részlegbe, és becsukta maga mögött az ajtót. Az ajtó a belső oldalon sem volt díszes, de szépen lecsiszolták, és addig fényesítették, amíg nem ragyogott.

A Torony Könyvtárát tizenkét részlegre osztották, legalábbis a világ túlnyomó része így tudta, és a Kilencedik volt a legkisebb. Ez volt a különféle aritmetikai szövegek tárhelye. Bár kisebb volt, mint a többi részleg, az ovális alakú terem így is jókora volt. Lapított kupolájáig megtöltötték a könyvespolcok sorai, és mindegyiket keskeny fajárda szegélyezte négy ölnyire a hétszínűre csempézett padló fölött. Hosszú, erős létrák álltak a polcok mellett, kerekeik voltak, hogy könnyen lehessen mozgatni őket, és mind a padlón, mint a felső járdákon jó pár volt belőlük, hogy szükség esetén minden könyvet el lehessen érni. A tükrös sárgaréz állólámpák alapzata olyan nehéz volt, hogy három-négy ember kellett volna hozzá, hogy megmozdítsák. A tűz mindig is nagy gondot jelentett a Könyvtárban. Az állólámpák mind fényesen ragyogtak, hogy bármelyik nővér gond nélkül olvashasson, ha épp itt keresne egy könyvet vagy egy dobozba zárt kéziratot, de a polcokra osztott kis kézikocsi, amin három jókora, bőrkötéses mű várt arra, hogy visszategyék a helyükre, még mindig ugyanannak a sornak a közepén állt, ahol Alviarin akkor hagyta, mikor legutóbb erre járt. Nem értette, mi szükség van ennyiféle matematikai formulára, vagy hogy miért írtak róluk ennyit, és annak ellenére, hogy a Torony azzal büszkélkedhetett, hogy itt található a világ legnagyobb könyvgyűjteménye, ami minden létező témát felölel, úgy tűnt, hogy a nővérek túlnyomó része is egyetért vele. Még sosem látott egyetlen más aes sedai-t sem a Kilencedik Részlegben – ezért is ide érkezett meg, amikor visszatért a Toronyba. A széles, ívelt, hívogatóan tárva-nyitva álló ajtók előtt megtorpant, és hallgatózott, míg csak elégedetten nem konstatálta, hogy a folyosó üres. Csak akkor lépett ki. Mindenki furcsának találta volna, ha épp most kezd el érdeklődni az odabent található könyvek iránt.

Ahogy végigsietett a főfolyosón, ahol a padlócsempék az ajahok színeit ismételték egyre, arra jutott, hogy a Könyvtár sokkal csendesebb a szokásosnál, még akkor is, ha észben tartja, hogy milyen kevés aes sedai maradt a Toronyban. Mindig volt itt-ott egy-két nővér, legalább a könyvtárosok – a Barnák egy része képes volt itt is fenntartani magának valami kis szobácskát az emeleti részeken, a Toronyban kijelölt szállásuk mellett –, de most mintha a folyosó falaira vésett, érdekesen felöltözött, tíz láb magas emberek, és a különös, hatalmas állatok lettek volna a Torony egyetlen lakói. A magasan lógó, díszesen faragott lámpakerekek kísértetiesen csikordultak fel, mikor a huzat végigsivított a folyosón. A léptei természetellenesen hangosnak tűntek, és halk visszhangot vertek a magas mennyezet alatt.

– Segíthetek? – kérdezte a háta mögött egy nő lágy hangja. Alviarin hátrapördült, és kis híján elejtette a köpenyét, mielőtt visszanyerte volna az önuralmát.

– Csak sétáltam egyet a könyvtárban, Zemaille! – mondta, és érezte, hogy elönti az ingerültség. Ha már olyan rémült, hogy egy könyvtárosnak magyarázkodik, akkor valóban össze kell szednie magát, mielőtt Mesaana elé állna! A legszívesebben elmondta volna Zemaille-nek, hogy mi történt Tremalkingen, csak hogy lássa, amint a másik nő összerezzen.

A Barna nővér arcán ülő üres kifejezés semmit sem változott, de valamiféle ismeretlen érzelem jelent meg a nő hangjában. Zemaille vékony volt és nagyon magas, és mindig hűvösen, távolságtartóan viselkedett, de Alviarin úgy vélte, hogy valójában sokkal kevésbé félénk, mint amilyennek mutatja magát. És sokkal kevésbé kedves.

– Ez végtére is érthető. A Könyvtár mindig nyugodalmas, és most mindannyiunkra szomorú idők járnak! Rád természetesen még szomorúbbak!

– Természetesen – ismételte Alviarin automatikusan. Szomorú idők? És rá nézve még inkább? Felmerült benne, hogy félrevonja a nőt egy eldugott sarokba, ahol kikérdezheti, aztán pedig megszabadulhat tőle, de ekkor észrevett egy másik Barnát, egy kerekded kis nőt, aki messzebb állt a folyosón, de őket nézte. Aiden és Zemaille gyengék voltak az Egyetlen Hatalomban, de nehéz lenne egyszerre legyőznie mindkettőjüket. Ha egyáltalán képes volna rá. Miért voltak lent mind a ketten a földszinten? Ritkán látták a párost, általában vagy fenn kucorogtak az emeleten, amit Nyeinnel, a harmadik Atha'an Miere nővérrel osztottak meg, vagy az úgynevezett Tizenharmadik Részlegben dolgoztak, ahol a titkos feljegyzéseket tartották. Mind a hárman ott munkálkodtak, és a lehető legjobban elmerültek a munkájukban. Alviarin továbbment, és próbálta elhitetni magával, hogy minden különösebb ok nélkül ijedt meg, de ettől még ugyanúgy érezte azt a kényelmetlen bizsergést a lapockái között. Az pedig, hogy a könyvtár ajtaját nem őrizték a könyvtárosok, csak tovább rontotta a helyzetet. Minden egyes bejáratnál mindig állt legalább egy könyvtáros, gondoskodva arról, hogy egy egészen kis papírfecni se kerüljön ki a könyvtárból a tudtuk nélkül.

Alviarin fókuszált, kilökte a helyéről az egyik magas, faragott ajtószárnyat, mielőtt odaért volna, aztán úgy hagyta, hadd lógjon tárva-nyitva a vaskos bronz zsanérokon, miközben lesietett a széles márványlépcsőn. A tágas, tölgyekkel szegélyezett ösvényről, ami a Torony nyílvesszőként emelkedő, magas, fehér sudárságához vezetett, lelapátolták a havat, de ha nem így lett volna, Alviarin az Egyetlen Hatalommal olvasztja el onnan, és mindenki gondoljon róla, amit akar! Mesaana kristálytisztán elmagyarázta, hogy mit kockáztat, ha bárki ellesi tőle az Utazás fonatát, vagy akárcsak gyanút fog, hogy ő tudja, mert ha nem így lett volna, hát Kaput sző a Toronyba. Most, hogy már látta a fák fölé magasodó épületet, amint ragyog a kora reggeli napfényben, a legszívesebben azonnal ott lett volna. Így azonban alig tudta leküzdeni a késztetést, hogy futva eredjen felé.

Egyáltalán nem lepte meg, hogy a Torony magas, széles folyosói üresen tátonganak. Pár szorgoskodó szolga Tar Valon lángjával a mellükön meghajolt, mikor elment előttük, de se nem voltak hasznosabbak, se nem voltak fontosabbak, mint a huzat, ami meglebbentette az aranyozott állólámpák kicsiny lángjait, vagy meglebbentette a hófehér falakon lógó színes faliszőnyegeket. A nővérek manapság olyan ritkán merészkedtek ki a saját ajahjuk lakrészéről, amilyen kevéssé lehetett, és hacsak nem találkozik össze valakivel, aki a saját szívében van, annak sem lett volna több haszna, ha belebotlik egy másik nővérbe, akiről tudja, hogy a Fekete ajah tagja. Ő tudta róluk, hogy kik, de ők nem tudták róla, hogy kicsoda. És különben is, esze ágában sem lett volna felfednie magát senki előtt, aki előtt nem volt feltétlenül szükséges. Talán azoknak a csodálatos masináknak az egyike a Legendák Korából, amikről Mesaana annyit beszélt, azt is megoldják majd egy szép nap, hogy azonnal kikérdezhesse bármelyik nővért – már ha Mesaana egyáltalán képes lenne ezeket a szerkezeteket elő is állítani –, de egyelőre még mindig csak a rejtjeles üzenetekben bízhatott, amit a párnájuk alatt, vagy titkos helyeken leltek az érintettek. Ami egykor szinte azonnali válaszadásnak tűnt, mostanában tűrhetetlenül lassúnak érződött. Egy zömök, kopasz szolga, aki majdnem a földig hajolt, akkorát nyelt, hogy szinte visszhangzott a folyosó, és Alviarin sietve rendezte az arcvonásait. Mindig is büszke volt arra, hogy jéghideg távolságtartással szemlélte az eseményeket, és a felszínen is hűvös és nyugodt maradt. És különben is, az, hogy összevont szemöldökkel vág át a Tornyon, semmiben nem segít neki!

Egyetlen egy személy volt a Toronyban, akiről tudta, hogy hol találhatja, és akiből kipréselhette a kellő válaszokat anélkül, hogy félnie kellett volna attól, hogy mit gondol róla a nő. Egy kis óvatosságra persze ott is szüksége volt – a bután feltett kérdések több mindent elárultak, mint amennyit a válaszokból megtudhatott –, de Elaida mindent el fog neki mondani. Sóhajtott egyet, és nekiállt megmászni a lépcsőket.

Mesaana egy másik csodáról is mesélt a Legendák Korából, amit Alviarin szívesen megnézett volna, és ez pedig a „felvonó” nevű dolog volt. A repülő szerkentyűk persze nagyobb szabásúnak hangzottak, de sokkal könnyebb volt elképzelni egy olyan mechanikus szerkezetet, ami egyik emeletről a másikra szállította az embert. Alviarin nem volt benne biztos, hogy valóban léteztek olyan épületek, amik többször olyan magasak voltak, mint a Fehér Torony – az egész világon még Tear Köve sem vetekedhetett a Torony magasságával –, de a puszta tudat, hogy egykor léteztek felvonók, még fárasztóbbá tette, hogy meg kell másznia a felfelé kígyózó folyosókat, és az elegáns vonalú lépcsőket. Megállt az amyrlin dolgozószobájánál, de ahogy várta, a két szoba üresen állt, és a puszta asztalokat addig fényesítették, míg csak nem csillogtak. Maguk a szobák is csupasznak tűntek, nem volt bennük sem faliszőnyeg, sem díszek, semmi, csak az asztalok, a székek és a meg nem gyújtott állólámpák. Elaida mostanában már csak ritkán jött le a Torony csúcsához közel lévő lakosztályából. Ez egykor egészen elfogadhatónak tűnt, hiszen még jobban elszigetelte a nőt a többiektől. Kevés nővér volt, aki önként felmászott volna hozzá. Ma viszont, mire Alviarin megmászta a közel nyolcvan ölnyi lépcsőt, komolyan elgondolkozott azon, hogy visszaköltözteti Elaidát a Torony lejjebb fekvő részeibe. Elaida várószobája természetesen üres volt, bár egy papírokkal teli mappa várt az íróasztalon, mutatva, hogy valaki már járt ott. De még várhatott azzal, hogy átnézze, mi van benne, és eldöntse, hogy Elaidát meg kell-e büntetni, amiért nála vannak ezek a jelentések. Alviarin ledobta a köpenyét az íróasztalra, és belökte a lakosztály belsőbb termeibe vezető ajtót, amin még csak most faragták ki Tar Valon Lángját, és egyelőre várták a mesterembert, hogy bearanyozza.

Meglepődve tapasztalta, hogy milyen őszinte megkönnyebbülés önti el, hogy Elaida ott ül a komor faragású, agyonaranyozott íróasztal mögött, vállán a hét csíkos – nem, most már csak hat csík volt rajta – stólával, és a feje fölött a magas támlájú karosszék holdkőből kirakott, aranyozással körbevett Tar Valon Lángját ábrázoló díszével. Valami mélyen rágódó aggodalom, amit eddig nem engedett felszínre törni, azt mondatta vele, hogy talán az az ostoba némber meghalt valamiféle balesetben. Az megmagyarázta volna Zemaille megjegyzését is. Hónapokig is eltarthatott volna, mire új amyrlint választanak, akkor is, ha a lázadók már Tar Valon felé meneteltek, és ha a világ úgy forrongott, ahogy, de a Krónikaőrség napjai meg lettek volna számlálva. Ami azonban még a megkönnyebbülésénél is nagyobb döbbenetet okozott neki, az volt, hogy a Csarnok Ülnökeinek több mint a fele ott állt rojtos vállkendőjében Elaida asztala előtt. A némber tudhatta volna, hogy nem fogadhat ilyenfajta küldöttséget az ő jelenléte nélkül! A hatalmas, aranyozott állóóra a fal mellett, ami olyan ízléstelenül túl volt csicsázva, most kettőt ütött Magasra, és egy aprócska aes sedai alakja ugrott ki az ajtajából, épp mikor Alviarin kinyitotta volna a száját, hogy szóljon az Ülnököknek, hogy négyszemközt kell beszélnie az amyrlinnel. Kis hímezés-hámozás után el is mennének. Egy Krónikaőrnek nem volt rá jogalapja, hogy parancsolgasson nekik, de tudták, hogy a hatalma túlterjed a stóláján, még ha azt nem is értették, hogy ez hogyan lehetséges.

– Alviarin! – szólalt meg Elaida, és mintha meglepődött volna. A Fehér nővér még szóhoz sem jutott. Elaida kemény vonásai meglágyultak, és szinte mintha örült volna neki, hogy láthatja. A szája majdnem mosolyba torzult. Elaidának már egy ideje nem volt oka mosolyogni. – Állj oda, és hallgass, amíg nem jutok el odáig, hogy veled is foglalkozzak! – mondta, és parancsolóan a szoba sarka felé intett. Az Ülnökök toporogtak, és a vállkendőjüket igazgatták. Suana, ez a húsos nőszemély szigorúan Alviarinra nézett, és Shevan, aki majdnem olyan magas volt, mint egy férfi, és szögletes a tetejébe, kifejezéstelen arccal meredt rá, de a többiek kerülték a tekintetét. Alviarin döbbenten állt az élénk mintás selyemszőnyeg közepén, és tátogott. Ez nem lehet egyszerűen csak egy kis lázadás Elaida részéről – ahhoz teljesen meg kellett volna őrülnie! –, de a Sötétség Nagyurának a nevében, mi vehette rá a nőt, hogy így viselkedjen? Mitől bízta el így magát? Elaida tenyérrel az asztalra csapott, de akkorát, hogy még az egyik lakkozott kis dobozkája is megcsörrent.

– Ha azt mondtam, hogy állj a sarokba, lányom – mondta halk, veszedelmes hangon –, elvárom, hogy engedelmeskedj nekem! – A szeme felszikrázott. – Vagy hívassam fel a novíciák főnökasszonyát, hogy ezek a nővérek is megnézhessék, miféle magán vezeklést szab ki neked?

Alviarin arcát elöntötte a vér, részint a megaláztatás, részint a düh miatt. Hogy bárki is hallja, hogy ilyen dolgokat vágjanak a szemébe! De a félelem is felborzolódott benne, és görcsbe rándult a gyomra. Elég lett volna pár szót mondania, és Elaidát azzal vádolnák máris, hogy katasztrófába és fogságba küldte a nővéreket, nem is egyszer, de már kétszer! A cairhieni eseményekről máris kezdtek elterjedni a híresztelések. Egyelőre még csak kósza pletykák voltak, de napról napra megerősödtek. És ha egyszer kiderül, hogy ennek a tetejébe Elaida még elküldött ötven nővért, hogy szálljanak szembe több száz, fókuszálni képes férfival, még a Murandyben telelő, lázadó nővérek fenyegetése sem tartja meg Elaida nyakán az amyrlin stóláját – vagy akár a fejét. Ezt nem merné megtenni. Hacsak... Hacsak nem tudja bebizonyítani, hogy Alviarin a Fekete ajah tagja. Ezzel nyerne egy kis időt. Csak egy kis időt, ez biztos, mert ha egyszer kiderül, hogy mi történt a Dumai Kutaknál, vagy a Fekete Torony mellett, el fog bukni, de Elaida most nyilván minden szalmaszálba belekapaszkodik. Nem, ez nem lehet, ez nem lehet!

A menekülésnek természetesen nem lett volna értelme. Egyrészt ha Elaida már kész vádat emelni ellene, akkor a menekülés csak megerősítené a vádjait. Másrészt pedig Mesaana megtalálná és megölné, ha elszökne. Mindez egy pillanat alatt végigfutott az agyán, miközben ólomlábakon elvánszorgott a sarokba, hogy ott álljon, mint egy vezeklő novícia. Valahogy csak vissza tudja nyerni a hatalmát, bármi történt is! Valahogy mindig vissza lehetett fordítani az efféle dolgokat! Ha most hallgat, talán rájön, hogy mit is kellene tennie... Imádkozna, ha a Sötétség Nagyura meghallgatta volna bárki imáit is.

Elaida egy pillanatra csak nézte, aztán elégedetten biccentett. A nő szeméből azonban csak úgy sütött a szenvedély. Felemelte a három lakkozott dobozka egyikének a tetejét, és elővett egy kortól megsötétedett elefántcsont faragványt, egy kis teknőst, és simogatni kezdte. Rossz szokása volt, hogy egy faragványt dédelgetett, ha meg akart nyugodni valahogy.

– Most pedig – mondta –, épp arról volt szó, hogy elmagyarázzátok nekem, miért is kellene belemennem ezekbe a tárgyalásokba!

– Nem az engedélyét kérjük, Anya! – mondta Suana élesen, és előreszegezte az állát. Erőteljes, vaskos álla volt, és épp elég arrogánsnak tűnt ahhoz, hogy bárkinek nekiszegezze. – Ez a fajta döntés a Csarnok hatáskörébe tartozik! A Sárga ajah körében általános vélemény, hogy tárgyalnunk kellene! – Ez azt jelentette, hogy szerinte tárgyalniuk kellene. Ő volt a Sárga ajah feje, az első Szövő, ahogy hívták, de ezt Alviarin csak onnan tudta, hogy a Fekete ajah az ajahok minden titkát ismerte, vagy legalábbis majdnem mindegyiket. Doesine, a másik Sárga, aki jelen volt a szobában, oldalvást Suanára pislogott, de nem szólt egy szót sem, a sápadt, fiúsan vékony Doesine úgy nézett ki, mint aki nem igazán van ott szívesen. Egy csinos, morcos fiúra emlékeztetett, akit a fülénél fogva cipeltek oda. Az Ülnökök nem szerették, ha az ajahjuk feje erőszakkal kényszerítette őket valamire, de egyáltalán nem volt kizárható, hogy Suana képes ilyesmire.

– A Fehérek jelentős része is támogatja a tárgyalásokat – mondta Ferane, és elgondolkozva meredt az egyik kövérkés ujját elcsúfító tintafoltra. – A jelen körülmények között ez az egyetlen logikus lépés!

Ő volt az Első Érvelő, a Fehér ajah feje, de nem vette annyira a saját véleményét az ajahja véleményének, mint Suana. Nem annyira. De majdnem. Ferane néha éppolyan álmodozónak tűnt, mint a legelborultabb Barna – kerek arcát keretező, hosszú, fekete haját igazán nem ártott volna megfésülni, és a kendője rojtjai egy helyütt mintha belelógtak volna a reggeli teájába –, de mindig észrevette egy érvelés legkisebb hibáit is. Lehet, hogy csak azért volt itt egyedül, mert egészen egyszerűen nem hitte, hogy szüksége lenne bárki más segítségére a Fehér Ülnökök közül.

Elaida hátradőlt a karosszékben, mérgesen nézett maga elé, és egyre gyorsabban simogatta a kis teknőst. Andaya szólalt meg. Nem nézett Elaidára, sietve préselte ki magából a szavakat, és közben úgy tett, mint aki csak szürke szegélyű kendőjét igazgatja.

– Az a lényege, Anya, hogy kell találnunk erre is valami békés megoldást – mondta, és taraboni tájszólása felerősödött, mint mindig, ha valami miatt feszült volt. Ő gyakorta meghunyászkodott Elaida előtt, és most is úgy nézett Yukirire, mintha a támogatását várná, de a karcsú, alacsony nő elfordította a fejét. Yukiri meglepően makacs volt a méretéhez képest: Doesine-el ellentétben őt igazán nem kényszeríthette volna még az ajahja feje sem semmire. De akkor miért akart itt lenni, ha ilyen látványosan vonakodott? Andaya rájött, hogy magára maradt, és sietve folytatta a mondandóját. – Nem engedhetjük, hogy odáig fajuljon a dolog, hogy Tar Valon utcáin folyjon a harc! Vagy a Toronyban; különösen a Toronyban nem; soha többé nem! Egyelőre a lázadók mintha beérnék azzal, hogy itt ülnek, és nézik a várost, de ez nem tarthat sokáig! Újra felfedezték, hogy hogyan kell Utazni, Anya, és arra használták, hogy több száz mérföldről idehozzák a seregüket! El kell kezdenünk a tárgyalásokat, mielőtt úgy döntenek, hogy Kaput nyitnak Tar Valonba, és a városba özönlenek a katonáik, vagy akkor is minden elveszett, ha mi győzünk!

Alviarin keze ökölbe szorult a szoknyáján, és a nő nagyot nyelt. Azt hitte, hogy a szeme kiesik a fejéből. A lázadók tudták, hogyan kell Utazni? És már Tar Valon alatt vannak? És ezek az ostobák tárgyalni akarnak? Látta, ahogy gondosan előkészített tervei, pontosan megtervezett elképzelései elpárolognak, mint a nyári harmat napkelte után. Talán a Sötétség Nagyura mégis meghallgatná, ha elég elszántan imádkozna...

Elaida arckifejezése nem lágyult meg egy cseppet sem, de most óvatosan letette az elefántcsont teknőst, és a hangja szinte normálisan csengett. Úgy, mint régen, mielőtt Alviarin megfegyelmezte volna; az acélos keménység átütött a hang lágyságán is.

– És a Barnák és a Zöldek is támogatják a tárgyalásokat?

– A Barnák – kezdte Shevan, aztán elgondolkozva lebiggyesztette a száját, és láthatóan megváltoztatta, hogy mit is akar mondani. Külsőre teljesen nyugodtnak tűnt, de csontos hüvelykujját idegesen dörzsölgette hosszú mutatóujjához. – A Barnák szerint egészen egyértelműek a történelmi precedensek. Mindannyian olvastátok a titkos feljegyzéseket, vagy legalábbis olvasnotok kellett volna. Ahányszor csak a Torony önmaga ellen fordult, abból az egész világ számára katasztrófa származott. Az Utolsó Csata közeleg, a világban új dolgok jelentek meg, felépült a Fekete Torony, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy akárcsak egy nappal tovább is megosztva maradjunk, mint azt kell!

Úgy tűnt, hogy Elaida arca nem lehetne sötétebb, de a Fekete Torony említésére még tovább komorodott.

– És a Zöld? – kérdezte, de még mindig uralkodott a hangján. Mind a három Zöld Ülnök jelen volt, ami azt jelentette, hogy az ajahjuk nagyon is támogatja az ügyet, vagy hogy a Zöld ajah feje nagyon komolyan veszi a dolgot. Mint legidősebbnek, Talene-nek kellett volna megválaszolnia a kérdést – a Zöldek mindenben ragaszkodtak a rangsoraikhoz –, de a magas, aranyhajú nő valamiért Yukirire nézett, aztán legalább ilyen meglepően Doesine-re pillantott, és lesütötte a szemét, majd zöld selyemszoknyáját babrálgatva szótlanul állt. Rina halványan összeráncolta a homlokát, értetlenül vonta fel az orrát, de hát még nem volt ötven éve sem, hogy megkapta a vállkendőt, így Rubinde-re maradt a válaszadás. Rubinde zömök volt, és Talene mellett alacsonynak és kövérnek tűnt, meg csúnyának is, dacára smaragdként zöldellő, szép szemének.

– Azt az utasítást kaptam, hogy ugyanazokat az érveket vezessem elő, mint Shevan – mondta, és úgy tett, mintha észre sem venné Rina riadt tekintetét. Egyértelműen Adelorna, a Zöld „Hadseregtábornok” nyomására mondta, és egyértelműen nem értett egyet vele, ha így kifejtette, hogy ez az ajah nézete, és nem az övé. – A Tarmon Gai'don közeleg, a Fekete Torony majdnem akkora fenyegetést jelent, mint az Utolsó Csata, és az Újjászületett Sárkány eltűnt, ha még egyáltalán életben van! Nem engedhetjük meg magunknak, hogy továbbra is megosszon minket bármiféle viszály! Ha Andaya békét tud kötni a lázadókkal, és rá tudja venni őket, hogy térjenek vissza a Toronyba, akkor hagynunk kell, hogy megpróbálja!

– Értem – mondta Elaida érzelemmentes hangon. De meglepő módon az arcszíne rózsásabb lett, és mintha egy mosoly árnyéka ült volna ki az ajkára. – Akkor talán vegyétek rá őket, hogy térjenek vissza, ha erre is képesek vagytok! De a rendeletem továbbra is érvényes! A Kék ajah többé nem létezik, és minden egyes nővér, aki azt a gyermek Egwene al'Vere-t követi, az én személyes irányításom alatt vezekel, amíg úgy nem látom, hogy újra bármelyik ajah sorába állhatna. Fegyvert akarok kovácsolni a Fehér Toronyból, hogy legyen mivel lesújtanunk az Utolsó Csatában!

Ferane és Suana szóra nyitotta a száját, az arcukon látszott, hogy nem értenek egyet, de Elaida félbeszakította őket, és felemelte a kezét.

– Szóltam, leányaim! Most pedig menjetek! És kezdjétek el a... tárgyalásaitokat!

Az Ülnökök nem tehettek semmit, hacsak nem akartak fellázadni az amyrlin ellen.

A Csarnok jogait ők képviselték, de még a Csarnok is csak ritkán merte megnyirbálni az Amyrlin Trón hatalmát. Kivéve persze, ha a Csarnok egyesült erővel kiállt az amyrlin ellen, de ez a Csarnok semmiben sem értett egyet. Alviarin maga intézte el, hogy így legyen. Így hát elmentek. Ferane és Suana mereven, sértetten, és Andaya szinte riadtan surrant ki. Egyikük sem nézett Alviarin felé. A nő alig bírta kivárni, hogy becsukódjon az ajtó az utolsó mögött.

– Ez persze semmit sem változtat meg, Elaida, és ezt nyilván te is tudod! Gondolkozz tisztán, és ne hagyd, hogy egy pillanatnyi eltévelyedés felborítsa a terveidet! – tudta, hogy össze-vissza beszél, de nem volt képes megállítani magát. – A Dumai Kutaknál történt katasztrófa, a Fekete Toronynál végbement, elkerülhetetlen csapás még mindig kiránthatják alólad az Amyrlin Trónt! Szükséged van rám, hogy megtartsd a pálcát és a stólát! Szükséged van rám, Elaida! Egyszerűen...

Ráharapott a szájára, mielőtt mindent elfecsegne, aminek még haszna van. Kell hogy legyen kiút innen is!

– Meglep, hogy visszatértél – mondta Elaida, és felkelt. Lesimította vörös betétekkel ékesített szoknyáját: még mindig úgy öltözött, mint egy Piros. Meglepő módon mosolygott, miközben megkerülte az asztalt. Most nem csak egy mosoly árnyéka feszült a szájára, hanem szélesen, elégedetten vigyorgott. – Vajon a városban bujkáltál, mióta csak megérkeztek a lázadók? Azt hittem, azonnal hajóra szálltál, mikor meghallottad, hogy itt vannak! Ki hitte volna, hogy újra felfedezik az Utazást? Képzeld csak el, mi mindenre leszünk képesek, ha mi is megszerezzük ezt a titkot! – mosolyogva siklott át a szőnyegen. – Most pedig hadd lássam csak! Mitől kell félnem, amit te tudsz? A cairhieni eseményekről most már mindenki hallott, de ha a nővérek valóban engedelmeskednek is az al'Thor kölyöknek, amit én a magam részéről nem hiszek el, mindenki Coirent okolja miatta. Ő volt megbízva azzal, hogy idehozzák a fiút, és a nővérek szemében akár már bíróság elé is állíthatták volna, és el is ítélhetnék azért, amit tett! – Elaida megállt Alviarin előtt, és a sarokba szorította a nőt. A mosoly sosem ért el a szeméig is. A szája mosolygott, de a szeme vadul szikrázott. Alviarin nem tudta levenni a tekintetét róla. – Az elmúlt héten erről a „Fekete Toronyról” is épp eleget hallottunk. De mindenki úgy véli, hogy Toveine-nek nyilván volt annyi esze, hogy ő is kikémlelje az ellenfelét, mielőtt támadásba lendül! Elég sokat vitatkoztak erről. Ha vert sereggel tér vissza, hát őt okolják majd mindenért. Úgyhogy a fenyegetéseid...

Alviarin a falnak tántorodott, és pislogott, a szeme csillagokat vetett, mielőtt egyáltalán rájött volna, hogy a nő felpofozta. Az arca mintha már most feldagadna. Elaidát körbevette a saidar ragyogása, és a pajzs ráfonódott Alviarinra, mielőtt akárcsak egyet pislanthatott volna. Elvágták az Egyetlen Hatalomtól. De Elaida nem akarta használni az Igazi Forrást. Hátrahúzta az öklét. Még mindig mosolygott. Aztán lassan vett egy mély levegőt, és leengedte a kezét. De a pajzsot fennhagyta.

– Komolyan használtad volna? – kérdezte szinte lágyan. Alviarin lekapta a kezét az övére tűzött kés markolatáról. Reflexszerűen markolta meg, de még ha Elaida nem tartotta volna magában az Egyetlen Hatalmat, akkor sem ölhette volna meg. Az Ülnökök nagyobbik része tudta, hogy együtt vannak – ennyi erővel akár saját magát is megölhetné. Ennek ellenére égett az arca, mikor Elaida megvetően horkantott egyet. – Már alig várom, hogy árulásért fejezzen le a bakó, Alviarin, de addig, amíg nem szerzem meg a szükséges bizonyítékokat, még mindig tehetek pár dolgot! Emlékszel, hányszor vetted rá Silvianát, hogy feljöjjön, és privát vezeklést szabjon ki rám? Remélem, nem felejtetted el, mert tízszeresen fogsz megszenvedni minden egyes napért, amikor megverettél! És igen! – kis rándítással lekapta a Krónikaőr stóláját Alviarin nyakából. – Minthogy senki sem talált meg, mikor a lázadók megérkeztek, megkértem a Csarnokot, hogy távolítson el a Krónikaőri posztról. Természetesen nem az egész Csarnokot. Ott még mindig lehetett egy kis befolyásod. De meglepően könnyű volt megszerezni a támogatást azoktól, akik aznap összeültek! A Krónikaőrnek az amyrlinje mellett a helye, nem pedig a Fény tudja, hol kell kószálnia! De persze ha jobban belegondolok, azt hiszem, már egy apró befolyásod sincs a Csarnokban, hiszen úgy tűnik, hogy egész végig a városban bujkáltál. Vagy csak azért hajóztál vissza, hogy belesétálj a katasztrófába, és megpróbálj még kiásni valamit a romok alól? Édes mindegy. Talán jobb lett volna, ha felpattansz az első hajóra, ami elhagyja Tar Valont. De be kell vallanom, hogy az az örömteli gondolat, hogy faluról falura lopódzol, és nem mered felfedni az arcodat egyetlen nővér előtt sem, elhalványul amellett az öröm mellett, amit akkor érzek, ha arra gondolok, hogy láthatom, hogy hogyan szenvedsz! Most pedig takarodj a szemem elől, mielőtt még meggondolom magam, és úgy döntök, hogy nyilvánosan vesszőztetlek meg, és nem érem be Silviana korbácsával!

A földre dobta a fehér stólát, elfordult, elengedte a saidart, és úgy siklott vissza a széke felé, mintha Alviarin már nem is létezne.

Alviarin nem takarodott, hanem menekült. Úgy rohant, mintha az árnykopók leheletét érezné a tarkóján. Alig tudott gondolkozni, mióta meghallotta az „árulás” szót. A szócska ott lobogott az agyában, és a legszívesebben ordított volna félelmében. Az árulás csak egyetlen dolgot jelenthetett. Elaida tudta, és csak bizonyítékot keresett. A Sötétség Nagyura irgalmazzon neki! De ő nem ismerte az irgalmat. Az azoknak kellett, akik féltek erősek lenni. Alviarin nem félt. Alviarin majdnem szétrobbant, úgy rettegett.

Végigszáguldott a Tornyon menekültében, és ha akárcsak egy szolgával is találkozott a folyosón, hát nem vette észre. A rettegés elvakította, épp csak azt látta, merre kell mennie. Egészen a hatodik emeletig futott, vissza a saját lakosztályába. Legalábbis úgy vélte, hogy egyelőre még az övé. A lakosztály, amelynek széles erkélye a Torony előtti nagy térre nyílt, a Krónikaőr státuszához tartozott. Egyelőre persze az is elég volt, hogy van lakosztálya. És esélye rá, hogy életben maradjon. A berendezés még mindig az a domani bútorzat volt, amit az előző lakó hagyott rá, minden halvány, csíkos fából készült, gyöngyház és borostyán berakással. A hálószobában Alviarin kicsapta az egyik szekrényajtót, térdre vetette magát, és kidobálta a ruháit, úgy kereste azt a kis dobozkát, amit hátul rejtett el. A ládikó alig két tenyér széles volt minden oldalon, és már évek hosszú sora óta Alviarin tartotta a birtokában. A doboz oldalát díszítő faragás bonyolult volt, de esetlen, és a kacskaringós csomózatú mintán látszott, hogy az ezt készítő asztalos nagyobb becsvággyal, mint tudással rendelkezett. A nő keze remegett, miközben az asztalhoz vitte a ládikót; és mikor letette, megtörölte izzadt tenyerét a ruhájában. A dobozt úgy kellett kinyitni, hogy széttárta az ujjait, amennyire csak tudta, és egyszerre megnyomott négy faragott pontot a láda négy sarkában. Egyik faragvány sem hasonlított a másikra; senki sem fedezte volna fel, hogy összefüggenek. A láda teteje enyhén felemelkedett, és felfedte Alviarin legbecsesebb tulajdonát, amit egy kis barna kendőbe csomagolt, nehogy csörömpöljön, ha egy szobalány megrázná a dobozt. A legtöbb szolga nem merte volna megkockáztatni, hogy a Toronyból lopjon, de ez még nem zárta ki, hogy valamelyikük nem bír ellenállni a kísértésnek.

Alviarin egy pillanatig csak nézte a csomagot. A legdrágább tulajdona, valami, amit még a Legendák Korában készítettek, de eddig még sosem merte használni. Csak akkor használd, ha a legrosszabb bekövetkezne, mondta Mesaana, ha igazán nagy a szükség, de miféle szükség lehet ennél is nagyobb? Mesaana azt is mondta, hogy ezt a tárgyat még kalapácsütéssel sem lehetne szétverni, de Alviarin olyan óvatosan bánt vele, mintha a legtörékenyebb üvegből készült volna. Egy ter'angreal volt az. A ragyogó vörös rudacska nem volt akkora sem, mint a mutatóujja, és teljesen sima, eltekintve attól a pár, vékony vonaltól, ami egymást keresztező ívben futott végig a felszínén. Alviarin magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, és a Tűz és a Föld hajszálvékony fonataival érintette meg a mintát azon a két ponton, ahol a vonalak metszették egymást. Erre a Legendák Korában nem lett volna szükség, de az a valami, amit egykor „álló fonatnak” hívtak, már nem létezett. Alviarin számára érthetetlen volt egy olyan világ létezése, ahol szinte bármelyik ter'angrealt használhatták olyan emberek is, akik nem tudtak fókuszálni. Miért hagyták, hogy így legyen?

A hüvelykujjával megnyomta a rudacska egyik végét – az Egyetlen Hatalom önmagában még nem volt elég –, aztán leroskadt az egyik székre, és nekitámaszkodott az alacsony támlának. A kezében tartott tárgyat bámulta. Megtette. Most már üresnek érezte magát, és a hatalmas, sötét űrben úgy csapkodott a rettegés, mint egy megvadult denevérhorda. Ahelyett, hogy újra eltette volna a ter'angrealt, csak az erszényébe ejtette, aztán felkelt, hogy visszalökdösse a dobozt a rejtekhelyére. Amíg nem tudta, hogy biztonságban van, nem akarta kiengedni a rudacskát a kezéből. Utána pedig már csak ült és várt, és előre-hátra hintázott, két kezét a térde közé rejtve. Nem tudta abbahagyni a dülöngélést, éppúgy, ahogy a halk nyöszörgést sem, ami folyamatosan áradt összeszorított fogai közül. Mióta a Tornyot megalapították, egyetlen nővért sem állítottak bíróság elé azzal a váddal, hogy a Fekete ajah tagja lenne. Ó, persze egyes nővérek gyanakodtak ilyesmire, és időről időre meg kellett halnia pár aes sedai-nak, hogy a gyanúból ne is legyen több, de sosem jutottak el hivatalos vádemelésig. Ha azonban Elaida ilyen nyíltan beszél a bakóról, akkor közel kell járnia ahhoz, hogy ki is mondhassa ezeket a vádakat! Nagyon közel! Fekete nővéreket is el kellett néha távolítani az útból, ha a gyanú túlságosan megerősödött. A Fekete ajah rejtve maradt, bármi volt is az ára. Alviarin úgy szerette volna abbahagyni a nyöszörgést.

Hirtelen a szobában elhalványult a fény, és kavargó, alkonyi árnyak öleltek körbe mindent. Az ablaktáblákon beáradó napfény mintha nem hatolt volna át az üvegen. Alviarin egy szemvillanás alatt térdre vetette magát, és lesütötte a tekintetét. Szinte remegett, úgy ki akarta önteni a félelmeit, de a Kiválasztottakkal szemben be kellett tartania a formaságokat.

– Azért élek, hogy szolgáljak, Magasságos Úrnőm! – mondta, és semmi többet. Egy pillanatot sem veszthetett, és egy fájdalommal és kínnal telt órát még kevésbé. Összekulcsolta a kezét, hátha úgy kevésbé remeg.

– Miféle rettenetes veszedelem ért, gyermek? – egy nő hangja volt, de csengők hangja is. Elégedetlen kristálycsengők hangja. Csak elégedetlen kristálycsengőké. Ha mérges kristálycsengők lettek volna, ott helyben meghal. – Ha azt hiszed, hogy akár a kisujjamat is megmozdítom azért, hogy visszakapd a Krónikaőr stóláját, hát nagyot tévedsz! Még így is meg tudod tenni, amit kérek tőled, bár egy kicsit több munkádba fog kerülni! És azt, amit a novíciák főnökasszonyától kapsz, nyugodtan veheted az én kis büntetésemnek is! Figyelmeztettelek, hogy ne hajtsd Elaidát olyan keményen!

Alviarin visszanyelte a tiltakozását. Elaida nem az a fajta nő volt, akit ennél kevésbé kemény módszerekkel is engedelmességre lehetett volna bírni. De veszélyes dolog volt a Kiválasztottak véleménye ellen tiltakozni. A Kiválasztottakkal kapcsolatban túlságosan is sok minden volt veszélyes. És Silviana korbácsa különben is lényegtelen apróságnak tűnt a hóhérpallos mellett.

– Elaida tudja, Magasságos Úrnő – lehelte, és felemelte a tekintetét. Egy árnyékból és fényből szőtt nő állt előtte, árnyékba és fénybe burkolva; mindenütt csak komor fekete és ezüstös fehér foltok úsztak egyikből a másikba, másikból az egyikbe. Ezüstös szemek meredtek rá elégedetlenül a füstszürke arcból, és a fehér-ezüst ajkak békétlenül feszültek meg. Az egész csak Illúzió volt, és nem is volt sokkal jobban megkomponálva, mint ahogy akár Alviarin meg tudta volna csinálni. Egy villanásnyi zöld selyemszoknya tűnt fel, vastag bronz hímzéssel, ahogy Mesaana átsiklott a domani szőnyegen. De Alviarin nem látta az Illúziót megfonó szövetet, éppúgy, ahogy azt sem érezte, hogy a nő megérkezett a szobájába, vagy megszőtte a fényt elnyelő fonatot. Azok alapján, amit érzett, Mesaana még csak fókuszálni sem tudott! Erre a két trükkre különösen fájt Alviarin foga, de ma még ezt is csak épphogy észrevette. – Tudja, hogy a Fekete ajah tagja vagyok, Magasságos Úrnő! És ha engem is felfedett, akkor valaki nagyon mélyre ásott a megbízásából! Több tucat nővérünk is veszélyben lehet! Talán mind veszélyben vagyunk!

Ha a megfelelő reakciót akarta kicsiholni, kissé túloznia kellett. És még így sem lehetett benne biztos, hogy valóban csak túloz.

De Mesaana válaszul csak lekicsinylően intett most épp ezüstszín kezével. Az arca úgy ragyogott, mint a hold, és a szeme feketébb volt a legsötétebb széndarabnál is.

– Ez nevetséges! Elaida azt sem tudja eldönteni, hogy vajon elhiszi-e, hogy létezik a Fekete ajah! Csak ezzel próbálod kimenteni magad a fájdalom alól! De talán ha egy kicsit megbüntetlek, az megvilágítja előtted, hogy mekkorát hibáztál!

Alviarin könyörgőre fogta, de Mesaana máris még feljebb emelte a kezét, és formálni kezdett egy fonatot, amire Alviarin túlságosan is jól emlékezett. Meg kellett értetnie a nővel, mi folyik a Toronyban!

A szobában hirtelen megrándultak az árnyak. Minden mintha oldalra siklott volna, ahogy a sötétség éjféli rögökbe szilárdult.

Aztán a feketeség eloszlott. Alviarin azon kapta magát, hogy kitárt karral könyörög egy kék szemű, hús-vér nőnek, aki bronzszín fonállal hímzett, zöld selyemruhát visel. Egy képtelenül ismerős nőnek, aki alig tűnik középkorúnak. Tudta, hogy Mesaana a Toronyban jár, és a nővérek egyikének álcázza magát, bár egyik általa látott Kiválasztotton sem vette észre a kortalanság jegyeit, de ezt az arcot nem tudta egyetlen névhez sem társítani. És még valamit észrevett. Az arc rettegett. Megpróbálta elrejteni, de rettegett.

– Olyan hasznos volt – mondta Mesaana, és a hangján egyáltalán nem tűnt úgy, mintha félne; de Alviarin mintha már a hangját is hallotta volna, majdnem fel is ismerte –, és most meg kell ölnöm!

– Mindig is... mértéktelenül pazarló voltál! – válaszolta egy durva hang, mintha rohadt csont roppanna össze az ember talpa alatt.

Alviarin döbbenten rogyott össze, mikor észrevette a hajlékony fekete páncélba öltözött férfialakot az egyik ablak előtt. De nem egy férfi volt az. A vértelen arcon nem csillogtak szemek, csak holtfehér bőr feszült a helyükön. Már máskor is találkozott Myrddraalokkal a Sötétség Nagyurát szolgálva, és volt elég ereje, hogy kiállja szem nélküli pillantásukat, anélkül, hogy engedett volna annak a mérhetetlen rettegésnek, amit a Félemberek tekintete keltett, de ettől az alaktól olyan rémület fogta el, hogy hátrakúszott, míg csak neki nem ment az asztalnak, de úgy, hogy kis híján fellökte. A Lappangók úgy hasonlítottak egymásra, mint két esőcsepp; mindegyikük magas volt és nyurga, és teljesen egyforma, de ez itt egy fejjel magasodott a többi fölé, és úgy áradt belőle az iszonyat, hogy az még a nővér csontjait is átjárta. Önkéntelenül is kinyúlt a Forrás felé. És kis híján felsikoltott. A Forrás eltűnt! Nem vágták el tőle, egyszerűen semmi nem volt ott, amit megérinthetett volna! A Myrddraal ránézett, és elmosolyodott. A Lappangók sosem mosolyogtak! Sosem! Szaggatottan, zihálva lélegzett.

– Még hasznunkra lehet – recsegte a Myrddraal. – Nem szeretném, ha elpusztítanák a Fekete ajahot!

– Ki vagy, hogy szembeszállj egy kiválasztottal? – csattant föl Mesaana megvetően, de sokat rontott a hatáson, hogy közben idegesen megnyalta a szája szélét.

– Azt hiszed, hogy az Árnyék Keze csak valami bolondos becenév? – A Myrddraal szava már nem recsegett. Üres volt, de úgy zúgott, mintha mérhetetlen kazamaták mélyéről törne elő, elképzelhetetlen messzeségből. A teremtmény megnőtt beszéd közben, míg csak a feje nem súrolta már a két ölnyire magasodó mennyezetet. – Hívtak, Mesaana, és te nem jelentél meg! De messzire elér a kezem!

A Kiválasztott minden ízében reszketett, és szóra nyitotta volna a száját, talán hogy könyörögjön, de hirtelen fekete tűz lobbant fel körülötte, és a nő sikoltott, miközben a ruhája porrá omlott róla. Fekete lángkötegek fonták a testéhez a karját, csavarodtak a lábára, és egy lobogó fekete gömböc jelent meg a szájában, szétfeszítette az állkapcsát. Rángatózva állt, meztelenül, védtelenül, és Alviarin már kis híján attól összepiszkította magát, hogy látta a nő vadul forgó szemében égő rémületet.

– Tudni akarod, hogy miért kell megbüntetnem az egyik Kiválasztottat? – a hang ismét csontreszelően érdes recsegés volt, és a Myrddraal megint csak egy túl magas Lappangónak tűnt, de Alviarint már nem csaphatta be. – Látni akarod? – kérdezte.

Alviarin tudta, hogy most hasmánt a padlóra kellene vetnie magát, és az életéért könyörögnie, de annyi ereje sem volt, hogy megmozduljon. Nem tudta eltépni a tekintetét a szem nélküli pillantásról.

– Nem, Nagyuram – motyogta csontszáraz szájjal. Tudta. Lehetetlen volt, de tudta. Most eszmélt rá, hogy a szeméből csak úgy patakzanak a könnyek. A Myrddraal ismét elmosolyodott.

– Sokan zuhantak le a legnagyobb magasból, mert túl sokat akartak tudni!

A Myrddraal felé repült – nem, nem a Myrddraal, hanem a Sötétség Nagyura repült felé, egy Myrddraal képében. Lábon mozgott, de mégsem írhatta volna le más szó, ahogy közeledett. A halottsápadt, feketébe öltözött alak lehajolt hozzá, és Alviarin sikítani tudott volna, ahogy az ujja a homlokához ért. Az érintés úgy égette, mint a vörösen izzó vas. Valahol a tudata mélyén azon gondolkozott, hogy miért nem érzi az égett hús bűzét. A Sötétség Nagyura kiegyenesedett, és az égő fájdalom egy kicsit enyhült, majd eltűnt egészen. A nő rettegése azonban mit sem kisebbedett.

– A magaménak jelöltelek meg – recsegte a Sötétség Nagyura. – Mesaana most már nem bánthat téged! Kivéve, ha én megengedem neki! Megtalálod, hogy ki fenyegeti az itteni teremtményeimet, és a kezemre adod őket!

Elfordult tőle, és a sötét páncél lehullott a testéről. Alviarin riadtan rezzent össze, mikor fémes csattanással a földre esett, ahelyett, hogy egyszerűen eltűnt volna. Az alak feketébe volt öltözve, de a nő nem tudta volna megmondani, hogy selyembe, bőrbe, vagy valami másba. Az anyag sötétje mintha a szoba összes fényét magába itta volna. Mesaana dobálni kezdte magát a kötelékei között, és élesen, artikulátlanul visítani kezdett a száját kipeckelő fekete tűzgömb ellenére is.

– Most menj! – mondta a Myrddraal. – Menj, ha még egy órát élni akarsz!

Mesaana visítása kétségbeesett sikolyba csapott.

Alviarin nem tudta, hogyan keveredett ki a lakosztályából – nem értette, hogy miként lehet talpon, ha egyszer a lába olyan gyenge, mint egy újszülött bárányé –, de azon kapta magát, hogy a folyosón rohan, a szoknyáját a térdéig kapja, és úgy vágtat, ahogy csak tud. Hirtelen egy széles lépcsősor korlátja tűnt fel előtte, és alig tudott megállni, mielőtt kirohant volna a semmibe. A falnak támaszkodott, lecsúszott a földre, és meredten bámult az íves, fehér márványlépcsőkre. Látta magát, ahogy a teste össze-vissza tör, miközben végigzuhan, lepattog a lépcsőkön.

Rekedten, fájó torokkal zihált, és remegő kezét a homlokára tette. A gondolatai olyan esetlenül zuhantak egymásra, mint ahogy a teste csapódott volna lépcsőről lépcsőre. Az ujjai sima, ránctalan bőrön siklottak végig. Alviarin sokra becsülte a tudást – a hatalom tudásból fakadt –, de nem akarta tudni, hogy mi történik a lakosztályban, amit hátrahagyott. Úgy örült volna neki, ha nem tudja, hogy bármi is történik odabent. A Sötétség Nagyura a sajátjaként jelölte meg, de Mesaana valahogy úgyis megöli, amiért ezt megtudta. A Sötétség Nagyura a sajátjaként jelölte meg, és feladatot tűzött ki elé. Életben maradhat, ha megtudja, hogy ki fenyegeti a Fekete ajahot. Nagy nehezen kihúzta magát, és sietve ledörgölte a könnyeit a tenyerével. Nem tudta levenni a tekintetét a lépcsőkről. Elaida biztos, hogy gyanakodott rá, de ha csak ennyiről van szó, bármikor megindíthat egy hajtóvadászatot. Csak azt is bele kellett vennie, hogy Elaida is olyan fenyegető tényező, amit el kell pusztítani. És a Sötétség Nagyurának kezébe kellett adnia az ellenségeit. Az ujja ismét a homlokára tévedt. Az egész Fekete ajahnak ő parancsolt. Sima ránctalan bőr. Talene ott volt Elaida szobájában. Miért nézett úgy Yukirira és Doesine-re? Talene is Fekete volt, bár azt persze nem tudta, hogy Alviarin is az. Vajon a jel a tükörben is látszik? Vajon olyasmi, amit más is láthat? De ha ki kell dolgoznia egy tervet, hogy levadássza Elaida feltételezett ügynökeit, akár Talene-el el is kezdheti a dolgot. Megpróbálta végiggondolni, hogy szívről szívre hogyan haladna az üzenet, míg eléri Talene-t, de nem tudta levenni a tekintetét a lépcsőről, egyre csak azt látta, ahogy a teste pörögve, csapkodva, összetörve zuhan a mélybe. A Sötétség Nagyura megjelölte.

Huszonkettedik fejezet

Egy válasz

Pevara egy kicsit türelmetlenül várta ki, amíg a vékony kis beavatott letette a vastag peremű ezüsttálcát az egyik oldalsó asztalkára, és kitakarta a süteményes tálkát. Az alacsony, komoly arcú nő nem volt lusta, és Pedra azt sem bánta, hogy egész reggel egy Ülnököt kell kiszolgálnia, sőt, épp ellenkezőleg, nagyon is pontos volt és alapos. Ezek pedig hasznos tulajdonságok, amiket Pevara szívesen erősített. Ennek ellenére mikor a beavatott megkérdezte, hogy vajon kitöltse-e a bort, Pevara kurtán válaszolt neki.

– Majd kitöltjük magunknak, gyermekem! Várj az előszobában! – majdnem azt mondta a fiatal nőnek, hogy menjen vissza tanulni.

Pedra szétterítette csíkos, fehér szoknyáját, és kecsesen, mélyen pukedlizett. Nem látszott rajta, hogy felvette volna a dolgot, pedig a beavatottak néha igencsak megérezték, ha az Ülnökök harapós kedvükben voltak. Sajnos a beavatottak túlságosan is sokszor hitték, hogy az Ülnökök hangjában csendülő keserűség arra vonatkozik, hogy ők milyen alkalmasak vagy alkalmatlanok a vállkendő viselésére. Mintha egy Ülnöknek más gondja sem lenne!

Pevara várt, amíg az ajtó becsukódott Pedra mögött, és a zár bekattant a helyére, aztán elégedetten biccentett egyet.

– Ezt a lányt nemsokára aes sedai-já emelhetjük – mondta. Mindig elégedett volt, ha egy nő megkapta a kendőt, különösen, ha eleinte nem tűnt túl reménytelinek szegényke. Mostanában gyakran csak az ilyen kis örömök derítették fel a napját.

– De azt hiszem, nem a mieink közé tartozik – válaszolta meglepő vendége, és elfordult a kandallópárkánytól. Eddig az ott sorakozó miniatűröket, Pevara halott családjának az arcképeit nézegette. – Meglehetősen bizonytalan a férfiakkal kapcsolatban! Azt hiszem, zavarba hozzák!

Tarnát már nem nagyon hozta zavarba semmi – sem a férfiak, sem bármi más –, azóta legalábbis nem, mióta vagy húsz éve megkapta a vállkendőt. Pevara még emlékezett egy riadt kis novíciára, de a fakó hajú nő kék szeme most már kőkeményen csillogott. És annyi melegség volt benne, mint egy kőben tél közepén. Ennek ellenére volt valami a hűvös, gőgös arcában, valami abban, ahogy a szája megfeszült, ami mintha azt mutatta volna, hogy ma reggel kicsit ideges. Pevara el nem tudta képzelni, hogy Tarna Feir mitől lehet ideges. A valódi kérdés persze az volt, hogy a nő miért döntött úgy, hogy meglátogatja. Szinte illetlenségnek számított, hogy bármelyik Ülnököt külön meglátogassa, és hogy egy Piros Ülnökhöz menjen el, az kifejezetten nagy tapintatlanságnak tűnt. Tarna még mindig a Pirosak lakrészében szállt meg, de amíg a mostani pozíciójában volt, nem tartozott a Piros ajahhoz annak ellenére sem, hogy sötétszürke ruháját dús, bíborszín hímzés fedte. Azok, akik nem ismerték, azt hihették, hogy pusztán tapintatból nem költözött még át új lakosztályába.

Pevara minden szokatlan jelre nagyon óvatosan reagált, mióta Seaine bevonta a Fekete ajah utáni vadászatba. És Elaida éppúgy megbízott Tarnában, mint ahogy megbízott Galinában is; jobb volt óvatosan bánni azokkal, akikben Elaida megbízott! Galina puszta gondolatára – hogy a Fény égesse örökkön-örökké azt a nőt! – mindig megcsikordult Pevara foga, de itt volt egy másik kapcsolódási pont is. Galina is különösen érdeklődött Tarna iránt, mikor a lány még novícia volt. Persze Galina minden egyes olyan novícia és beavatott iránt különösen érdeklődött, akiről feltételezte, hogy csatlakozna a Piros ajahhoz, de azért nem ártott az óvatosság már csak emiatt sem.

Nem mintha Pevara hagyta volna, hogy kiüljenek az arcára az érzelmei – azt aztán nem! Ehhez már túl hosszú ideje volt aes sedai. Mosolyogva nyúlt a hosszú nyakú ezüstkancsóért, amiből csak úgy áradt a fűszerek édes illata.

– Kérsz egy kis bort, Tarna, hogy ihassunk arra, hogy felemeltek?

Egy-egy ezüst kupával a kezükben leültek a spirális mintával díszített karosszékekbe, amiket a száz évvel ezelőtti kandori ízlés szerint készítettek, de amiket Pevara nagyon is szeretett. Nem látta értelmét annak, hogy akár a bútorait, akár bármi mást megváltoztasson a pillanatnyi divathóbortoknak megfelelően. A székek azóta nála voltak, hogy elkészíttette őket, és egy pár párnával kibélelve kifejezetten kényelmes volt bennük ücsörögni. Tarna azonban mereven ült, egészen a szék peremén. Senki sem mondta volna kecsesnek és lazának, de most láthatóan feszült volt.

– Nem vagyok benne biztos, hogy erre innunk kellene – mondta, és a nyakába tekert, keskeny, piros stólát babrálta. A pontos színt nem írták elő, csak annyit határoztak meg, hogy bárki, aki látja, felismerhetően pirosnak tartsa, és ez olyan élénk skarlátszínű volt, hogy szinte világított. – Elaida ragaszkodott hozzá, és nem utasíthattam vissza. Sok minden megváltozott, mióta elmentem a Toronyból, idebenn éppúgy, mint odakint. Alviarin miatt mindenki... gyanakodva... tekint a Krónikaőrre. Gyanítom, hogy páran nyilvánosan megvesszőztetnék, ha visszatér. És Elaida... – megállt, belekortyolt a borába, aztán mikor ismét leeresztette a kupát, más hangnemben folytatta. – Sokszor hallottam, hogy neked meglehetősen újszerű elképzeléseid vannak. Még azt is hallottam, hogy egyszer, régen azt mondtad, hogy szeretnél egy őrzőt!

– Rosszabbat is mondtak már rám, mint hogy újszerűek az elképzeléseim – válaszolta Pevara szárazon. Mit akart a nő Elaidáról mondani? Ez az egész úgy hangzott, mintha a legszívesebben visszautasította volna a Krónikaőr stóláját, ha csak rajta múlik a dolog! Különös! Tarna nem volt sem félénk, sem pedig bizonytalan. Az tűnt a legjobbnak, ha hallgat. Különösen az őrzőkről. Úgy tűnik, már így is túl sokat beszélt, ha mindenki erről pletykál! És különben is, ha elég sokáig hallgat, a nő kitölti a réseket. Az ember sok mindent megtudhatott, ha kellően kitartóan hallgatott. Lassan kortyolgatta a bort. Az ő ízlésének túl sok volt benne a méz, és nem tettek bele elég gyömbért.

Tarna még mindig merev volt, de most felkelt, és a kandalló elé lépett. Megállt, és meredten bámulta a párkányon álló, fehérre lakkozott keretű miniatűröket. Felemelte a kezét, hogy megérintse az egyiket, és Pevara érezte, hogy önkéntelenül is megfeszül a válla. Georg, a legkisebb öccse még csak tizenkét éves volt, amikor meghalt – mikor az összes képen látható ember meghalt. Lemészárolták őket az árnybarátok egyik lázadásában.

A családjuk persze nem engedhetett meg magának elefántcsont miniatűröket, de amint Pevarának elég pénze volt, keresett egy festőt, aki az emlékei alapján meg tudta őket festeni. Georg csodálatosan szép gyerek volt, a korához képest magas, és nem ismerte a félelmet. Pevara évekkel az eset után tudta meg, hogyan halt meg az ő legdrágább öccse. Késsel a kezében, az apjuk holtteste felett állva, miközben megpróbálta távol tartani az anyjától az őrjöngő csőcseléket. Sok-sok év telt el azóta. Már úgyis mind rég meghaltak volna, és a gyermekeik is, a gyermekeik gyermekeinek a gyermekei is. De volt olyan gyűlölet, ami sosem múlhatott el.

– Az Újjászületett Sárkány ta'veren, én legalábbis azt hallottam – mondta végül Tarna, és még mindig Georg képét nézte. – Gondolod, hogy mindenütt megváltoztatja az esélyeket? Vagy mi magunk változtatjuk meg a jövőt, lépésről lépésre, míg csak olyan helyzetben nem találjuk magunkat, amire sosem számítanánk?

– Hogy érted ezt? – kérdezte Pevara egy kicsit merevebben, mint szerette volna. Nem tetszett neki, hogy a másik nő olyan meredten bámulja az öccse képét, miközben egy fókuszálni képes férfit emleget, még ha az Újjászületett Sárkány maga volt is az. Az ajkába harapott, mielőtt rászólhatott volna Tarnára, hogy forduljon már meg, és nézzen a szemébe, ha hozzá beszél. Nem tudott úgy olvasni a másik hátában, mint a vonásaiban.

– Salidarban nem számítottam nagy nehézségekre. Nagy sikerre sem, de amit találtam... – most vajon megrázta a fejét, vagy csak más szögből is meg akarja nézni a festményeket? – Egy galambárust hagytam a falutól egy napi járóföldre, de kevesebb, mint fél napomba tellett, hogy visszaérjek hozzá, és olyan keményen törtem előre, hogy egy összegben kellett kifizetnem a nőt, mert nem tudott lépést tartani velem. El sem tudom mondani, hány ló dőlt ki alólam. Néha olyannyira kimerítettem a hátasomat, hogy a fogadóban meg kellett mutatnom a gyűrűmet, hogy adjanak új lovat, még akkor is, ha ezüstben fizettem. És mivel ilyen keményen hajtottam magam, épp odaértem Murandybe, mikor egy... toborzó csoport... járt az egyik faluban. Ha nem féltettem volna olyan őrült módjára a Tornyot azok után, amit Salidarban láttam, Ebou Darba lovagolok, hogy hajón menjek tovább Illian felé, aztán pedig felvitorlázzak az Erininen, de a puszta gondolat, hogy észak helyett dél felé induljak, hogy hajóra kelljen várnom, nyílvesszőként indított meg Tar Valon felé. Úgyhogy ott voltam abban a faluban, és láttam őket!

– Kiket, Tárna?

– Az asha'maneket! – A nő most végre megfordult. A szeme még mindig jeges volt, mint a kéken derengő gleccserek, de most feszülten csillogott. Úgy kapaszkodott két kézzel az ezüstkupába, mintha magába akarná inni a meleget. – Akkor még persze nem tudtam, kik azok, de nyíltan toboroztak embereket az Újjászületett Sárkánynak, és úgy tűnt, hogy bölcsebb lenne először végighallgatnom őket, és csak azután beszélnem. Azt hiszem, jól tettem, hogy így döntöttem! Hatan voltak, Pevara, hat fekete kabátos férfi! Ketten közülük egy ezüst kardocskát viseltek a gallérjukon, és arról puhatolództak, hogy ki szeretne megtanulni fókuszálni. Ó, persze ezt nem mondták ki ilyen nyíltan! Úgy hívták, hogy villámokat uralni. Villámokat uralni, és a vihar szárnyán szállni. De ez számomra épp elég egyértelmű volt, még ha azok a bolondok, akik meghallgatták őket, esetleg nem is értették, miről van szó.

– Igen, igen, jól tetted, hogy csendben maradtál! – mondta Pevara halkan. – Hat fókuszálni képes férfi több, mint veszedelmes lenne egyetlen magányos nővérre nézve! Az ügynökeink jelentései tele vannak a toborzó csapatokról szóló beszámolókkal. Teartől Saldaeáig mindenütt ott vannak, de senkinek még csak ötlete sincs rá, hogy hogyan állíthatnánk meg őket! Ha egyáltalán még megállíthatjuk a dolgot! – kis híján ismét a szájába harapott. Ez volt a baj a beszéddel. Néha olyasmit is kimondott, amit nem akart.

Meglepő módon ez a megjegyzés mintha oldotta volna Tarna feszültségét. Visszaült a székbe, hátradőlt, bár a tartásán még mindig látszott, hogy nem meri elengedni magát. Óvatosan megválogatta a szavait, és meg-megállt, hogy megnedvesítse az ajkát borral, de Pevara úgy látta, hogy nem iszik többet.

– Sokat gondolkoztam ezen, míg felfelé haladtam a folyó mellett. Még többet, miközben az az ostoba hajóskapitány olyan ügyetlenül futott neki a partnak, hogy eltört az egyik árboc, és kilyukadt a hajótest. Napokig vártam egy újabb hajóra, aztán napokig kerestem egy jó lovat. De az, hogy egyetlen kis faluba hat ember küldtek, végül meggyőzött engem is. Ó, persze, nem csak azt az egy falut látogatták meg, hanem körbementek az egész vidéken, de ez Murandy egy meglehetősen néptelen szeglete volt. Azt hiszem... Azt hiszem, már túl késő ahhoz, hogy megállítsuk őket!

– Elaida szerint mindegyiküket megszelídíthetjük – mondta Pevara semleges hangon. Már így is túlságosan sokat elárult arról, hogy ő mit gondol az üggyel kapcsolatban.

– Mikor egy légypiszoknyi kis faluba is hat embert küldenek, és tudnak Utazni? Csak egyetlen megoldást látok. Nekünk... – Tarna mély levegőt vett, és ismét babrálni kezdte a ragyogó piros stólát, de most már mintha sajnálkozásában tette volna, nem pedig azért, hogy időt nyerjen. – A Piros nővéreknek kell őket őrzővé tenniük, Pevara!

Ez olyan döbbenetes volt, hogy még Pevara is csak pislogni tudott. Ha nincs az évszázadok alatt kifejlesztett önuralma, talán a száját is eltátja.

– Ezt komolyan gondolod?

Azok a jeges, kék szemek rezzenéstelenül állták a tekintetét. Most, hogy a legrosszabb megtörtént, és a kimondhatatlan kimondásra került, Tarna ismét kőkemény volt.

– Az ilyesmi igazán nem tréfadolog. A másik lehetőség az, hogy hagyjuk, hogy szabadon garázdálkodjanak! És ki más tenné meg? A Piros nővérek már hozzászoktak, hogy ilyen férfiakkal nézzenek szembe, és készek vállalni a kockázatot. Mindenki más fintorogna. Azt hiszem, minden nővérnek több férfit is magára kell vállalnia, de láthatóan a Zöldek is egészen jól boldogulnak a dologgal! De azt hiszem, a Zöldek elájulnának, ha felvetném nekik a dolgot. Mi... A Piros nővérek... nekik kell megtenniük az elkerülhetetlent!

– Megpróbáltad már elővezetni mindezt Elaidának? – kérdezte Pevara, de Tarna türelmetlenül megrázta a fejét.

– Elaida azt hiszi, amit te is mondtál. Ő... – A sárga hajú nő a homlokát ráncolva meredt a boroskupába, mielőtt folytatta volna. – Elaida gyakran azt hiszi, amit hinni akar, és azt látja, amit látni akar! Megpróbáltam neki felhozni az asha'manek dolgát első nap, mikor visszaértem! Nem azért, hogy azt javasoljam, hogy megkössük őket; neki nem. Nem vagyok teljesen bolond! Megtiltotta, hogy még egyszer beszéljek róluk a jelenlétében. De te... újszerűen gondolkozol!

– És azt hiszed, hogy miután megkötöttük őket, mindet megszelídíthetjük? El sem tudom képzelni, hogy ez mit tenne azzal a nővérrel, aki a kötés másik oldalán áll, de igazság szerint nem is akarom megtapasztalni, milyen!

Pevara ráébredt, hogy csak időt akar nyerni. A beszélgetés elején el sem tudta képzelni, hogy mi lesz a vége, de most már bármibe lefogadta volna, bármibe, amije csak volt, hogy ez lesz a vége.

– Talán ezt kellene végül tennünk, de az is előfordulhat, hogy lehetetlennek bizonyul – válaszolta a másik nő hűvösen. Ez a nő kőből volt! – De bárhogy van is, nem látok más megoldást arra, hogy elbánjunk az asha'manekkel! A Piros nővéreknek kell őket megkötni, mint őrzőket! Ha lehetőség nyílik rá, az elsők között megteszem, de mindenképp így kell lennie!

Ott ült, és nyugodtan kortyolgatta a bort, és Pevara jó ideig csak elgondolkozva nézte. Tarna nem mondott semmi olyat, amiből az következett volna, hogy nem a Fekete ajah tagja, de hát nem lehetett bizalmatlan minden egyes nővérrel szemben! No persze lehetett, sőt, az is volt, ha a Fekete ajah ügyeiről esett szó, de más dolgokkal is muszáj volt foglalkoznia. Ülnök is volt, nem csak vadászkutya. És a Fehér Toronyról is gondoskodnia kellett, és azokról az aes sedai-okról is, akik a Toronytól messze jártak. És a jövőről.

Díszesen hímzett kis erszényébe süllyesztette az ujjait, és egy aprócska, vékony csőbe feltekert papírszeletet húzott ki belőle. Úgy érezte, hogy tüzes betűkkel kellene világítania. Egyelőre csak ő és még egy nő tudta az egész Toronyban, hogy mi van ráírva. De mikor előszedte, még akkor is habozott egy pillanatig, mielőtt Tarna kezébe nyomta volna.

– Ez az egyik cairhieni ügynökünktől jött, de Toveine Gazai küldte.

Tarna szeme Pevara arcára ugrott, mikor meghallotta Toveine nevét, de aztán tovább olvasott. Kőmerev arckifejezése nem változott meg akkor sem, mikor visszacsúsztatta a papírt a keze mellett heverő kis csövecskébe.

– Ez semmit sem változtat a dolgon – mondta szárazon. És hidegen. – Ez csak még sürgetőbbé teszi azt, amit javasoltam!

– Épp ellenkezőleg! – sóhajtotta Pevara. – Ez mindent megváltoztat! Az egész világot megváltoztatja!

Huszonharmadik fejezet

Díszek

A szobában épphogy csak annyival volt melegebb a levegő, mint odakinn, hogy könnyű pára fussa be a vörösre festett keretbe fogott ablaküveg táblákat, és az üveg amúgy is tele volt buborékokkal – ám Cadsuane úgy nézett ki, mintha így is tökéletesen látná a kopár tájat. Igen, így is épp elég tisztán látta, amit látnia kellett. Pár szerencsétlen, állig bebugyolált, kalapos alak, akikről csak alaktalan szoknyájuk vagy buggyos nadrágjuk alapján lehetett eldönteni, hogy férfiak-e vagy nők, szerencsétlenkedtek az udvarházat körbevevő, sáros földeken, és néha egyikük-másikuk lehajolt, hogy elmorzsoljon a tenyere között egy kis földet. Nemsokára nekiláthatnak a szántásnak és a trágyázásnak, de egyelőre még csak az ő vizsgálódásaik utaltak arra, hogy hamarosan tavasz lesz. A mezők mögött sötétlő erdő fái kopár ágakat emeltek a fakószürkére mosott, reggeli ég előtt. A jó vaskos hótakaró talán kevésbé mutatta volna kietlennek a kilátást, de itt ritkán esett hó, és akkor is csak kevés, és az egyik havazás nyoma ritkán maradt meg addig, míg megérkezett volna a következő. Ennek ellenére Cadsuane kevés jobb helyet tudott volna elképzelni a céljai megvalósításához, mint ez a ház, ami alig egy napi lovaglásra nyugatra feküdt a Világ Gerincétől. Ki keresné őket épp Tear határain belül? De vajon nem volt túlságosan is könnyű meggyőzni arról a fiút, hogy a legjobb lenne itt megbújniuk? A nő sóhajtott egyet, és elfordult az ablaktól. Érezte, ahogy a hajában meglódulnak a kis arany díszek, az aprócska holdak, halak, csillagok és madarak. Mostanában nagyon is tudatában volt annak, miket visel. Tudatában? Ugyan! Mostanában azon gondolkozott, hogy felkontyolt hajjal alszik, nehogy egy pillanatra meg kelljen tőlük válnia!

A fogadószoba nagy volt, bár nem túl díszes – akárcsak az egész udvarház –, és a faragott fa oszlopfőket vörösre festették. A bútort ragyogó színekre festették, de aranyozásnak nyoma sem volt rajta, és a két hosszú kandalló egyszerű kőből készült, bár remekül meg volt építve, és a zömök rácsokat is inkább úgy kovácsolták, hogy jól betölthessék a szerepüket, nem a díszítés volt a mesterek számára az elsődleges cél. A kandallókat épphogy csak megrakták, Cadsuane maga ragaszkodott ahhoz, hogy ne legyen idebenn nagy tűz, és a lángok lustán pislogtak a félig elhamvadt hasábokon, de mindkét tűz elég meleg volt ahhoz, hogy megmelengesse a kezét, és többre nem is vágyott. Ha hagyná, Algarin égető forrósággal venné körül, és szolgákba fojtaná, bár már csak kevés embere maradt az öregnek. Jelentéktelenebb földesúr volt, nem valami gazdag, de mindig megfizette az adósságait – az anyagi természetűeket éppúgy, mint a szívességeket, még akkor is, ha a legtöbb ember épp fordítva látta volna esetükben az adósság helyzetét. A folyosóra vezető, egyszerű ajtó résnyire nyílt – Algarin legtöbb szolgája majdnem olyan öreg volt már, mint az uruk, és bár mindent tisztán és rendben tartottak, a lámpákból sosem fogyott ki az olaj, és a kanócokat sem hanyagolták el, az udvarház minden ajtaja nyikorogva nyílt ki –, és a nyikorgás után belépett Verin. Még mindig az úti ruháját viselte, egy egyszerű, sötétbarna gyapjú lovaglószoknyát, a köpenye is a karján lógott, és mintha csak most rendezgette volna el ősz csíkokkal tarkított haját a kinti szél után. A zömök kis nővér szögletes arca megviseltnek tűnt, és vadul rázta a fejét.

– Nos, a Tengeri Népet átszállítottam Tearbe, Cadsuane! Nem mentem a Kő közelébe sem, de hallottam, hogy Astoril Nagyúr már nem panaszkodik köszvényes, vén csontjaira, és odabenn rendezett mustrát Darlin Nagyúrral! Ki gondolta volna, hogy Astoril cselekvésre szánja el magát, és épp Darlin oldalára áll? Az utcák tele vannak katonákkal, a legtöbben isznak és egyfolytában verekednek, ha épp nem egymással, akkor az Atha'an Miere-el! Annyi Tengeri Nép van a városban, mint mindenütt máshol együttvéve! Harine teljesen magán kívül volt! Azonnal a hajókhoz sietett, amint tudott egy csónakot bérelni, és láthatóan azt várta, hogy rögtön kinevezik a Hajók Úrnőjévé, és mindent rendbe tehet! Úgy tűnik, hogy most már kétségtelen tény, hogy Nesta din Reas meghalt!

Cadsuane elégedetten hagyta, hogy a másik nő tovább fecsegjen.

Verin egyáltalán nem volt olyan szétszórt, mint amilyennek tettette magát. Némelyik Barna tényleg képes volt orra bukni a tulajdon lábaiban, mert nem vette észre, hogy nőtt neki olyan, de Verin azok közé tartozott, akik álcából viselték csak az elvarázsolt tájékozatlanság köpenyét. Úgy tűnt, mintha azt hinné, hogy Cadsuane el is hiszi, hogy ilyen ostoba, de ha valami érdekeset fedezne fel, azt meg is mondaná. És az is érdekes lehet, amiről hallgat. Cadsuane sokkal kevésbé bízott a másik nővérben, mint talán szeretett volna. De a bizalmatlanság az élet velejárója volt, és mostanában eleve túl kevés mindenben bízhatott meg ahhoz, hogy jól érezze magát.

Sajnos Min nyilván az ajtó előtt hallgatózott, és a fiatal lánynak nem volt túl sok türelme.

– Mondtam Harine-nak, hogy nem így lesz! – tiltakozott, miközben berobbant a szobába. – Mondtam neki, hogy megbüntetik amiatt az alku miatt, amit Randdel kötött! Csak azután lesz a Hajók Úrnője, és nem tudom megmondani, hogy ez tíz nap, vagy tíz év múlva következik be!

Min karcsú volt, csinos, és vörös sarkú csizmáiban egész magasnak tűnt. A haja sötét gyűrűkben omlott a válláig, és a hangja mély volt, nőies, de fiúruhát viselt, vörös kabátkát és kék nadrágot. A kabát gallérja és ujja színes virágokkal volt kihímezve, és a nadrágon is hasonló minta kúszott végig, de akkor is kabátban és nadrágban járt, mint egy fiú.

– Bejöhetsz, Min! – mondta Cadsuane halkan. Erre a hangnemre a legtöbb ember kihúzta magát és igyekezett rendesen viselkedni. Legalábbis azok, akik már találkoztak vele, feltétlenül. Min arca elvörösödött. – Attól tartok, hogy a hullámúrnő már mindent tud a látomásodról, amit csak megtudhatott! De amilyen sietve berontottál ide, talán láttad valaki más auráját is, és szeretnéd elmondani, mit tartogat számára a jövő?

A lány különleges képessége már hasznosnak bizonyult a múltban és kétségkívül a jövőben is az lehet. Talán. Amennyire Cadsuane meg tudta állapítani, Min nem hazudott azt illetően, hogy mit látott az aurákban és a képekben, amiket az emberek körül látott úszni, de nem volt igazán bőbeszédű sem ezt illetően. Különösen akkor nem, ha arról a valakiről volt szó, akiről Cadsuane a leginkább szeretett volna megtudni bármit is.

De akár elvörösödött, akár nem, Min most makacsul emelte fel az állát. Sokat változott Shadar Logoth óta, vagy lehet, hogy még előbb kezdődött, de akárhogy történt is, nem volt valami előnyös ez a változás.

– Rand azt akarja, hogy menjen át hozzá. Azt mondta, hogy kéri, szóval nem kell felkapni rajta a vizet!

Cadsuane egyszerűen csak rámeredt, és hagyta, hogy elnyúljon a csend. Felkapni a vizet? A csitri egyértelműen a hátrányára változott!

– Mondd meg neki, hogy megyek, amint tudok – válaszolta végül. – És csukd be az ajtót magad mögött, Min!

A fiatal nő kinyitotta a száját, mintha akarna mondani még valamit, de szerencsére annyi józanság még maradt benne, hogy most hallgasson. Még egy tűrhető pukedlire is futotta tőle, a nevetséges, magas sarkú csizma dacára is, és határozottan becsukta maga mögött az ajtót. Igazából kis híján becsapta.

Verin ismét csak megrázta a fejét, és felnevetett, bár a hangja nem volt igazán vidám.

– Szerelmes a fiatalemberbe, Cadsuane, és a zsebébe tette a szívét! Azt követi, nem az eszét, akármit mondasz vagy teszel! Azt hiszem, halálosan megrémült, hogy a fiú majdnem meghalt, és tudod, milyen kétségbeesetten kapaszkodik ilyenkor mindenki a szerelmébe!

Cadsuane szája elkeskenyedett. Verin többet tudott az ilyesfajta kapcsolatokról, mint ő maga – sosem hitt benne, hogy bármiféle intim viszonyba kellene keverednie az őrzőivel, mint azt jó néhány Zöld tette, és más férfiak még csak szóba sem jöhettek –, de a Barna anélkül is közel járt az igazsághoz, hogy bármit sejtene. Vagy legalábbis Cadsuane nem hitte volna, hogy Verin tudja, hogy Min megkötötte az al'Thor kölyköt. Ő is csak azért tudta, mert az a buta lány egy óvatlan pillanatban elszólta magát. Még a legerősebb osztrigát is fel lehetett feszegetni, ha egyszer rést talált a héján az ember. És néha meglepően értékes gyöngyöt adott, akárcsak ez esetben. Igen, Min életben akarja majd tartani a fiút, akár szereti, akár nem – de nem akarhatja annyira, mint Cadsuane maga.

Verin az egyik szék hátára terítette a köpenyét, és a legközelebbi kandallóhoz lépett, hogy megmelengesse a kezét a táncoló lángok felett. Verinről nem lehetett azt mondani, hogy olyan könnyedén siklott, mint a legtöbb aes sedai, de mégis kecsesebb volt, mint az a testalkata alapján várható lett volna. Mennyi volt a tettetés ebben a nőben, és mennyi az igaz? Minden aes sedai álarcok mögé bújt idővel. És aztán megszokta őket.

– Azt hiszem, a teari helyzet végül is rendeződhet békésen – morogta a lángokba nézve. Úgy tűnt, mintha magában beszélne, de az is lehet, hogy csak Cadsuane-el akarta elhitetni, hogy ez a helyzet. – Hearne és Simaan egyre elkeseredettebbek, mintha attól tartanának, hogy a többi Nagyúr visszatér Illianból, és csapdába ejti őket a városban. Talán rá lehetne venni őket, hogy fogadják el Darlint, különösen, ha számításba veszik, hogy miféle más választásuk van. Estandát keményebb fából faragták, de ha meg lehetne győzni arról, hogy számára is előnyös...

– Megmondtam, hogy ne menj a közelükbe! – csattant fel Cadsuane komoran.

A zömök nő döbbenten pislogott rá.

– Nem is mentem! Az utcák tele vannak mindenféle híresztelésekkel, és tudom, hogyan kell összeillesztgetni a pletykákat, és kiszűrni belőlük az igazat! És láttam Alannát és Rafelát, de elbújtam egy húsos pitét áruló fickó mögött, mielőtt ők észrevehettek volna! Biztos, hogy nem láttak meg! – Egy pillanatra elhallgatott, és egyértelműen arra várt, hogy Cadsuane elmagyarázza neki, miért mondta, hogy ezeket a nővéreket is kerülje el.

– Most el kell mennem a fiúhoz, Verin! – mondta ehelyett Cadsuane. Ez volt a baj azzal, hogy beleegyezett abba, hogy valaki tanácsadója lesz. Még ha sikerült is kierőszakolnia minden egyes számára fontos feltételt, vagy legalábbis a legtöbbjüket, akkor is oda kellett mennie előbb vagy utóbb, ha hívták. Előbb vagy utóbb. De legalább most volt rá valami kifogása, hogy miért nem elégíti ki Verin kíváncsiságát. Pedig a válasz egyszerű volt. Aki minden egyes problémát meg akart oldani, az egynek sem jutott a végére. És néhány esetben hosszú távon egyáltalán nem számított, hogy hogyan oldódik meg a dolog. De az, hogy nem válaszolt, adott Verinnek egy kis gondolkozni valót, elterelte kissé a figyelmét. Ha Cadsuane nem volt biztos valakiben, akkor azt akarta, hogy a másik se lehessen biztos benne.

Verin felkapta a köpenyét, és vele együtt kilépett a szobából. Vajon a másik nővér tényleg el akarja kísérni? De a fogadószobán kívül beleütköztek Nesune-ba, aki épp határozott léptekkel sietett át a házon. Hirtelen megállt. Alig pár embernek sikerült valaha úgy tennie, mintha Cadsuane ott sem lett volna, de Nesune egészen jól csinálta: majdnem éjfekete szeme szorosan Verinre tapadt.

– Máris visszaértél, ugye? – még a Barnák legjobbjai is hajlamosak voltak arra, hogy megkérdezzék a legegyértelműbb dolgokat. – Egyszer írtál egy értekezést az Ázóföldek állatairól, ha jól emlékszem! – ami azt jelentette, hogy Verin írt ilyen értekezést; Nesune mindent megjegyzett, amit akárcsak egyszer látott. Nagyon hasznos tulajdonság volt, és Cadsuane nyilván élt is volna vele, ha kellően megbízik a Barnában ahhoz, hogy használja. – Algarin nagyúr megmutatta nekem egy kígyó levedlett bőrét. Azt mondja, hogy az Azóföldekről való, de meg vagyok róla győződve, hogy ugyanolyan, mint az, amit láttam már... – Verin kétségbeesetten Cadsuane-re nézett a válla fölött, miközben a magasabb nővér a ruhája ujjánál fogva elrángatta, de alig tettek meg három lépést, már ő is elmerült a vitában. Mindez egy ostoba kígyóbőr miatt!

Meglepő látvány volt, és valamiféleképpen zavaró is. Nesune hűséges volt Elaidához, míg Verin azok közé az aes sedai-ok közé tartozott, akik meg akarták dönteni a korábbi Piros nővér uralmát. Legalábbis egykor. Most pedig békésen beszélgetnek a kígyókról! Azt, hogy mind a ketten hűséget esküdtek az al'Thor kölyöknek, még valahogy annak a számlájára tudta írni, hogy a fiú ta'veren, és önkéntelenül is maga köré csavarja a Mintát, de vajon egy ilyen eskü elég lehet ahhoz is, hogy elterelje a figyelmüket arról, hogy mást tartanak az Amyrlin Trón jogos birtokosának? Vagy csak az hatott rájuk, hogy ilyen közel vannak egy ta'verenhez? Ezt Cadsuane nagyon szerette volna tudni. Egyik hajdísze sem védte meg a ta'verenektől. No persze nem tudták, hogy két hal és az egyik hold mire való, de meglehetősen valószínűtlennek tűnt volna, hogy épp erre jók. Lehet, hogy az egész olyan egyszerű volt, hogy Verin és Nesune is Barnák. A Barnák mindenről el tudtak feledkezni, ha előkerült valami őket is érdeklő tudományos kérdés. Kígyók! Még mit nem! Az aprócska díszek meglendültek, ahogy megrázta a fejét, és lehagyta a lassan lépkedő Barnákat. Mit akarhat a kölyök? Sosem szeretett tanácsadóként dolgozni, akár szükséges volt így tennie, akár nem.

A folyosókon átsivító huzat megborzolta a falra kitett pár szőttest. Mindegyikük régies volt, és látszott rajtuk, hogy már sokszor felakasztották, leszedték, és újra kiakasztották őket. Az udvarház úgy nőtt, mint egy paraszttanya, nem egyszerre húzták fel; mindig hozzátettek valamit, ha a család hatalma vagy száma megnőtt. A Pendaloan Ház sosem volt valami vagyonos, de akadt idő, amikor legalább népes volt. Mindez persze nem csak a megviselt, divatjamúlt fali szőtteseken látszott. A falakat élénk színűre festették, de a folyosók nem voltak egyforma magasak és szélesek, és néha egészen furcsa szögben futottak össze. Ablakok, amik egykor a mezőkre nyíltak, most udvarokra néztek le, amik általában üresen álltak, pár padot kivéve, és nyilván csak azért hagyták meg őket, hogy elég fény áradjon a házba. Néha nem lehetett másképp átkelni a ház egyik szárnyából a másikba, mint hogy az ember kiment az egyik udvar fedett, de oldalt nyitott sétányára. Az oszlopok inkább fából készültek, mint kőből, bár még azokat is szépen kifestették, amelyiket nem faragták díszesre.

Az egyik ilyen sétányon, vaskos, zöld oszlopok között, két nővér állt, és az udvaron folyó eseményeket figyelte. Legalábbis mind a ketten azt nézték, mikor Cadsuane kinyitotta az ajtót, és kilépett a sétányra. Beldeine meglátta, amint kilép, megmerevedett, és megcsavarta zöld szegélyű vállkendőjét, amit még öt éve sem volt, hogy megkapott. Csinos volt, magas arccsontja és enyhén ferde vágású, barna szeme saldaeai születésére utalt, de még nem érte el a kortalan arcot, és Minnél is fiatalabbnak tűnt. Különösen, mikor jegesen végigmérte Cadsuane-t, és elsietett az ellenkező irányba.

Merise, a társnője magában mulatva mosolygott utána, és ő is megigazította zöld szegélyű kendőjét. A magas nő általában meglehetősen szigorú arcot vágott, és ritkán mosolygott. Szorosan hátrafogott, sötét hajával, sápadt arcával erélyes, határozott nő benyomást keltette.

– Beldeine egyre inkább aggódik amiatt, hogy még nincsen őrzője – mondta tarabonias tájszólással, mikor Cadsuane megállt mellette, bár kék szeme továbbra is az udvart fürkészte. – Úgy tűnik, hogy egy asha'mant szeretne megkötni, már ha talál egyet. Mondtam neki, hogy beszéljen Daigiannel. Ha neki nem segít, hát Daigiannek biztos jót tesz!

Az összes őrző, aki velük volt, odalenn csoportosult a lekövezett udvaron. A hideg dacára is csak egy szál ingben voltak, és a többségük a festett fapadokon ücsörögve nézte, ahogy ketten közülük a gyakorló fakardokkal vívtak. Jahar, Merise három őrzőjének egyike csinos, napbarnított fiatalember volt. Két hosszú hajfonata végén vadul csilingeltek az ezüstharangocskák, ahogy hevesen rohamozott. Úgy csapott le, mint egy támadó vipera. A legkisebb szellő sem rezdült, de a nyolcágú csillag megbillent Cadsuane hajában, és mint egy arany iránytű, a nő hajának feszült. Ha a kezében lenne, érezte volna, hogy milyen erősen remeg. De persze a nő enélkül is tudta, hogy Jahar asha'man, és a csillag amúgy sem mutatott volna rá egyenesen, csak azt árulta el, hogy egy fókuszálni képes férfi van a közelben. Minél több ilyen férfi volt mellette, annál erősebben vibrált a csillag, mint azt Cadsuane nemrégiben megfigyelte. Jahar ellenfele egy nagyon magas, széles vállú férfi volt. Az arca merev, mint a kő, és egy fonott bőrszíj fogta hátra őszülő halántékánál egyenes, kibontott, vállig érő haját. Nem ő volt odalenn a másik asha'man, de a maga módján éppolyan halálos, mint a feketekabátosok. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha Lan gyorsan mozogna, de... volt valami folyékony könnyedség a mozdulataiban. Az összekötözött lécek mindig ott voltak, ahová Jahar csapott, és mindig csak egy egészen kicsit billentette arrébb a fiatal férfit. Lan fakardja hirtelen hatalmas csattanással Jahar oldalára vágott – ha acél van a kezében, a csapás halálos lett volna. Miközben a fiatalember még mindig eltorzult arccal küzdötte le a fájdalmát, Lan már vissza is állt a kiinduló helyzetbe, és a hosszú penge felemelkedett a kezében. Nethan, Merise egy másik őrzője talpra kecmergett. A nyurga fickó haja már őszbe csavarodott a halántékánál. Nethan kifejezetten magas volt, bár Lan még így is jó egy tenyérnyivel magasodott fölé. Jahar elhessegette a férfit, és ismét felemelte a gyakorlókardot. Hangosan követelte, hogy tovább küzdjenek.

– Daigian még mindig nem tette túl magát a dolgon? – kérdezte Cadsuane.

– Jobban van, mint vártam – vallotta be Merise. – Még mindig túl sokat ücsörög a szobájában, de most már csak magában sír! – A férfiak kezében táncoló pengékről a zöldre festett padra csúszott a tekintete, ahol Verin zömök, őszes hajú Tomasa mellett egy roskatag öregember ült, akinek már csak pár szál hófehér haja maradt. – Damer meg akarta próbálni meggyógyítani, de Daigian visszautasította a dolgot. Lehet, hogy még sosem volt ezelőtt őrzője, de tudja, hogy a halott őrző utáni bánkódás része a tisztességes gyásznak. Meglep, hogy Corele egyáltalán megengedte, hogy Damer ilyesmit ajánljon!

A taraboni nővér megrázta a fejét, és ismét Jaharra figyelt. Más nővérek őrzői nem igazán érdekelték, vagy legalábbis messze nem annyira, mint a sajátjai.

– Az asha'manek is ugyanúgy gyászolnak, mint az őrzők. Először azt hittem, hogy Jahar és Damer csak a többiek példáját követik, de Jahar azt mondja, hogy náluk is ez a szokás. Persze nem avatkoztam bele, de láttam, hogy ittak Daigian ifjú Ebenjének az emlékére. Egyszer sem mondták ki a nevét, de egy teli boroskupát tettek ki a helyére. Bassane és Nethan tudják, hogy bármelyik nap meghalhatnak, és ezt el is fogadták. Jahar azt várja, hogy meghal; minden nap ezt várja. Számára minden óra bizonnyal az utolsó.

Cadsuane nem nézett rá a másik nőre. Merise ritkán beszélt ilyen hosszan. A taraboni aes sedai arca nyugodt volt, a hangja zavartalan, de valami nyilván felkavarta, ha ennyit beszél.

– Tudom, hogy össze szoktál kapcsolódni vele – mondta óvatosan, és ő is lenézett az udvarba. Óvatosnak kellett lennie, ha egy másik nővér őrzőjéről beszélt. Részint ezért nézett le az udvarba, és ezért vonta össze a szemöldökét. – Sikerült már eldöntened, hogy vajon az al'Thor kölyök sikerrel járt-e Shadar Logothban? Vajon valóban megtisztította a Forrás férfi felét?

Corele is sokszor összekapcsolódott Damerrel, de a Sárga nővér figyelmét olyannyira lekötötte az a hiábavaló próbálkozás, hogy rájöjjön, hogy hogyan kell megcsinálnia a saidarral mindazt, amit Damer a saidinnal művelt, hogy azt sem vette volna észre, ha a torkán csorog le a Sötét Úr rontása. Milyen kár, hogy Cadsuane maga nem vagy ötven évvel később kapta meg a vállkendőt, mint valójában tette, mert akkor ő maga is megkötött volna egy asha'mant, és most nem kellene kérdezősködnie! De ötven év azt jelentette volna, hogy Norla meghal a feketedomboki kis tanyán, még mielőtt Cadsuane Melaidhrinnek egyáltalán az eszébe jut, hogy a Fehér Toronyba menjen... És az elég sok mindent megváltoztatott volna a történelem menetében. Először is, aligha lenne olyan helyzetben, ami akárcsak távolról megközelíti a mostanit. Úgyhogy óvatosan kérdezősködött, és várt.

Merise egy pillanatra hallgatott, meg sem rezzent, aztán sóhajtott egyet.

– Nem tudom, Cadsuane! A saidar egy nyugodt óceán, ami elvisz, ahova csak akarod, ha ismered az áramlatait, és hagyod, hogy azok vigyenek! De a saidin... Égő kőzuhatag! Rád omló jéghegységek! Tisztábbnak tűnik, mint amikor először kapcsolódtam össze Jaharral, de bármi elrejtőzhet abban a káoszban! Bármi!

Cadsuane bólintott egyet. Nem volt benne biztos, hogy vajon tényleg más választ várt. Miért is tudhatna bármi biztosat a világ két legfontosabb kérdése közül legalább az egyikben, ha annyi egyszerűbb kérdésre nem kapott megbízható választ?

Az udvarban ismét megállt Lan kardja, de ezúttal nem csattant, épp csak megérintette Jahar torkát, és a nagyobbik férfi máris megint felvette az alaptartást. Nethan ismét felállt, de Jahar megint leintette, dühösen felemelte a kardját, és felkészült a küzdelemre. Merise harmadik őrzője, Bassane, egy alacsony, széles fickó, aki majdnem olyan napbarnított volt, mint Jahar, annak dacára, hogy a sápadt népű Cairhienből származott, hangosan felnevetett, és durva megjegyzést tett az olyan túlzottan is ambiciózus fiatal tacskókra, akik egy szép nap a saját kardjukban esnek majd hasra. Tomas és Damer csak összenéztek és megrázták a fejüket; az ilyen idős férfiak általában már jó ideje felhagytak a csúfolódással. A fakardok csattogása újrakezdődött.

De nem csak a másik négy őrző figyelte Lan és Jahar küzdelmét. Egy karcsú lány ült az egyik vörösre festett padon, vastag, fekete hajfonatát átvetette a vállán: Cadsuane őt méregette olyan elégedetlen arckifejezéssel. A csitrinek még az emberek orra alá kellett volna dörgölnie a nagykígyós gyűrűt, hogy bárki is elhiggye, hogy aes sedai, mert hogy az volt, bár csak a formaságok szerint. De nem csak azért, mert Nynaeve még mindig kislányos arcú – Beldeine sem tűnt sokkal idősebbnek. Nynaeve remegve ült a padon, úgy tűnt, bármikor felpattanhat. A szája hangtalanul mozgott, mintha magában biztató szavakat suttogna, és néha a keze is meglendült, mint mikor valaki azt mutatja, hogy Lannak hogyan is kellene lendítenie azt a kardot. Frivol lány volt, tele szenvedéllyel, és csak ritkán tett úgy, mint akinek agya is van. Nem Min volt az egyetlen nő, aki a szívét és az eszét is a kútba dobta egy férfi miatt. A rég halott Malkier szokásainak megfelelően egy vörös pötty volt a homlokára festve, mutatván, hogy Lan felesége, bár a Sárgák ritkán mentek hozzá az őrzőjükhöz. Ami azt illeti, kevés nővér tette meg. És persze természetesen Lan nem volt Nynaeve őrzője, bármennyire is úgy tettek mind a ketten. Az, hogy a férfi valójában kihez tartozott, olyan téma volt, amit a férfi és a nő is úgy kerültek el, mint az éjszakai tolvaj a városi őrséget. De ami még ennél is érdekesebb és zavaróbb volt, az a Nynaeve-en csillogó ékszerkészlet. A hosszú aranylánc és a keskeny aranyöv, a hozzá illő karkötőkkel és gyűrűkkel, és a hivalkodó vörös, zöld és kék ékkövek, amik díszítették, és amik olyan rosszul mentek a nő sárga mintás ruhájához. És még egy különleges darabot viselt, a bal kezén, egy arany karkötőt, amit lapos lánc kapcsolt az ujján csillogó gyűrűkhöz. Egy angreal volt az, sokkal erősebb, mint a Cadsuane hajában csilingelő kis madárdísz. A többi ékszer leginkább az ő hajbavalóira emlékeztetett, mindegyik egy-egy ter'angreal volt, és nyilván ugyanabban az időszakban készítették őket, a Világtörés idején, mikor egy aes sedai sok ellenséggel találhatta szemközt magát, és ezek közül a legveszedelmesebbek a fókuszálni képes férfiak voltak. Olyan furcsa elgondolni, hogy őket is aes sedai-nak hívták! Olyan lehet, mintha találkozna egy Cadsuane nevű férfival.

A kérdés csak az volt – ez a mai reggel mintha tele lett volna kérdésekkel, és a nap még messze volt a delelőtől – a kérdés csak az volt, hogy a lány vajon az al'Thor kölyök miatt hordta az ékszereket, vagy az asha'manek miatt? Vagy Cadsuane Melaidhrin miatt? Nynaeve már bebizonyította, hogy hűséges a falujából származó fiatalemberhez, de az is kiderült, hogy azért nem bízik meg benne teljesen. Volt esze, még ha ritkán használta is. De amíg ezt a kérdést nem tudja megválaszolni, Cadsuane nem bízhat meg benne. Veszedelmes lenne. A gond már csak az volt, hogy mostanában mintha minden veszedelmes lett volna.

– Jahar erősödik – mondta Merise hirtelen.

Cadsuane egy pillanatig értetlenül meredt a másik Zöldre. Erősödik? A fiatal férfi inge most már nedvesen tapadt a hátára, míg Lan láthatóan egy cseppet sem izzadt meg. Aztán megértette. Merise arra gondolt, hogy az Egyetlen Hatalomban. Cadsuane azonban csak kérdően felvonta az egyik szemöldökét. Nem is emlékezett már rá, hogy utoljára mikor látszott az arcán, hogy valamin megdöbbent. Alighanem sok-sok évvel ezelőtt, még a feketedombok közt, mikor elkezdte megszolgálni azokat a díszeket, amik most a hajában lógtak.

– Először azt hittem, hogy az asha'manek kiképzési módja, ahogy keményen kényszerítik őket, már olyan erőssé tette, amilyen erős csak lehet – mondta Merise, és összevont szemöldökkel meredt a gyakorlókardokkal vívó férfiakra. Nem, nem, egyedül Jahart figyelte. Épp csak megfeszült a szeme sarka, de Merise pont olyanokra vesztegette ezt a pillantását, akik látták és megértették, hogy nem tetszik neki valami. – Shadar Logothnál azt hittem, hogy csak képzelődöm. Három vagy négy napja félig meggyőztem magam arról, hogy tévedtem. De most már biztos vagyok benne, hogy igazam van! Ha a férfiak ilyen hirtelen ugrásokban erősödnek, akkor nem lehet megmondani, hogy milyen lesz!

Nem mondta ki a legkézenfekvőbb aggodalmát, hogy talán nála is erősebb. Ezt több szempontból is elképzelhetetlen lett volna kimondania, és bár Merise már hozzászokott ahhoz, hogy elképzelhetetlennek hitt dolgokat tegyen – a legtöbb nővér a puszta ötlettől elájult volna, hogy magához kössön egy fókuszálni képes férfit –, sosem beszélt róluk szívesen. Cadsuane-nek nem voltak ilyen gátlásai, de azért igyekezett minél semlegesebb hangon beszélni. A Fényre, hogy utált óvatoskodni! Irtózott attól, ha szüksége volt rá, hogy óvatos legyen.

– Elégedettnek tűnik, Merise! – Merise őrzői mindig elégedettnek tűntek; a nő jól bánt velük.

– Csak úgy tombol benne a... – a másik nő a halántékához emelte a kezét, mintha csak meg akarná érinteni az elméje mélyén rejlő kis érzelemcsomagot. Igazán fel lehetett zaklatva! – Nem harag! Tehetetlen düh! – belenyúlt az övén lógó, zölddel hímzett kis bőrerszénybe, és egy apró tűzzománc figurát emelt ki belőle, egy kacskaringós kis alakot, ami leginkább egy négy lábú, sörényes kígyóra emlékeztetett. – Nem tudom, hogy az al'Thor kölyök honnan szedte ezeket, de Jaharnak is adott egyet. Úgy tűnik, hogy az asha'maneknél ez olyan, mint nálunk a vállkendő. Természetesen el kellett vennem; Jahar még abban a szakaszban van, ahol meg kell tanulnia, hogy csak azt fogadhatja el, amire én is azt mondom, hogy az övé lehet. De olyannyira felizgatta magát emiatt a dolog miatt... Vajon vissza kellene adnom neki? Úgy valamiféleképp tőlem kapná meg...

Cadsuane felvonta a szemöldökét, mielőtt rájött volna, mit is tesz. Merise tőle kér tanácsot az egyik őrzőjével kapcsolatban? Persze eleve Cadsuane vetette föl, hogy megkérdezhetné a fiút, hogy nem akar-e az őrzője lenni, de ez a fajta bensőségesség... Elképzelhetetlen? Egy frászkarikát!

– Biztos vagyok benne, hogy bárhogy döntesz is, úgy lesz a legbölcsebb! – még egyszer lepislogott Nynaeve-re, és otthagyta a magasabb nővért, aki még akkor is elgondolkozva simogatta az apró kis kitűzőt, és az udvart nézte tanácstalanul, mikor Cadsuane már rég nem volt ott. Lan épp ismét legyőzte Jahart, de a fiatalember máris összeszedte magát, és újabb menetet követelt. Bárhogy fog Merise dönteni, Cadsuane máris megtudott valamit, ami egyáltalán nem tetszett neki. Az őrző és az aes sedai közti kapcsolat mindig is éppolyan egyértelmű volt, mint a kötés maga: az aes sedai parancsolt, az őrző engedelmeskedett. De ha Merise, épp Merise, már egy kitűző miatt is kételkedni kezd abban, hogy helyes-e, amit tesz – Merise, aki olyan kemény kézzel uralkodott az őrzőin! –, akkor új határokat kell megállapítani, legalábbis azokkal az őrzőkkel kapcsolatban, akik tudnak fókuszálni. Elég valószínűtlennek tűnt, hogy ne jönne létre egyre több ilyen kötés, erre már Beldeine is jó példa volt. Az emberek sosem változtak, de a világ változott, méghozzá kellemetlen rendszerességgel. Ezzel kellett együtt élniük – vagy legalábbis meg kellett tanulniuk túlélni. Néha, ha valakinek szerencséje volt, bele is tudott szólni a változásokba, de még ha egy kellemetlen változást el is tudott hárítani, azzal csak egy másikat eresztett útjára.

Ahogy azt várta is, az al'Thor kölyök lakosztályába vezető ajtó nem volt őrizetlen. Alivia természetesen ott volt, az ajtó egyik oldalán ült egy padocskán, és a kezét türelmesen az ölébe ejtette. A sápadt hajú seanchan nő a fiú valamiféle védelmezőjének nevezte ki magát. Alivia a férfinak tulajdonította, hogy megszabadította a damanek pórázáról, de volt még valami más is. Min például ki nem állhatta a nőt, és ez nem a szokásos féltékenység volt. Alivia láthatóan nem nagyon tudta, hogy a férfiak és a nők mihez kezdenek egymással. De volt valamiféle kapocs közte és a férfi között, amit elárult a tekintetük is – a nő részéről sziklaszilárd elhatározás égett benne, a férfiéról pedig, bármilyen hihetetlen volt is, remény. De amíg Cadsuane nem tudta, hogy miről szól az egész, nem akarta elválasztani őket. Alivia éles, kék tekintete tiszteletteljes óvatossággal tapadt Cadsuane-re, de nem ellenségként nézett rá. Alivia rövid úton bánt el azokkal, akiket az al'Thor kölyök ellenségének tartott. Az ajtóban őrködő másik nő nagyjából ugyanakkora volt, mint Alivia, de nem is különbözhettek volna jobban egymástól, és ez nem csak azért volt, mert Elza szeme barnán csillant, és az arcán az aes sedai-ok kortalan simasága ült, míg Alivia szeme sarkába már finom hálót vetettek a ráncok, és fakó hajába is bőven vegyült fehér. Elza azonnal felpattant, amint meglátta Cadsuane-t, kihúzta magát, és szorosan a kendőjébe burkolódzott.

– Nincsen egyedül! – mondta, és a szavában szinte megreccsent a jég.

– Komolyan az utamba akarsz állni? – kérdezte Cadsuane éppilyen hidegen.

Az andori Zöldnek félre kellett volna húzódnia. Elza épp elég mélyen alatta állt az Egyetlen Hatalomban, hogy még csak haboznia sem lett volna szabad, nemhogy várnia, ha ráparancsolt, de a nő erősen megvetette a lábát, és a tekintete még vadabbul lobogott. Ez botrányos volt. Az udvarházban öt másik olyan nővér is tartózkodott, aki hűséget esküdött a fiúnak, és azok, akik Elaidához voltak hűségesek, mind úgy néztek Cadsuane-re, mintha gyanakodnának arra, hogy mit is akar a fiútól. Ami persze felvetette azt a kérdést, hogy Verin miért nem így viselkedik. De csak Elza próbálta meg távol tartani a kölyöktől. A nő cselekedetei csak úgy bűzlöttek a féltékenységtől, bár ennek nem volt semmi értelme. Elza nem gondolhatta komolyan, hogy jobb tanácsadója lenne a fiúnak, mint Cadsuane, és ha akárcsak a legkisebb jelzés lett volna arra, hogy megkívánta a kölyköt, akár mint férfit, akár mint őrzőt, Min már magán kívül lenne. A lánynak ebből a szempontból elég fejlett ösztönei voltak. Cadsuane a fogát csikorgatná, ha az a fajta ember volna, aki a fogát csikorgatja ilyen helyzetekben.

Épp, mikor úgy gondolta, hogy most már komolyan rá kell parancsolnia Elzára, hogy takarodjon az útjából, Alivia előrehajolt.

– Küldetett érte, Elza – mondta vontatottan. – Mérges lesz, ha nem engedjük be! És ránk lesz mérges, nem pedig őrá! Engedd be!

Elza a szeme sarkából rápillantott a seanchan nőre, és megvetően elhúzta a száját. Alivia sokkal erősebb volt nála az Egyetlen Hatalomban – ha már arról volt szó, Alivia még Cadsuane-nél is sokkal erősebb volt –, de csak egy vad volt, és Elza szerint még hazudott is. A sötét hajú nő láthatóan nem volt hajlandó elhinni, hogy Alivia damane volt, és a történet többi részét még kevésbé fogadta el. Ennek ellenére Elza rápillantott Cadsuane-re, aztán az ajtóra nézett, és megigazította a vállkendőjét. Látszott, hogy nem akarja, hogy a kölyök dühös legyen. Hogy rá legyen dühös.

– Megkérdezem, hogy kész-e fogadni téged – mondta, és kis híján durcásnak hangzott. – Addig tartsd itt! – tette hozzá jóval élesebben Aliviának, mielőtt elfordult volna, hogy halkan kopogtasson az ajtón. Odabentről egy férfihang felelt, és a nővér épp csak résnyire nyitotta az ajtót, hogy besurranhasson, aztán becsukta maga mögött.

– Meg kell bocsátanod neki – mondta Alivia abban az idegesítő, lusta, lassú seanchan tájszólásban. – Azt hiszem, csak annyi az egész, hogy túlságosan is komolyan veszi az esküjét. Még nem szokott hozzá, hogy szolgáljon valakit!

– Az aes sedai-ok megtartják a szavukat – válaszolta Cadsuane szárazon. A nő mellett úgy érezte, mintha ő is olyan pergően és élesen beszélne, mint a cairhieniek! – Nem tehetünk mást!

– Tudom, hogy megtartjátok a szavatokat! Csak hogy tudd, én is megtartom, amit fogadtam! Mindenem az övé, amit csak akar!

Érdekes megjegyzés volt és biztató nyitás, de mielőtt Cadsuane kihasználhatta volna, Elza kijött. Mögötte ott jött Algarin is, hegyesre fésült kis kecskeszakállal az állán. Tiszteletteljesen meghajolt Cadsuane előtt, és úgy mosolygott, hogy csak még tovább mélyültek a ráncai. Egyszerű, sötét gyapjúkabátját nyilván még fiatalabb korában készíttette, mert most már lötyögött rajta, és a haja is ritkásan takarta csak a fejét. Nem volt rá semmi esélye, hogy kiderítse, a férfi mit keresett az al'Thor kölyöknél.

– Most fogad téged is! – vetette oda Elza élesen.

Cadsuane kis híján a fogát csikorgatta. Aliviának várnia kellett. És Algarinnak is.

A fiú talpon volt, mikor Cadsuane belépett. Majdnem olyan magas volt és széles vállú, mint Lan. Fekete kabátot viselt, az ujján és a gallérján aranysujtással. Cadsuane szerint túlságosan is hasonlított egy asha'man kabátjához, amit kihímeztek, de nem szólt egy szót sem. A fiú udvariasan meghajolt, egy bojtos párnákkal kibélelt karosszékhez vezette a kandalló közelébe, és megkérdezte, nem kér-e egy kis bort. Az, ami az oldalasztalkán trónoló tálcán lévő kancsóban van, a két boros serleg mellett, már nyilván kihűlt, de szívesen hozat újat. Cadsuane úgy érezte, hogy épp eleget dolgozott már azon, hogy rákényszerítse a kölyköt az udvariasságra: azt vesz fel, amit csak akar! Sokkal fontosabb dolgokban kell irányítania. Vagy lökdösnie, vagy kényszerítenie, ha másképp nem megy. Nem vesztegetheti arra az idejét és a levegőjét, hogy az öltözködéséről fecsegjenek.

Udvariasan megbillentette a fejét, és visszautasította a kínálást. A boroskupa számtalan lehetőséget rejtett magában – belekortyolhatott a borba, ha kellett pár pillanat, hogy rendezze a gondolatait, és mélyen a pohárba nézhetett, ha nem akarta, hogy lássák a tekintetét –, de ezt a fiatalembert minden egyes pillanatban szemmel kellett tartania. Sötétvörös haja volt, kékesszürke szeme – bárki aielnek hitte volna, bár kevés aielnek volt ilyen hideg pillantása. A kora reggeli égbolt, amit az előbb nézett, melegnek tűnt a szeméhez képest. Hidegebb volt, mint Shadar Logoth előtt. És sajnos keményebb is. És mintha fáradt lett volna.

– Algarinnak volt egy öccse, aki tudott fókuszálni – mondta, és a szemközti szék felé fordult. Félúton megtántorodott. Megkapaszkodott a szék karfájában, és kurtán felnevetett. Úgy tett, mintha csak a tulajdon csizmájában botlott volna meg, de erről szó sem volt. És nem is ölelte magához a saidint – Cadsuane olyankor már többször látta megtántorodni – azt elárulták volna a hajdíszek. Corele azt mondta, hogy csak pihenésre van szüksége, hogy felgyógyuljon a Shadar Logoth mellett történtekből. A Fényre, életben kellett tartania a kölyköt, vagy az egésznek nem volt semmi értelme!

– Tudom – válaszolta az aes sedai. És minthogy megvolt az esélye annak is, hogy Algarin mindent elmesélt a kölyöknek, hozzátette. – Én fogtam el Emarint, és én vittem Tar Valonba! – Sokak szerint különös, hogy Algarin ezért hálás volt neki, de az öccse tíz évvel túlélte a megszelídítését azok után, hogy Cadsuane segített neki megbékélni vele. A két testvér nagyon közel állt egymáshoz.

A kölyök megrándította a szemöldökét, miközben leült a székbe. Nem tudta.

– Algarin azt akarja, hogy nézzem meg, ő nem tudna-e fókuszálni – mondta. A nő nyugodtan, békésen állta a tekintetét, és nem szólt egy szót sem. Algarin gyermekei már mind felnőttek, megházasodtak; persze aki egyáltalán még élt. Talán az öreg úgy érezte, hogy ideje átadni nekik a birtokot. És különben is, most már mit sem számít, hogy eggyel több vagy kevesebb fókuszálni képes férfi van a világon, vagy sem! Kivéve, ha ez az egy az a kölyök volt, aki most olyan érdeklődve nézte.

Egy pillanat múlva megmoccant a fiú álla is, mintha biccentett volna. Vajon próbára tette?

– Sose félj attól, hogy nem szólok, ha valami ostobaságot csinálsz – a legtöbb ember már az első találkozás után megjegyezte, hogy Cadsuane-nek éles a nyelve. Ezt a fiatalembert azonban időről időre emlékeztetni kellett rá. A kölyök nyögött egyet. Talán nevetésnek szánta. Talán ironikusnak. Cadsuane figyelmeztette magát arra, hogy a fiú azt várta tőle, hogy megtanítja valamire, de láthatóan ő maga sem tudta, hogy mire. Mindez mit sem számított. Épp elég minden közül válogathatott, amit meg akart tanítani neki, és még csak most fogott hozzá a dologhoz. A fiú arckifejezése akár egy kőszoboré is lehetett volna, éppúgy nem tükröződött rajta semmi érzelem, de hírtelen ismét felpattant, és elkezdett fel-alá járkálni a kandalló és az ajtó között. A keze ökölbe szorult a háta mögött.

– Beszélgettem Aliviával a seanchanokról – mondta. – Van rá okuk, hogy Örökkön Győzelmes Hadseregnek hívják a hadseregüket! Még sosem veszített el egy háborút sem! Csatákat igen, de háborút egyet sem! Ha elveszítenek egy csatát leülnek, és végiggondolják, hogy mit csináltak rosszul, vagy hogy az ellenség mit csinált jobban! Aztán megváltoztatják, amit kell, hogy győzhessenek.

– Bölcs elképzelés – válaszolta Cadsuane, mikor a szóáradat egy pillanatra megakadt. A másik láthatóan valamiféle reakcióra várt. – Hallottam pár emberről, aki hasonlóképp intézte a dolgait. Ott van például Davram Bashere. És Gareth Bryne, Rodel Ituralde, Agelmar Jagad. Még Pedron Niall is így csinálta, amíg meg nem halt. Mindegyiküket nagy hadvezérnek tartották.

– Igen – válaszolta a fiú, és tovább járkált. Nem nézett rá a nőre, talán nem is látta, de odafigyelt arra, amit mondott. Remélhetőleg meg is hallotta. – Öt ember, és mindegyikük nagy hadvezér volt. De a seanchanok kivétel nélkül így csinálják. Már ezer éve így csinálják! Megváltoztatják, amit meg kell változtatniuk, de nem adják fel!

– Azt az eshetőséget fontolgatod, hogy tulajdonképpen nem is lehet legyőzni őket? – kérdezte Cadsuane nyugodtan. A nyugalom mindig jó taktika volt, amíg az ember nem ismerte meg az összes tényezőt, és általában utána is.

A fiú szembefordult vele, mereven, mint egy kőszobor, és a tekintete jegesen csillogott.

– Végül meg tudom majd verni őket – mondta, és hallhatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy továbbra is udvarias hangnemben beszéljen. Ez legalább jó volt. Minél kevesebbszer kell bebizonyítania, hogy igenis megbünteti, ha nem tartja be a játékszabályokat, annál jobb. – De... – morogva elhallgatott, ahogy a folyosóról beszűrődtek a veszekedés hangjai.

Egy pillanattal később kicsapódott az ajtó, és Elza hátrált be a szobába. Még mindig hangosan tiltakozott, és kitárt karral próbálta meg visszatartani a két másik nővért. Erian sápadt arcát most élénk pír festette vörösre, és szinte tolta maga előtt a másik Zöldet. Sarene, aki olyan szép volt, hogy mellette még a mindig csinos Erian is közönségesnek tűnt, kicsit higgadtabban viselkedett, amint azt egy Fehér nővértől el is várhatták, de ő is elítélően rázta meg a fejét, méghozzá olyan hevesen, hogy vékonyka fonataiban csak úgy csilingeltek a színes gyöngyök. Sarene igencsak indulatos teremtés volt, bár általában uralkodott magán.

– Bartol és Rasban közelednek – jelentette be Erian hangosan, és az izgalom csak erősítette illiani tájszólását. A két férfi az őrzője volt, akiket Cairhienben hagytak. – Nem küldettem értük, de valaki ide Utazott velük! Egy órája hirtelen közelebb éreztem magamhoz őket, és most ismét ugrottak egyet. Pillanatnyilag egyenesen felénk tartanak!

– Az én Vitalienem is közeledik! – mondta Sarene. – Azt hiszem, pár órán belül itt lesz!

Elza hagyta, hogy az oldala mellé essen a karja, bár amilyen mereven tartotta magát, nyilván még most is dühösen méregette a két betolakodó nővért.

– Az én Fearilem is itt lesz nemsokára – mormolta. Fearil volt az egyetlen őrzője; azt beszélték, hogy összeházasodtak, és azok a Zöldek, akik férjhez mentek az őrzőjükhöz, ritkán vettek maguk mellé másik őrzőt is ugyanabban az időszakban. Cadsuane azon gondolkozott, hogy vajon Elza szólt-e volna, ha a többiek nem jönnek ide.

– Nem vártam őket ilyen hamar – mondta a fiú lágyan. Lágyan, de a hangja mégis acélkeményen csengett. – Persze nem számíthattam rá, hogy az események megvárják, amíg felkészülök rájuk, ugye, Cadsuane?

– Az események sosem várnak senkire – válaszolta, és felállt. Erian arca megrándult, mintha csak most vette volna észre, bár a nő biztos volt benne, hogy az arca éppolyan nyugodt, mint a kölyöké. És talán éppolyan kemény is. Az, hogy mi hozhatta ide az őrzőket Cairhienből, és ki Utazott velük, épp elég megoldandó gond lesz, de Cadsuane úgy vélte, hogy újabb választ kapott a fiútól, és alaposan át kell gondolnia, hogy mit is javasoljon neki ezzel kapcsolatban. Néha a válaszok kényesebbek voltak a kérdéseknél.

Huszonnegyedik fejezet

Erősödő vihar

A délutáni napfénynek be kellett volna tűznie Rand hálószobájának ablakán, de az eső vigasztalanul szakadt odakinn, és az összes lámpát meg kellett gyújtani, hogy valamennyire oszlassák a félhomályt. A mennydörgés meg-megrázta az ablakkeretekbe feszített üveglapokat. A vad vihar egyenesen a Sárkányfalról gördült alá, és gyorsabb volt a vágtázó lovaknál is, és majdnem elég jeges ahhoz, hogy havazzon. A házat ostorozó esőcseppek félig meg is fagytak, ónosan kopogtak a tetőn, és bár a kandallóban jókora hasábok lobogtak, a szobában kellemetlenül hideg volt.

Rand az ágytakarón feküdt, az egyik lábát keresztülvetette a másikon, és igyekezett rendbe szedni a gondolatait. A kint tomboló viharról még csak el tudott feledkezni valahogy, de azt, hogy Min szorosan odabújt mellé, sehogy sem tudta kizárni az agyából. A lány meg sem próbálta elvonni a figyelmét – nem kellett megpróbálnia. Mihez kezdjen vele? És Elayne-nel és Aviendhával? Ők ketten csak távoli érzésként voltak jelen a fejében. Caemlyn nagyon messze volt.

Legalábbis Rand feltételezte, hogy még mindig Caemlynben vannak. Persze kettejükről mindig veszedelmes volt feltételezni bármit is. Most csak annyit érzett róluk, hogy nagyjából merre lehetnek, és hogy még élnek. Min teste viszont szorosan az oldalához simult, és a kötés ugyanolyan vibrálóan elevenné tette a tudatában, mint ahogy a teste is érezte. Már túl késő lenne biztonságban tudnia Mint, biztonságban tudnia Elayne-t és Aviendhát? Miből gondolod, hogy bárkit is biztonságban tudnál tartani, suttogta Lews Therin a fejében. Az évezredek óta halott őrült most már régi jó barátja volt Randnek. Mind meghalunk! Csak abban reménykedhetsz, hogy őket nem te ölöd majd meg! Nem egy szívesen látott, jó barát volt, hanem inkább az a fajta, akit sehogy sem rázhatott le magáról. Rand már rég nem félt attól, hogy megölné Mint, Elayne-t vagy Aviendhát, vagy legalábbis nem jobban, mint attól, hogy megőrül. Hogy még jobban megőrül, mint amennyire most bolond, hogy egy halott ember beszél a gondolataiban, és néha egy ködös arc is feldereng előtte, amit szinte már felismer. De meg merné kérdezni Cadsuane-t bármelyikről is?

Ne bízz senkiben, mormolta Lews Therin, aztán szárazon felnevetett. Bennem sem!

Min figyelmeztetés nélkül az oldalába öklözött, de olyan erősen, hogy a férfi felnyögött.

– Már megint borongós vagy, birkapásztor! – morogta. – Ha megint miattam aggódsz, esküszöm, hogy...!

Min olyan sokféleképpen tudott morogni, és mindegyikhez egészen más érzés társult a kötésben. Most enyhe ingerültség áradt felőle, amibe egy kis aggodalom is vegyült, de néha éle volt a morgásnak, mintha a lány alig bírná megállni, hogy ne harapja le a fejét. Aztán volt egy morgás, amitől Randnek kis híján nevetnie kellett, már amennyire még nevetni tudott, mert olyan hatalmas hullámokban áradt a lány felől a vidámság, ha ezt hallatta; és egy torokhangú hördülés, amitől még a kötés nélkül is felforrt a férfi vére.

– Most arról szó sem lehet! – mondta a lány figyelmeztetően, mielőtt még Rand végigsimíthatott volna a hátán. Legurult az ágyról, talpra pattant, megigazította hímzett kabátkáját, és élesen, feddőn a férfira nézett. Mióta megkötötte, még inkább olvasott a gondolataiban, pedig Rand azelőtt sem tudott sok mindent elrejteni előtte. – Mihez kezdesz velük, Rand? És Cadsuane mit fog csinálni?

Villám ragyogott fel az ablakban, majdnem olyan élesen, hogy a lámpák fényét is elhomályosította, aztán a mennydörgés megrázta az üveget.

– Még sosem jöttem rá előre, hogy mit fog csinálni, Min! Miért épp ma tudnám, mire készül?

A vaskos tollmatrac megroggyant alatta, ahogy lelógatta a lábát az ágy széléről, és felült, hogy szembenézhessen a lánnyal. Kis híján az oldalában lüktető, régi sebekhez kapta a kezét önkéntelenül is, de félúton észrevette, mit tesz, és inkább csak begombolta a kabátját. Félig begyógyultak, de sosem gyógyulnak meg – a két egymást fedő seb Shadar Logoth óta folyamatosan kínozta. De az is lehet, hogy csak ő érezte jobban, hogyan lüktetnek, és milyen pokoli lázzal lobognak egy, a tenyerénél is kisebb helyen. Az egyikről legalább remélte, hogy gyógyulni kezd, most, hogy Shadar Logoth elpusztult. Talán csak nem telt még el elég idő ahhoz, hogy megérezze a különbséget. Nem az az oldala volt, amibe Min beleöklözött – a lány mindig gyengéden bánt a fájós oldalával, még akkor is, ha egyébként néha egész vad volt –, de Rand úgy vélte, hogy sikerült eltitkolnia Min elől, mennyire sajog a két seb. Semmi oka nem lett volna további aggodalomra késztetni szegényt. A szemében csillogó, és a kötésen át áradó aggodalom nyilván Cadsuane miatt van. És a többiek miatt.

Az udvarház és a melléképületek most már zsúfolásig megteltek. Elkerülhetetlennek tűnt, hogy előbb vagy utóbb valaki megpróbálja felhasználni a Cairhienben hagyott őrzőket – az aes sedai-aik ugyan nem hangoztatták úton-útfélen, hogy elmennek, megkeresik az Újjászületett Sárkányt, de nem is titkolták, hogy ez a céljuk. De Rand sosem számított volna azokra, akik velük érkeztek. Davram Bashere, száz saldaeai könnyűlovassal, amint leszáll a lóról a szélkorbácsolta, zuhogó esőben, és azon morog, hogy így tönkremennek a nyergek. Több, mint fél tucat feketekabátos asha'man, akik valamilyen Rand számára érthetetlen okból nem szőttek pajzsot az eső ellen. Bashere-al érkeztek, de mintha két külön társaság jött volna. Mindig tartottak egy kis távolságot, és feszülten, gyanakodva méregették egymást. És az egyik asha'man Logain Ablar volt. Logain! Asha'man, és a gallérján ott csillogott a Kard és a Sárkány is! Bashere és Logain is beszélni akartak vele, de nem mások előtt, és úgy tűnt, hogy különösen nem a másik előtt. De akár számított rájuk, akár nem, mégsem ők voltak a legmeglepőbb látogatók. Rand először azt hitte, hogy a nyolc aes sedai Cadsuane újabb barátai közé tartozik, de esküdni mert volna rá, hogy az ősöreg nővér éppúgy meglepődött az érkezésükön, mint ő maga. És ami még ennél is furcsább volt, mindegyikük mintha egy asha'manhez tartozott volna! Nem foglyok voltak, és egyértelműen nem őrök, de Logain láthatóan vonakodott volna Bashere előtt elmagyarázni a helyzetet, és Bashere pedig vonakodott megadni az esélyt Logainnek, hogy elsőként beszélhessen Randdel. Most mindannyian szárítkoztak, és beköltöztek a szobáikba, miközben Randnek legalább jutott rá ideje, hogy rendezze a gondolatait. Már amennyire ezt Minnel az oldalán megtehette. Mire készül Cadsuane? Hát, ő megpróbált tanácsot kérni tőle... De úgy tűnik, hogy az események megelőzték mindkettőjüket. A villám ismét vakítóan nagyot villant. A villám illet Cadsuane-hez. Róla sem lehetett tudni, legközelebb hol csap le.

Alivia végezne vele, mormolta Lews Therin. Segíteni fog nekünk meghalni; ha te kéred rá, Cadsuane-t is elintézi nekünk!

De nem akarom megölni, gondolta Rand a halott embernek. Nem engedhetem meg, hogy meghaljon! Lews Therin ezt éppolyan jól tudta, mint ő maga, de azért még morgott egy sort magában. Shadar Logoth óta néha egy kicsit kevésbé tűnt őrültnek. Vagy csak Rand volt már bolondabb. Végtére is most már nap mint nap hosszan beszélgetett egy halottal, aki a fejében élt, és ezt aligha nevezhette épelméjű dolognak!

– Tenned kell valamit! – morogta Min, és keresztbe fonta a karját a mellén. – Logain aurája még most is dicsőségről beszél, erősebben, mint valaha! Lehet, hogy még mindig azt hiszi, hogy ő az igazi Újjászületett Sárkány! És van valami... sötét... azokban a képekben, amiket Davram nagyúr körül láttam. Ha ellened fordul, vagy meghal... hallottam, hogy az egyik katona arról beszélt, hogy Dobraine nagyúr meghalhat! Ha akárcsak az egyiküket elveszíted, már az is nagy csapás lenne! És ha mind a hármukat elvesztenéd, akár egy évbe is beletelhet, hogy visszaküzdd magad oda, ahol most tartasz!

– Ha láttad, akkor meg is fog történni! Azzal kell törődnöm, Min, amin még tudok segíteni, és nem aggódhatok olyasmin, amin már úgysem változtathatok!

A lány úgy nézett rá, ahogy csak a nők tudnak, mintha a férfi már megint oktalan vitába akarna bonyolódni vele.

Valaki megkaparászta az ajtót. Rand odafordította a fejét, és Min az egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát. A férfi úgy vélte, hogy a lány alighanem kicsusszantott egy dobótőrt a ruhája ujjából, és most a csuklójának támasztva rejtegeti. Min több kést hordott, mint akár Thom Merrilin! Vagy Mat! A fejében felörvénylettek a színek, és kis híján összeálltak... mivé is? Egy férfivá, aki egy kocsi bakján kuporog? Mindenesetre nem az az arc volt, ami néha megjelent a gondolataiban, és a kép egy pillanat alatt elfakult, nem kísérte az a rosszullét sem, ami az arcot követte.

– Bújj be! – kiáltotta, és felkelt.

Elza elegáns meghajtásban terítette szét sötétzöld szoknyáját, amint belépett, és a szeme szinte kiragyogott az arcából. Kellemes külsejű nő volt, és olyan hűvösen viselkedett, mint egy macska – úgy tett, mintha Mint észre sem vette volna. Az összes nővér közül, aki felesküdött Randre, Elza tűnt a leglelkesebbnek. Igazából csak ő tűnt lelkesnek. A többieknek is megvolt rá az oka, hogy letegyék a hűségesküt, megvolt a maguk magyarázata, és persze Verin, és azok a nővérek, akik elmentek a Dumai Kutakhoz, hogy megkeressék, nem szállhattak szembe egy ta'veren vonzásával. De Elza bármilyen hűvösen viselkedett is, belülről mintha égette volna a vágy, hogy lássa, amint Rand eljut a Tarmon Gai'donig. – Azt mondta, szóljak, ha az ogier megérkezett! – mondta, és egy pillanatra sem vette le a tekintetét Rand arcáról.

– Loial! – kiáltott fel Min vidáman, és visszadugta a tőrt a ruhaujjába, majd elrohant Elza mellett. Az aes sedai döbbenten pislogott a penge láttán. – Meg tudtam volna ölni Randet, amiért elengedett a szobádba, mielőtt köszönhettem volna neked!

A kötés alapján ezt nem mondta komolyan. Nem egészen mondta komolyan.

– Köszönöm! – mondta Rand Elzának, miközben a szomszéd szobából hallatszó vidámság zaját figyelte. Min könnyedén kacagott, és Loial olyan mély morajlással nevetett, mintha a föld maga kacagna. Odakinn feldübörgött a mennydörgés is. Talán az aes sedai szenvedélyes érdeklődése arra is kitért, hogy megtudja, mit mond majd most Loialnak, mert Elza szája elkeskenyedett, de a nő csak ismét meghajolt, és kivonult a hálószobából. A fogadószobában egy pillanatra alábbhagyott a vidámság, mikor átment, de amint ismét felcsapott a kacagás, Rand tudta, hogy a nővér már kiért a lakosztályából. Csak akkor ölelte magához az Egyetlen Hatalmat. Igyekezett olyankor tenni, ha senki sem láthatta.

Tűz öntötte el, forróbb a napnál, és olyan hideg, amihez képest a legvadabb hóvihar is nyári napsütésnek tűnt volna. Az egész úgy fortyogott, hogy az még a kinn tomboló vihart is eltompította, és azzal fenyegette a férfit, hogy elsöpri, szénné égeti, ha csak egy pillanatig nem figyel. A saidin megragadása mindig a túlélésért folyó küzdelmet jelentette. De az oszlopok zöldje hirtelen még zöldebb lett, a kabátja feketéje még mélyebben sötétlett, és az arany hímzés még dúsabban ragyogott. Látta a finom erezetet is az ágy indásra faragott oszlopain, látta, ahol az egykoron élt asztalosmester finom súrolóhomokja szemcsésre vájta a fát. A saidinnal magában mindig úgy érezte, mintha nélküle félig vak és kába lenne. Ez is a része volt annak, amit érzett.

Tiszta, mormolta Lews Therin. Újra tiszta és folttalan!

Az volt. A rontás, ami a Világtörés óta beszennyezte az Egyetlen Hatalom férfi felét, eltűnt. Ettől persze Rand még rosszul lett, és alig bírta megállni, hogy ne görbedjen kétrét, és ne öklendezze fel az ebédjét. A szoba egy pillanatra megpördült körülötte, és meg kellett kapaszkodnia a legközelebbi oszlopban, hogy el ne essen. Nem tudta, hogy miért lesz még mindig rosszul, ha megragadja a Forrást, hiszen a rontás végleg elmúlt. Lews Therin sem tudta, vagy legalábbis nem árulta el. De a rosszullétek miatt sem hagyhatta, hogy bárki is lássa, mikor kinyúl a saidinért, ha megoldható volt úgy is. Lehet, hogy Elza égett a vágytól, hogy épségben elkalauzolja a Tarmon Gai'donig, de sokan szerették volna látni, ha előbb elbukik, és közülük sem volt mindenki árnybarát.

Amíg a pillanatnyi gyengeséggel küzdött, a halott férfi kinyúlt a saidin után. Rand érezte, ahogy Lews Therin mohón és vágyakozva próbálja elragadni tőle az Egyetlen Hatalmat. Vajon mostanában tényleg nehezebben tudta ellökni tőle? Shadar Logoth óta Lews Therin valahogy sokkal inkább a részének tűnt. De nem számított ez sem. Már csupán ennyit tehetett, mielőtt meg kellett halnia. Már csak meg kellett érnie, hogy meghalhasson. Mély levegőt vett, úgy tett, mintha nem érezné a rosszullét utolsó hullámait, és egy újabb robajló mennydörgésre bemasírozott a fogadószobába.

Min a szoba közepén állt, és a két kezébe fogta Loial egyik kezét, miközben boldogan felmosolygott az ogierre. Mindkét kezére szükség volt ahhoz, hogy átérje Loial egyetlen kezét, és még így sem fedte el. Az ogier feje alig egy lábnyira volt a mennyezettől. Loial átöltözött, tiszta és száraz kabátot vett fel, ami szinte a térdig érő, ogier csizmákig rálógott buggyos nadrágjára, de ezúttal a zsebei nem dagadoztak szögletesen a beléjük gyűrt könyvektől. Teáscsésze méretű szeme vidáman felcsillant Rand láttán, és széles szája szinte kettészelte az arcát, mikor elmosolyodott. Szőrpamacsos füle, ami kiállt loncsos hajából is, most remegett örömében.

– Algarin nagyúrnak vannak ogier vendégszobái is, Rand! – kondult meg mély, harangszerű hangja. – El tudod te ezt képzelni? Hat ogier szobája van! Persze már nem használják őket egy ideje, de minden héten szellőztetik, úgyhogy nem dohosak, és az ágynemű is a legkiválóbb gyolcsból készült! Hmmm... Nem maradunk sokáig, ugye? – Hosszú füle egy kicsit megereszkedett, aztán vadul, aggódva megrándult. – Gondolom, nem is kellene! Mármint úgy értem, még a végén hozzászokom, hogy rendes ágyban alhatok, és az nem lenne jó, ha veled tartanék. Úgy értem... Tudod, hogy hogyan értem!

– Tudom! – mondta Rand lágyan. Nevetni tudott volna az ogier zavarán. Nevetnie kellett volna! De mostanában valahogy elkerülte a kacagás. Gyorsan csomózott egy hálót, egy védőkört hallgatózás ellen, és elkötötte, hogy elengedhesse a saidint.

A rosszullét utolsó foszlányai is azonnal múlni kezdtek. Tudott uralkodni a betegségén, általában legalábbis legyűrte, de nem akart akkor is ezzel vesződni, ha nem volt rá szükség.

– Nem áztak el a könyveid?

Loial legfőbb aggodalma érkeztükkor az volt, hogy nem lett-e valami baja a könyveinek. Randet hirtelen megütötte, hogy mit is gondolt. Azt gondolta, hogy csomózott egy hálót. Lews Therin mondta volna így. Ez mostanában elég gyakran megtörtént, a halott férfi gondolatai és szófordulatai folyamatosan ott kerengtek Rand fejében, és az emlékeik is összevegyültek. De ő Rand al'Thor volt, és nem Lews Therin Telamon. Font egy szövetet, és megcsomózta, nem pedig csomózott egy hálót, és elkötötte. De az egyik most már éppolyan ismerős volt, mint a másik.

– A Manechesi Willimről szóló esszém nedves lett – válaszolta Loial undorodva, és kolbász vastagságú ujjával megdörgölte a felső ajkát. Vajon elfelejtett borotválkozni, vagy tényleg bajuszt próbál növeszteni? – Az oldalak kicsit foltosak lettek. Igazán nem kellett volna ilyen óvatlannak lennem, különösen egy könyvvel nem! És a jegyzetfüzetem is egy kicsit nedves lett! De szerencsére nem folyt el a tinta. Minden olvasható maradt, de igazán nem ártana valami védőtokot fabrikáltatnom neki... – lassan összeráncolta a homlokát, és hosszú, vaskos szemöldöke vége egészen az arcára lógott. – Fáradtak tűnsz, Rand! Fáradtnak tűnik, Min!

– Túl sok mindent vállalt magára, de most épp pihen – mondta Min védekezően, és Rand elmosolyodott. Egy egészen kicsit. Min mindig meg fogja védeni, még a barátaik előtt is. – Most már pihensz, birkapásztor! – tette hozzá a lány. Elengedte Loial kezét, és a csípőjére tette az öklét. – Ülj le, és pihenj! Ó, Loial, te is ülj már le! Be fog görcsölni a nyakam, ha egyfolytában felfelé kell bámulnom!

Loial felcsuklott, úgy nevetett – mintha csak egy bika nyögött volna egyet –, aztán kétkedve vizsgálgatni kezdte a magas támlájú székeket. Hozzá képest gyerekbútornak tűntek.

– Birkapásztor! Nem is tudod, Min, hogy milyen jó, hogy hallom, hogy birkapásztornak nevezed! – óvatosan leült. Az egyszerűen faragott szék megnyikordult a súlya alatt, és az ogier térde szinte az orráig ért, úgy meg kellett görnyednie. – Bocsáss meg, Rand, de ez olyan mulatságos, és az elmúlt hónapokban nem igazán volt min nevetnem! – A szék elbírta az ogiert. Loial sietve az ajtóra nézett, és a kelleténél kicsit hangosabban hozzátette – Karldinnak nincs valami jó humorérzéke!

– Nyugodtan beszélhetsz – mondta Rand. – Biztonságban vagyunk egy... egy védőkör mögött! – Majdnem azt mondta, hogy egy pajzs védelmében, ami nem ugyanaz volt. Csak épp ő tudta, hogy mégis ugyanaz.

Ő maga túlságosan is fáradt volt ahhoz, hogy leüljön, éppúgy, ahogy a legtöbb éjszaka túlzottan kimerült volt, hogy könnyen elaludjon, úgyhogy csak megállt a kandalló előtt. A kéményen bedudáló szél meg-megtáncoltatta a jókora hasábokon lobogó lángokat, de a mennydörgés mintha egyre távolabbról robajlott volna. Talán múlóban volt a vihar. A háta mögött összekulcsolta a kezét, és elfordult a tűztől.

– Mit mondtak az Öregek, Loial?

Loial ahelyett, hogy rögtön válaszolt volna, először Minre nézett, mintha a lánytól várna segítséget vagy bátorítást. A lány egy kék karosszék szélén egyensúlyozott, keresztbe vetett lábakkal, rámosolygott az ogierre, és kurtán biccentett egyet. Loial olyan nagyot sóhajtott, minta szél tört volna elő egy mély barlangból.

– Karldinnal minden egyes steddinget végiglátogattunk, Rand! A Shangtai steddinget kivéve persze. Oda én nem mehettem volna be, de mindenhol hagytam nekik üzenetet, ahol jártunk, és Daiting igazán nincs messze Shangtaitól. Valaki csak elviszi nekik! És különben is, a Nagy Tönk Shangtaiban találkozik, és oda tömegével mennek majd az ogierek. Ezer éve nem volt rá példa, hogy összehívták volna a Nagy Tönköt, azóta nem, hogy ti, emberek, a Százéves háborúval voltatok elfoglalva, és most Shangtaira ért a rendezés feladata. Alighanem valami nagyon fontosról fognak beszélni, de nekem senki sem volt hajlandó megmondani, hogy mi lehet. Sosem árulnak el semmit a Tönkökről, hacsak nincs szakállad! – morogta, és ismét babrálni kezdte az arcán serkenő, ritkás borostát. Láthatóan igyekezett behozni ezt a hiányosságot, bár egyelőre még nem tűnt túl valószínűnek, hogy sikerülne neki. Loial már több mint kilencven éves volt, de az ogierek körében még kölyöknek számított.

– Az Öregek? – kérdezte Rand türelmesen. Az embernek türelmesnek kellett lennie Loiallal, akárcsak a többi ogierrel. Nem úgy látták a dolgokat, mint az emberek. Eleve, az emberek között ki tartaná még számon ezer év után is, hogy kire jut a sor egy esemény megrendezésében? És Loial egészen beleveszett mondandója részleteibe, ha hagyták. Egészen beleveszett.

Loial füle megremegett, és az ogier ismét Minre nézett. A lány ismét bátorítóan rámosolygott.

– Nos, mint mondtam, Shangtai kivételével minden egyes steddinget meglátogattunk. Karldin nem volt hajlandó bejönni velem. Inkább aludt a bokrok alatt minden áldott éjszaka, mint hogy akár egy pillanatra el legyen vágva a Forrástól! – Rand nem szólt egy szót sem, de Loial felemelte a kezét a térdéről, és széttárt tenyérrel intett. – Tudom, Rand, már rá is térek a lényegre! Megtettem, amit csak lehetett, de nem tudom, hogy ez elég lesz-e? A határvidéki steddingekben azt mondták, hogy menjek haza, a gondolkozást meg hagyjam a bölcsebb és öregebb koponyákra. Shadoonban és Maroonban, az árnyparti steddingekben is ezt a választ kaptam. A többi stedding beleegyezett abba, hogy őrzi az Átjárók kapuit. Nem hiszem, hogy komolyan elhitték volna, hogy veszély fenyegeti őket, de beleegyeztek, úgyhogy nyugodt lehetsz, hogy mindig megfigyelik. És egészen biztos vagyok benne, hogy valaki figyelmezteti Shangtait. A Shangtai Öregei sosem örültek neki, hogy ott egy Átjáró közvetlenül a stedding mellett. Haman Öreg vagy ezerszer megmondta, hogy veszélyes. Tudom, hogy ők is bele fognak egyezni abba, hogy őrizzék!

Rand lassan bólintott. Az ogierek sosem hazudtak, vagy legalábbis az a pár, aki megpróbálkozott vele, olyan szánalmasan felsült, hogy ritkán kísérelte meg még egyszer. Egy ogier szavát olyan komolyan lehetett venni, mint egy ember esküjét. Az Átjárókat őrizni és figyelni fogják. Kivéve azokat, amik a Határvidéken, és az Amadiciától és Tarabontól délre fekvő hegyekben vannak. Az Átjárókon kapuról kapura végig lehetett utazni a világot a Világ Gerincétől az Aryth óceánig, a Határvidéktől a Viharok Tengeréig, egy különös világban, ami mintha az időn kívül, vagy inkább az idő mellett létezett volna. Két napi gyaloglás az Átjárókban száz, vagy ötszáz mérföldet is jelenthetett, attól függően, hogy milyen úton indult el. És ha vállalta a veszélyeit. Az Átjárókban könnyen a halálát lelhette bárki, és akkor még szerencséje volt. Az Átjárókat réges-rég átitatta a sötét és a rontás. A Trallokok nem törődtek vele, különösen akkor nem, ha Myrddraalok hajtották őket. A trallokok csak az ölés örömével törődtek, különösen, ha Myrddraalok hajtották őket. És kilenc Átjárókapu őrizetlen marad, és azzal a veszéllyel fenyeget, hogy bármikor megnyílhat, és tízezrével özönölhetnek át rajta a trallokok. De a stedding segítsége nélkül lehetetlen volna őrizni ezeket. Az emberek jelentős része már nem is hitt abban, hogy az ogierek léteznének, és azok közül, akik tudták, hogy vannak ilyen lények, kevesen avatkoztak volna bele kéretlenül az ügyeikbe. Talán az asha'manekkel megoldhatná, már ha van elég asha'man, akiben még megbízhat...

Hirtelen észrevette, hogy nem csak ő tűnik fáradtnak. Loial is kimerültnek és nyúzottnak látszott. A kabátja gyűrött volt, és lógott rajta. Egy ogiernek veszedelmes volt sokáig a steddingeken kívül maradnia. Loial már jó öt éve elhagyta az otthonát. Talán azok a röpke kis látogatások, amikre az elmúlt hónapban visszatért az ogierek közé, nem bizonyultak elégnek.

– Talán most haza kellene menned, Loial! Shangtai stedding csak pár napi járóföldre van innen!

Loial széke megcsikordult, ahogy az ogier hirtelen kihúzta magát. A füle egyenesen az égnek meredt, és roppant riad arccal nézett maga elé.

– Anyám ott lesz, Rand! Ő neves Szónok! Sosem hagyna ki egy Nagy Tönköt!

– Nem érhetett még oda a Folyóközből! – mondta Rand. Loial anyja állítólag híres gyalogló is volt, de azért még az ogierek képességeinek is megvoltak a határai.

– Te nem ismered anyámat, Rand! – mormolta Loial sötéten. Olyan volt, mintha egy mély hangú dobon görgetnének egy nagy követ. – Erith is ott lesz vele! Hidd el!

Min az ogier felé hajolt, és a szeme veszedelmesen csillogott.

– Mindig olyan furcsákat mondasz Erithről. Tudom, hogy feleségül akarod venni, hát akkor miért menekülsz előle?

Rand a kandalló mellől nézte a lányt. Házasság. Aviendha egészen biztosra vette, hogy feleségül veszi őt is, Elayne-t is, és Mint is, az aiel szokásoknak megfelelően. És mintha Elayne is elfogadta volna ezt az ötletet, bármilyen képtelenségnek tűnt is. De Min mit gondol a dologról? Sosem mondott semmit. Nem lett volna szabad hagynia, hogy megkössék. A kötés teljesen elborítja őket fájdalommal, amikor majd meghal.

Loial fülei most már aggodalmában remegtek. Az ogierek részint a fülük miatt voltak rossz hazudozók. Békítően intett a kezével, mintha Min lenne a nagyobb kettejük közül.

– Igen, Min, feleségül akarom venni, hát még szép, hogy feleségül akarom venni! Erith csodaszép, és nagyon okos! Meséltem már, hogy milyen érdeklődve hallgatta végig, mikor arról magyaráztam neki, hogy... Hát persze, hogy meséltem! Mindenkinek elmesélem, akivel csak találkozom! És feleségül akarom venni! Csak még nem most. Tudod, Min, nálunk ez nem úgy megy, mint nálatok, embereknél! Te mindent megteszel, amit csak Rand kér tőled. Erith elvárná tőlem, hogy letelepedjek, és maradjak otthon. A feleségek sosem hagyják, hogy a férjük pár napnál hosszabb időre elmenjen otthonról. És be kellene fejeznem a könyvemet, de hát hogyan tehetném meg, ha nem látnék mindent, amit Rand tesz? Így is biztos vagyok benne, hogy rengeteg mindent csinált, mióta otthagytam Cairhienben, és tudom, hogy sosem fogom tudni rendesen leírni mindet! Erith egészen egyszerűen nem értené meg! Min! Min, ugye nem haragszol rám?

– Miből gondolod, hogy haragszom? – kérdezte a lány hűvösen. Loial nagyot sóhajtott, és olyan egyértelműen megkönnyebbült, hogy Rand kis híján döbbenten nézte. A Fényre, az ogier azt hitte, hogy ez azt jelenti, hogy a lány nem dühös rá! Rand tudta, hogy eléggé a sötétben tapogatódzik, ha a nőkről van szó, még Minnel kapcsolatban is – talán Minnel kapcsolatban különösen –, de Loialnak még sokat kell tanulnia, mielőtt feleségül venné ezt az Erithet! Különben a nő megnyúzza, mint egy beteg kecskét! De talán jobb is lenne kimenekíteni a szobából, még mielőtt Min megtenné Erith helyett! Rand megköszörülte a torkát.

– Gondolkozz rajta holnap reggelig, Loial – mondta. – Talán addigra mégis inkább menni támad kedved! – Egy része azt kívánta, bárcsak Loial hazamenne. Az ogier már így is túl sokáig volt el otthonról. A másik része viszont... Használhatná Loialt, ha mindaz igaz, amit Alivia a seanchanokról mesélt. Néha undorodott saját magától. – És különben is, most már beszélnem kellene Bashere-al! És Logainnel is! – A szája megfeszült, mikor ezt kimondta. Mi a Fényt csinál Logain az asha'manek feketéjében?

Loial nem kelt föl. Az arckifejezése még borongósabb lett, hátrasunyta a fülét, és a szemöldöke szinte az állára lógott.

– Rand, van valami, amit el kell mondanom neked! Azokról az aes sedai-okról van szó, akik velünk együtt érkeztek!

Odakinn újult erővel fénylettek fel a villámok miközben az ogier folytatta, és a mennydörgés hangosabban robajlott, mint valaha. Volt olyan vihar, ahol a pillanatnyi enyhülés csak azt jelentette, hogy a java még hátravan.

Mondtam neked, hogy addig öld meg mindet, amíg még van rá esély, kacagott a fejében Lews Therin. Mondtam neked!

– Biztos vagy benne, hogy megkötötték őket, Samitsu? – kérdezte Cadsuane határozottan. És épp elég hangosan ahhoz, hogy az udvarház fölött tomboló viharban is hallani lehessen. A mennydörgés és a villámlás most kifejezetten illett a hangulatához. A legszívesebben hörgött volna. A neveltetése és a tapasztalata java részére szüksége volt ahhoz, hogy nyugodtan üljön, és békésen kortyolgassa a gyömbérteát. Már nagyon hosszú ideje nem hagyta, hogy eluralkodjanak rajta az érzelmei, de most a legszívesebben beleharapott volna valamibe. Vagy valakibe.

Samitsu is egy porcelán teáscsészét tartott a kezében, de még egy kortyot sem ivott belőle, és nem ült le, bár Cadsuane hellyel kínálta. A karcsú nővér elfordult a bal oldali kandallótól, ahol eddig a lángok táncát nézte, és sötét hajában felcsendültek a kis ezüstcsengők, ahogy megrázta a fejét. Nem vesződött azzal sem, hogy megszárítsa a haját, ami most vizesen és súlyosan tapadt a hátára. Mogyorózöld szeme bizonytalanul csillogott.

– Ez nem valami olyasmi, amit megkérdezhetnék egy másik nővértől, nem gondolod, Cadsuane? Ők meg még szép, hogy nem mondták el nekem. Ki dicsekedne az ilyesmivel? Először azt hittem, ők is úgy tettek, mint Merise és Corele. És szegény Daigian – az arcán átvillant az együttérzés. Tökéletesen tudta, miféle kínokat áll most ki Daigian, miféle veszteséget szenvedett. Minden nővér, aki túl volt már az első őrzőjén, ismerte ezt az érzést. – De egyértelmű, hogy Toveine és Gabrelle mindketten Logainnel vannak. Azt hiszem, Gabrelle vele is hál. Ha valaki megkötötte a másikat, hát akkor ezúttal a férfiak voltak azok!

– Szerepcsere – motyogta Cadsuane a teájába. Volt, aki szerint a szerepcsere volt a tisztességes küzdelem alapfeltétele, de Cadsuane sosem hitt abban, hogy tisztességesen kellene küzdenie. Valaki vagy küzdött, vagy nem, és mindig harcról volt szó, nem gyerekes játékokról. A tisztesség azoknak volt fenntartva, akik biztonságban álltak a nézőtéren, és halkan beszélgettek, míg más a vérét ontotta a porondon. Sajnos azonban keveset tehetett azon kívül, hogy megpróbálja valahogy kiegyensúlyozni a dolgokat. És az egyensúly nem mindig volt azonos a tisztességes küzdelemmel. Miféle őrült kavarodássá kezdett ez fajulni! – Örülök, hogy legalább figyelmeztettél, mielőtt szembe kell néznem Toveine-el és a többiekkel, de azt akarom, hogy holnap reggel azonnal térj vissza Cairhienbe, amint csak lehet!

– Semmit nem tehettem, Cadsuane! – mondta Samitsu keserűen. – Az emberek egyik fele megkérdezte Sashalle-t, ha utasítottam őket valamire, hogy ő vajon egyetért-e vele, a másik felük meg egyenesen a szemembe vágta, hogy már másképp rendelkezett. Bashere rábeszélte, hogy engedje el az őrzőket, bár fogalmam sincs róla, hogy egyáltalán honnan szerzett róluk tudomást, és Sashalle rábeszélte Sorileát, hogy engedjen neki, és én semmit sem tehettem, hogy megállítsam őket. Sorilea úgy viselkedett, mintha lemondtam volna a feladatomról! Nem érti meg, és egyértelművé tette, hogy bolondnak tart. Semmi értelme sincs visszamennem, hacsak nem akarod, hogy Sashalle után vigyem a kesztyűjét, ha sétálni menne!

– Azt akarom, hogy figyeld meg Sashalle-t, Samitsu! Ennyit, és semmi többet! Tudni akarom, hogy a Sárkányhoz hű nővérek mit csinálnak, ha sem én, sem pedig a Tudós Asszonyok nem figyelik őket korbáccsal a kezükben! Mindig is jó megfigyelő voltál! – A türelem nem tartozott az erősségei közé, de Samitsuhoz néha nagy türelem kellett. A Sárga nővér kiváló megfigyelő volt, kellően okos és erős akaratú az esetek többségében, arról nem is beszélve, hogy ő volt a legjobb élő Gyógyító, míg csak Damer Flinn fel nem tűnt a színen, de olykor a lehető legdöbbenetesebb önbizalomhiány-rohamok törtek rá. Samitsut sosem lehetett büntetéssel kényszeríteni valamire, de pár vállveregetéssel látványos eredményeket lehetett elérni nála, és nevetséges lett volna nem a legműködőképesebb utat választani. Amint Cadsuane az emlékezetébe idézte, hogy milyen okos, hogy micsoda kiváló Gyógyító – Samitsunál erre mindig nagy szükség volt; a Sárga nővér akkor is kétségbeesett, ha egy holtat nem tudott meggyógyítani –, hogy milyen ügyesen intéz el mindent, az arafeli nővér is összeszedte magát lassan. Az önbizalma is visszatért.

– Biztos lehetsz benne, hogy Sashalle harisnyát sem válthat anélkül, hogy én ne tudnék róla! – mondta határozottan. Igazából Cadsuane be sem érte volna kevesebbel. – De ha nem bánod, szeretném megtudni – most, hogy visszatért az önbizalma, Samitsu hangjában már épphogy csak nyoma maradt a kellő udvariasságnak. A nő nem volt az a kifejezett nebántsvirág, csak olyankor volt érzékeny, ha épp megingott a magába vetett hite –, mit kerestek itt, Tear legeldugottabb részében? Mit tervez az ifjú al'Thor? Vagy jobban szólva mire szeretnéd rávenni?

– Valami nagyon veszedelmesre készül – válaszolta Cadsuane. Odakinn felszikrázott egy villám, és az elágazó, ezüst vonalak mögött majdnem olyan sötét volt az ég, mintha késő éjszaka lett volna. Cadsuane pontosan tudta, mit tervez a kölyök. Csak azt nem tudta, hogy vajon meg kell-e akadályoznia benne?

– Ennek véget kell vetni! – mennydörögte Rand, és az odakinn felharsanó dübörgés is mintha csak az ő szavait erősítette volna. Ledobta a kabátját ezelőtt a beszélgetés előtt, és feltűrte az inge ujját, hogy az alkarjára csavarodó, skarlátvörös és aranyszín sárkányok, melyek feje a kézfején nyugodott, jól látsszanak. Azt akarta, hogy az előtte ülő férfi egyetlen pillanatra se feledhesse el, hogy ő az Újjászületett Sárkány. De most ökölbe szorította a kezét, mert csak úgy tudta megállni, hogy ne engedjen Lews Therin őrülten sikoltozó követelésének, és ne fojtsa meg itt helyben ezt az átkozott Logain Ablart! – Semmi szükségem nincs arra, hogy háborúba keveredjek a Fehér Toronnyal, és ti átkozott asha'manek átkozottul nem rángattok bele egy háborúba a Fehér Toronnyal! Érthetően elmagyaráztam?

Logain keze könnyedén nyugodott kardja hosszú markolatán, és a férfi még csak meg sem rezzent. Nagydarab ember volt, bár nem akkora, mint Rand, és nyugodt tekintetéből senki sem gondolta volna, hogy épp most szidták össze, és épp most vonták felelősségre. Az ezüst kard és a vörös-arany Sárkány élénken szikrázott fekete kabátja magas gallérján, ami úgy nézett ki, mintha frissen vasalták volna.

– Azt parancsolja, hogy engedjük el őket? – kérdezte nyugodtan. – Az aes sedai-ok is elengedik azokat, akiket megkötöttek a mieink közül?

– Nem! – válaszolta Rand kurtán. És keserűen. – Ami megtörtént, azon már nem lehet változtatni!

Merise olyannyira megdöbbent, mikor felvetette neki, hogy elengedhetné Narishmát, mintha azt mondta volna, hogy hagyjon az út szélén egy magatehetetlen kutyakölyköt. És Rand gyanította, hogy Flinn majdnem olyan elszántan küzdene azért, hogy ne szakítsák el Corele-től, mint a nővér azért, hogy megtarthassa az öreg asha'mant; szinte biztosra vette, hogy most már több van kettejük között, mint a kötés. No persze ha egy aes sedai megköthetett egy fókuszálni képes férfit, ki mondhatott volna ellent annak, hogy egy csinos nő beleszeretne egy roskatag vénemberbe?

– De ugye megértetted, miféle bajt kevertetek? Jelen pillanatban Elaida egyetlen fókuszálni képes férfit hagyna csak életben, engem, és engem is csak az Utolsó Csatáig, nem tovább! De ha egyszer tudomást szerez erről, kétszer olyan elszántan küzd majd azért, hogy mindannyitokat holtan lásson, bármibe is kerül az neki! Nem tudom, hogy a másik társaság mit szól majd ehhez, de Egwene mindig is keményen alkudozott! Lehet, hogy minden egyes aes sedai-ért fel kell ajánlanom egy asha'mant, amíg ugyanannyit nem kötnek meg, mint ti! Persze csak ha nem döntenek úgy, hogy mindegyikőtöknek meg kell halnia, amilyen gyorsan csak lehet! Ami megtörtént, az megtörtént, de több ilyenről szó sem lehet!

Logain minden egyes szónál kicsit merevebben húzta ki magát, de állta Rand tekintetét. A napnál is világosabb volt, hogy szándékosan nem vesz tudomást a szobában tartózkodó többi emberről. Min nem akart részt venni ezen a beszélgetésen, és elment, hogy olvasgasson egy keveset; Rand egy árva szót nem értett Herid Fel könyveiből, de a lány érdekesnek találta őket. Ahhoz azonban Rand ragaszkodott, hogy Loial okvetlenül maradjon itt, bár az ogier úgy tett, mint akit csak a kandallóban táncoló lángok érdekelnek. Kivéve, mikor kétségbeesetten az ajtóra pislogott, szőrös füle vadul megremegett, és láthatóan azon gondolkozott, hogy hogyan tudna feltűnés nélkül kiosonni ebben a nagy viharban. Davram Bashere még a valódi termeténél is kisebbnek tűnt az ogier mellett. Az őszülő hajú, ferde szemű férfinak merész sasorra volt, és vastag bajsza. Az ő oldalán is kard lógott, bár nem olyan hosszú, mint Logainén, és enyhén ívelt volt. Bashere többet nézett a kupája mélyén kavargó borba, mint bárhova máshova, de ahányszor csak Logainre pillantott, önkéntelenül is végigfuttatta az ujját a kardja markolatán. Rand legalábbis úgy vélte, önkéntelenül teszi.

– Taim parancsolta – mondta Logain hidegen, és láthatóan nem esett jól neki, hogy ekkora közönség előtt kell magyarázkodnia. Hirtelen a ház mellé csapott be egy villám, és a betegesen fehér fény sötét álarccá fakította a férfi vonásait. – Azt hittem, öntől kapta az utasítást! – A szeme egy kicsit Bashere felé villant, és a szája megfeszült. – Taim meglehetősen sok mindent tesz, amiről az emberek azt hiszik, hogy ön utasította – folytatta vonakodva –, de a saját tervein dolgozik. Flinn, Narishma és Manfor a szökevények listáján vannak, akárcsak az összes többi asha'man, akiket maga mellett tartott! És van egy húsz, harminc fős csoportja, csupa talpnyaló, akiket ritkán enged el maga mellől, és magánórákat ad nekik. Minden egyes férfi, aki kiérdemelte a Sárkányt, közéjük tartozik, csak én nem, és tőlem is megtagadta volna a jelet, ha meri. Édes mindegy, hogy eddig mit tett, uram, ideje lenne a Fekete Toronyra fordítani a figyelmét, mielőtt Taim még jobban megosztja, mint amennyire a Fehér Torony kettészakadt! És ha így lesz, azt fogja látni, hogy az emberek többsége hozzá hűséges, nem pedig önhöz! Őt ismerik. A többség még csak nem is látta önt!

Rand ingerülten tűrte le az inge ujját, és lerogyott egy székbe. Logaint egyáltalán nem érdekelte, hogy mit vitt végbe. A fickó tudta, hogy a saidin újra tiszta, de nem hitte el, hogy Rand, vagy bármelyik más halandó ember tisztította meg. Vajon azt hitte, hogy a Teremtő döntött úgy, hogy mégis kinyújtja irgalmas jobbját, és háromezer szenvedéssel telt év után megkönyörül rajtuk? A Teremtő megalkotta ezt a világot, aztán magára hagyta az embereket, hogy csináljanak vele, amit akarnak – ha úgy tetszik, valósítsák meg a földi paradicsomot, ha kedvük van, változtassák a Végzet Vermévé! A Teremtő számtalan világot alkotott, elnézte, ahogy virágzanak vagy elpusztulnak, és utána továbbment, és újabb világokat teremtett. Egy kertész sem sírt, ha lehullott egy virágszirom.

Egy pillanatra Rand úgy vélte, hogy ez csak Lews Therin véleménye lehet. Ő sosem gondolt így a Teremtőre, vagy bármi másra, legalábbis nem emlékezett ilyesmire. De érezte, ahogy Lews Therin egyetértően bólogat, mintha csak egy idegen véleményét hallgatta volna. De ő semmiképp sem gondolt volna ilyesmiket Lews Therin előtt... Mennyi különbség volt még kettejük között?

– Taimnak várnia kell – mondta fáradtan. Meddig várathatja Taimot? Meglepődött, hogy Lews Therin nem kezdi őrjöngve követelni az asha'man vezér halálát. És azt kívánta, bárcsak ettől jobban érezné magát.

– És Bashere, te csak azért jöttél ide, hogy biztonságban átkísérd hozzám Logaint, vagy azért, hogy beszámolj arról, hogy valaki leszúrta Dobraine-t? Vagy talán neked is lenne valami fontos feladatod, amit el kell intéznem?

Bashere felvonta a szemöldökét Rand hangnemét hallva, és megfeszült az állkapcsa, mikor Logainre nézett, de egy pillanattal később olyat horkantott, hogy vastag bajsza is beleremegett.

– Két ember kirabolta a sátramat – mondta, és letette a boroskupáját a fal mellett álló faragott kék asztalkára –, az egyiküknél egy levél is volt, amiről meg mertem volna esküdni, hogy én írtam, ha nem emlékeztem volna rá, hogy sosem tettem ilyet. Egy parancs, amiben az állt, hogy „bizonyos tárgyakat” el kell szállítani a táborból. Loial azt mondta, hogy azoknál a fickóknál, akik megkéselték Dobraine-t, ugyanilyen felhatalmazás volt, látszólag Dobraine keze írásával. Egy vak ló is látná, hogy mit keresnek, ha gondolkozna egy kicsit! Dobraine és én vagyunk a legvalószínűbb jelöltek, akikre rábízhattad a pecséteket. Három pecsét van nálad, és azt mondod, hogy hármat már feltörtek. Talán az Árnyék tudja, hogy hol van a hetedik!

Loial elfordult a kandallótól, mikor a saldaeai megszólalt, a füle mereven az égnek meredt, és most kitört belőle a rémület.

– Ez komoly dolog, Rand! Ha valaki az összes pecsétet feltöri a Sötét Úr börtönén, vagy talán ha csak még egyet vagy kettőt megsemmisít, a Sötét Úr kiszabadulhat! Még te sem szállhatsz szembe vele! Mármint úgy értem, hogy tudom, hogy a Próféciák szerint épp ezt kell tenned, de ez nyilván csak valami szófordulat!

Ez még Logain érdeklődését is felkeltette, és a férfi úgy méregette Randet, mintha csak azt akarná eldönteni, hogy milyen esélyekkel állna ki a Sötét Úr ellen.

Rand hátradőlt a székben, és figyelt, hogy ne lehessen rajta észrevenni, milyen kimerült. A Sötét Úr börtönének pecsétjei az egyik oldalon, Taim és az asha'manek esetleges lázadása a másikon. Vajon máris feltörték volna a hetedik pecsétet? Talán az Árnyék már az Utolsó Csata nyitó lépéseire készül?

– Egyszer mondtál nekem valamit, Bashere! Ha az ellenséged két célpontot is felkínál...

– Csapj le egy harmadikra! – fejezte be Bashere készségesen a mondatot, és Rand bólintott egyet. Már amúgy is eldöntötte. A mennydörgés úgy megrázta az ablakokat, hogy az üveg hangosan megcsendült. A vihar egyre erősödött. – Nem tudok egyszerre harcolni az Árnyék és a seanchanok ellen! Titeket hármatokat követségbe küldelek, hogy kössetek fegyverszünetet a seanchanokkal!

Bashere és Logain döbbenten hallgattak. Aztán egyszerre kezdtek el beszélni, mind a ketten túl akarták kiabálni a másikat. Loial csak úgy nézett maga elé, mint aki mindjárt elájul.

Elza összerezzent, de tovább hallgatta Fearli beszámolóját arról, hogy mi minden történt Cairhienben, mióta elmentek. Nem a férfi durva hangja zavarta ennyire. Utálta a villámokat, és azt kívánta, bárcsak éppúgy védőkört tudna szőni az erőszakosan megvillanó fények ellen, mint ahogy a hallgatódzók ellen levédte a szobáját. Senki sem gondolta volna különösnek, hogy így védi a magánéletét, hiszen az elmúlt húsz évet azzal töltötte, hogy mindenkit igyekezett meggyőzni arról, hogy feleségül ment a fakó hajú férfihoz. Fearil kellemetlen hangja dacára is olyasfajta férfi volt, akihez bárki szívesen hozzáment volna: magas, karcsú, és meglehetősen jóképű. A szája sarkában az a durva vonás csak még vonzóbbá tette, de tényleg! Persze lehet, hogy volt, aki különösnek tartotta, hogy Elzának még sosem volt egyszerre több őrzője, de nem tartotta valószínűnek, hogy ezt bárki végiggondolta volna. De hát nehéz volt akárcsak egyetlen egy megfelelő férfit is találnia egyszerre! Bár talán itt lenne az ideje újra elkezdenie keresni...? A villám ismét bevilágított az ablakon.

– Igen, igen, elég már! – szakította félbe végül a férfit. – Jól csináltad, Fearil! Valóban furcsán vette volna ki magát, ha te lettél volna az egyetlen őrző, aki nem akarja megkeresni az aes sedai-át! – A kötésen őszinte megkönnyebbülés cikázott át. Elza igen szigorúan vette, ha valaki nem engedelmeskedett az utasításainak, és bár a férfi is tudta, hogy nem ölheti meg, vagy legalábbis hogy nem ölné meg, a büntetéshez csak annyira kellett elfednie a kötést, hogy ne osztozzon a férfi fájdalmában. És egy kis védőkör, hogy ne hallja, hogy hogyan sikoltozik. A sikoltozást majdnem annyira utálta, mint a villámokat. – Tulajdonképp még jó is, hogy itt vagy velem – folytatta. Milyen kár, hogy Ferát továbbra is fogva tartották az aiel vadak, bár először ki kellene kérdeznie a Fehér nővért, hogy pontosan miért is esküdött hűséget az Újjászületett Sárkánynak, mielőtt megbízhatna benne. A cairhieni út kezdetéig azt sem tudta, hogy bármi közös van benne és Ferában. Milyen kár, hogy a tulajdon szívéből senki sincs vele, de hát csak őt küldték el Cairhienbe, és Elza legalább annyira nem kérdőjelezte meg a kapott utasításokat, mint ahogy Fearil sem kérdezte meg, mit miért parancsol neki. – Azt hiszem, pár embernek nemsokára meg kellene halnia! – Amint kitalálta, hogy kinek! Fearil engedelmesen meghajtotta a fejét, és a kötésen hirtelen öröm áradt át. A férfi nagyon szeretett ölni. – Időközben pedig mindenkit megölsz, aki fenyegeti az Újjászületett Sárkányt!

Végtére is minden teljesen világossá vált előtte, miközben még ő maga is az aiel vadak fogságában volt. Az Újjászületett Sárkánynak el kellett jutnia a Tarmon Gai'donra, vagy másképp hogyan győzhette volna le ott a Sötétség Nagyura?

Huszonötödik fejezet

Mikor kellenek az ékszerek

Perrin türelmetlenül járkált fel-alá a sátor padlózatául szolgáló virágmintás szőnyegeken, és bele-beleborzongott, olyan kényelmetlenül érezte magát a sötétzöld selyemkabátban, ami alig volt rajta, mióta Faile megvarratta. A nő azt mondta, hogy a díszes ezüst hímzés pompásan kiemeli a vállait, de a széles bőröv, amiről a fejszéje lógott, és a fejsze maga is, olyan egyszerű volt, hogy csak még jobban kihangsúlyozta, hogy Perrin nem más, mint egy bugris, aki szeretne többnek látszani. Néha még jobban felrángatta a kesztyűjét, máskor mérgesen meredt a szőrmével szegett köpenyre, ami ott lógott az egyik szék támláján, és csak arra várt, hogy felvegye. Kétszer is kicibált egy darab papírt a ruhája ujjából, és széthajtogatta, hogy úgy tanulmányozza Malden hevenyészett térképét, miközben fel-alá masírozott. Faile-t ebben a városban tartották fogva. Jondyn, Get és Hu utolérték Malden menekülő lakosait, de semmi más hasznosat nem sikerült kiszedni belőlük, csak ezt a térképet, és már az is komoly feladat volt, hogy egyáltalán valakit rávegyenek, hogy addig megálljon, amíg kikérdezik. Azok akik elég erősek lettek volna a harcra, már vagy halottak voltak, vagy a gai'shainok fehér ruháját viselték, és a shaidók táborában raboskodtak; csak azok menekülhettek, akik túl öregek voltak, túl fiatalok, betegek vagy bénák. Jondyn beszámolója szerint a puszta gondolatra, hogy valaki megállítaná és arra kényszerítené őket, hogy visszatérjenek Malden alá, és harcolni kezdjenek, megszaporázták a lépteiket, hátha hamarabb Andor biztonságába érhetnek. A térkép egyfajta kirakós játéknak tűnt; az utcák labirintusa, az erőd, és az északkeleti sarokban a nagy víztároló... Csábító lehetőségek rejlettek mindenütt. De persze csak akkor voltak lehetőségek, ha Perrin kitalálja, hogy mihez kezdjen azzal a még nagyobb kirakós játékkal, amit nem rajzoltak rá a térképre – a Malden büszke falai körül táborozó, több tízezres shaidó sereggel, a négy vagy ötszáz fókuszálni képes shaidó Tudós Asszonyról nem is beszélve. Úgyhogy a térképet újra csak visszagyűrte a kabátja ujjába, és tovább járkált fel-alá. A vörös csíkos sátor majdnem annyira felbőszítette, mint a térkép, és fájóan martak belé a bútorok is; az aranyozott, összehajtható székek, a mozaikkal kirakott asztalka, amit nem lehetett összecsukva szállítani, az állótükör, a tükrös mosdóállvány, mi több, a rézpántos utazóládák is, amik szép sorban álltak a külső fal mellett. Odakinn még alig derengett valami fény, és mind a tizenkét lámpát meggyújtották, csak úgy szikráztak a tükreik. A parázstartók, amik elűzték az éjszaka hidegét, még mindig adtak némi kis meleget. Faile két kedvenc selyem faliképét is előhozatta és felakasztotta a sátor mennyezeti nádjaira, csak úgy sorjáztak rajtuk a virágok és a madarak. Lamgwinnal formára vágatta a szakállát, leborotváltatta az arcát és a nyakát; megmosakodott és tiszta ruhát vett fel. Úgy rendezett el mindent, mintha Faile bármelyik pillanatban visszatérhetne a lovaglásból. Úgy, hogy bárki, aki ránéz, egy Fényverte uraságot lásson, és érezze, hogy milyen magabiztos, és őt is hasonló önbizalom töltse el. És minden egyes darab csak arra emlékeztette, hogy Faile nem csak kilovagolt. Lehúzta az egyik kesztyűjét, belenyúlt a kabátja zsebébe, és végigfuttatta az ujját az oda gyömöszölt nyersbőr madzagon. Most már harminckét csomó volt rajta. Nem kellett külön emlékeztetni rá, hány éjszaka telt el azóta, de néha egész éjjel csak hevert az ágyban, ahol nem volt ott Faile, és a csomókat számolgatta. Valahogy mintha ez lett volna az egyetlen kapocs kettejük között. És különben is, a virrasztás jobb volt, mint a rémálmok.

– Ha nem ülsz le, akkor még Neald segítségével is túl fáradt leszel ahhoz, hogy So Haborig ellovagolj! – mondta Berelain, és a hangja egész vidáman csengett. – Én már abba is belefáradok, hogy téged nézlek!

Perrin nagy nehezen megállta, hogy ne nézzen rá dühösen. Mayene Úrnője sötétkék selyem lovaglóruhában, opálokkal díszített, vastag aranylánccal a nyakában és Mayene keskeny, szárnyaló arany héját ábrázoló koronájával a homlokán az egyik összecsukható széken ült, bíborvörös köpenye alá volt hajtogatva, a kezét pedig az ölében nyugtatta, vörös lovaglókesztyűjére fonva. Olyan nyugodtnak tűnt, mint egy aes sedai, és a szaga alapján... nagyon türelmes volt. Perrin nem értette, hogy a nő mostanában miért nem bűzlött úgy, mint egy éhes farkas, aki a bozótosba keveredett kövérkés bárányt lát, ha rápillant, de szinte már hálás volt neki ezért. Olyan jó volt, hogy valakivel beszélhet arról, hogy mennyire hiányzik neki Faile! Berelain meghallgatta, és együttérzést árasztott az illata.

– Itt akarok lenni, ha... mikor Gaul és a Hajadonok foglyokat hoznak! – a nyelvbotlás miatt éppolyan mérgesen ráncolta össze a szemöldökét, mint a késlekedésért. Úgy hangzik, mintha kételkedne benne, hogy így lesz! Előbb vagy utóbb úgyis fogságba ejtenek pár shaidót, bár ez láthatóan mégsem volt olyan egyszerű feladat. Semmi értelme nem volt foglyokat ejteni, ha nem hozhatták őket vissza a táborba, és a shaidók csak a többi aielhez képest voltak óvatlanok. Sulin is nagyon türelmes volt vele, mikor elmagyarázta neki a dolgot. De Perrinnek egyre inkább nehezére esett türelmesnek lennie.

– Hát Arganda meg hol késlekedik már megint? – mordult fel mérgesen.

Mintha csak ki kellett volna mondania a ghealdani nevét ahhoz, hogy megjelenjen, Arganda széttárta a sátor bejáratát. Az arca kőmerev volt, a szeme beesett. Épp olyan kialvatlannak tűnt, mint Perrin. Az alacsony fickón rajta volt ezüstözött mellvértje, de sisakot nem viselt. Aznap reggel láthatóan még nem borotválkozott, és az állán szürkés borosta serkent. Egyik páncélkesztyűs kezéből kövér kis pénzes zacskó fityegett, és fémesen megcsendült, mikor a férfi letette az asztalon heverő másik két erszény mellé.

– A királynő kincsesládájából – mondta savanyúan. Az elmúlt tíz napban ritkán mondott bármit is, ami nem volt savanyú. – A mi részünkre elég lesz, sőt, még sok is! Fel kellett feszítenem a zárat, és most három emberemmel őriztetem! Ez még a legjobbjuknak is nagy kísértést jelent, így, hogy a zár fel van törve!

– Jól van, jól van! – mondta Perrin, és megpróbált nem túl türelmetlennek hangzani. Egyáltalán nem érdekelte az sem, ha Arganda száz emberrel őriztette a királynője kincsesládáját. A három pénzes zacskó közül az övé volt a legkisebb, pedig minden egyes ezüst és aranydarabot beletett, amit csak talált, hogy kikövérítse. A vállára dobta a köpenyét, felkapta a pénzes erszényeket, és szinte félrelökte a másik férfit, hogy minél előbb kiléphessen a szürke reggeli levegőre. Bárhogy undorodott is a dologtól, a tábor kezdett állandó jelleget ölteni, bár senki nem így tervezte, és Perrin semmit sem tehetett ellene. A folyóköziek nagyobbik része most már sátrakban aludt. Halványbarna, agyonfoltozott vászonból készültek, nem voltak olyan szép, vörös csíkosak, mint az övé, de mindegyik elég nagy ahhoz, hogy elférjen benne nyolc-tíz ember. A férfiak szedett-vedett szálfegyverei az ajtónyílás előtt hevertek. A többiek zömök kis fonott, örökzöld kunyhókat faragtak az ideiglenes menedékül szolgáló bokrokból. A sátrak és a kunyhók a legjobb esetben is csak kacskaringós utcákat formáltak, és egyáltalán nem is emlékeztettek a mayenei vagy a ghealdani táborban látható szigorú sátorsorokra és oszlopokra, de ennek ellenére úgy nézett ki az egész, mint valami falu. A havat már utakká és ösvényekké taposták a fagyos időben. Mindegyik főzőtüzet kis kőszegély vette körbe, és kisebb-nagyobb csoportban álltak mellette az emberek, az orruk hegyéig beburkolózva a köpenyükbe és a csuklyájukba, hogy ne érezzék annyira a hideget. A reggelire vártak. Ma reggel is csak a fekete vaskondérok tartalma miatt hagyta el a tábort Perrin. Annyi ember vadászott a környéken, hogy szinte teljesen kipusztult a vad, és minden más is fogytán volt. Már ott tartottak, hogy a mókusok felhalmozott készleteit kutatták fel, makkot őröltek lisztnek, hogy valamivel kipótolják a gabonát, és amit így, tél végén találtak, az már a legjobb esetben is régi volt és száraz. A savanykás kotyvalék tulajdonképpen megtöltötte hasukat, de nagyon éhesnek kellett lenni ahhoz, hogy bárki is legyűrje. Perrin mégis csak olyan arcokat látott, akik mohón nézték a rotyogó kondérokat. Az utolsó kordék most csattogtak át a tábort körbevevő, vaskos, kihegyezett karóerdőn nyitott résen, és a cairhieni kocsisok mindegyike úgy kuporgott a bakon, a fülükbe húzott köpennyel, mint egy-egy zsák búza. A kordék tartalmát mind lepakolták a tábor közepén. Az üres kocsik meg-megrándultak, ahogy végigdöcögtek az első által vágott keréknyomban, és a hosszú sor egészen elveszett az erdőben. Perrin, Berelain és Arganda megjelenése keltett némi feltűnést, bár nem az éhes folyóköziek körében. Ó, egy páran óvatosan biccentettek Perrin felé – egyik-másik ostoba még meg is hajolt a maga esetlen módján! –, de a legtöbben még mindig igyekeztek nem ránézni, ha Berelain is a közelben volt. Idióták. Kőagyú idióták! Épp elég más ember volt azonban, akik a vörös csíkos sátortól nem messze gyülekeztek, vagy a többi sátor közt kígyózó utcácskákra szorultak. Egy szürke kabátos, fegyvertelen mayenei katona szaladt elő Berelain fehér kancáját vezetve, meghajolt, és tartotta úrnőjének a kengyelt.

Annuora már fenn ült kecses kis kancáján, ami majdnem olyan sötét volt, mint amilyen halványan Berelain hátasának szőre derengett. Vékony, gyöngyökkel átszőtt hajfonatai kibuggyantak csuklyája alól, és végigzúdultak a mellén, de az aes sedai mintha észre sem vette volna azt a nőt, akinek a tanácsadója volt. Merev háttal nézett az alacsony aiel sátrak felé, ahol semmi sem mozdult, csak keskeny, remegő füstcsíkok szálltak az ég felé a szellőzőnyílásokból. A félszemű Gallenne, a maga vörös sisakjával, mellvértjével és a hiányzó szemét elfedő kendővel a taraboni nővér figyelmetlenségét is pótolta. Amint Berelain megjelent, odavakkantott valami parancsot az embereinek, amire a Szárnyas Gárda vagy ötven tagja megmerevedett, mintha lovas szobrok lettek volna, testük mellé szorított vörös szalagos lándzsáik egyenesen felfelé meredtek, és amint az Úrnő nyeregbe ült, Gallenne egy másik kurta utasítással mozgásba lendítette a katonákat, akik úgy mozogtak, mintha egyetlen test lettek volna. Arganda elégedetlenül nézett az aiel sátrak felé, elégedetlenül nézett a mayeneiekre, aztán odavonult nagy büszkén, ahol ugyanennyi ghealdani lándzsás állt, fényesre polírozott páncélban, kúp alakú sisakkal, és halkan beszélt valamit azzal a fickóval, aki majd őket vezeti. Kireyinnek hívták, és Perrin meg mert volna rá esküdni, hogy nemesnek született, olyan hányavetien pislogott ki ezüsttel futtatott sisakja rostélya alól. Arganda elég alacsony volt ahhoz, hogy Kireyinnek le kelljen hajolnia, ha hallani akarja, hogy mit mond neki a parancsnoka, és ez a kényelmetlen szükségszerűség csak még jegesebbé tette a magasabb férfi arcán ülő gőgöt. Az egyik katona Kireyin mögött a zöld szalagos lándzsa helyett egy hosszú botot tartott egy vörös zászlóval, amin Ghealdan három hatágú Ezüst Csillaga fénylett, és a Szárnyas Gárda egyik tagjánál pedig Mayene Arany Héjás, kék lobogója emelkedett a magasba. Aram is ott volt persze, bár egy kicsit oldalra húzódott, és nem készült fel az útra. Ocsmány zöld kabát volt rajta, hosszú kardja markolata kivillant a válla felett, és felváltva nézett féltékenyen a mayeneiekre és a ghealdaniakra. Mikor meglátta Perrint, mérges arckifejezése még jobban elborult, és az egykori kolompár elsietett, durván áttört a reggelire várakozó folyóköziek között. Nem állt meg, hogy bocsánatot kérjen, ha valakit fellökött. Most, hogy csak ültek és vártak, Aram napról napra érzékenyebb lett, mindenkire ráordított vagy rámordult, csak Perrinre nem. Előző nap majdnem összeverekedett pár ghealdanival valamin, amire később egyikük sem emlékezett tisztán, mikor már szétszedték őket, attól eltekintve, hogy Aram szerint a ghealdaniak tiszteletlenek voltak, azok meg azt mondták, hogy Aram ocsmányságokat beszélt. Ezért kellett itt maradnia az egykori kolompárnak. So Haborban anélkül is épp elég kényes lesz a helyzet, hogy Aram összeverekedne a helyiekkel!

– Aramot ne téveszd szem elől – mondta Perrin halkan, mikor Dannil odavezette hozzá pej lovát. – És nagyon figyelj oda Argandára! – tette hozzá, majd begyömöszölte a három pénzes zacskót a nyeregtáskájába, és szorosan ráhúzta a szíjat. Berelain hozzájárulása könnyedén kiegyensúlyozta Perrin és Arganda részét. Persze a nőnek minden oka megvolt rá, hogy ilyen bőkezű legyen. Az ő emberei éppolyan éhesek voltak, mint bárki másé. – Arganda olyasfajta embernek tűnik, aki bármilyen ostobaságra képes!

Dacos egy kicsit megborzolta magát, és hátravetette a fejét, mikor Perrin átvette a kantárt, de a mén mindig hamar megnyugodott egy határozott, de gyengéd kéz alatt.

Dannil megdörgölte agyarszerű bajszát hidegtől kivörösödött öklével, oldalvást Argandára pillantott, és sóhajtott egy nagyot.

– Oda fogok rá figyelni, Perrin úr – morogta, és megrántotta a köpenyét –, de bármit mondott is neki arról, hogy a távollétében én intézem a dolgokat, amint eltakarják önöket az első fák, nem hallja meg, amit mondok neki!

Ez sajnos igaz volt. Perrin szívesebben vitte volna Argandát magával, és hagyta volna Gallenne-t a táborban, de ezt egyikük sem volt hajlandó elfogadni. A ghealdani azt valahogy még csak megértette, hogy az emberek és a lovak éhezni fognak, ha nem kerítenek valahonnan élelmet, de nem tudta rávenni magát, hogy akárcsak egy napra távolabbra kerüljön a királynőjétől, mint amennyire már most távol volt. Ha hagyták volna, Arganda minden egyes nap egy kicsit közelebb vonul a shaidókhoz, míg egészen az orruk elé nem kerül. Perrin kész volt meghalni, ha azzal kiszabadíthatja Faile-t. Arganda csak kész volt meghalni.

– Amíg elkerülhető, hogy harcba keveredjetek! – végtére is nem várhatta el Danniltől, hogy ennél jobban megfékezze a férfit. Minden két folyóközire három ghealdani jutott, és Faile sosem szabadulna ki, ha egymás ellen fordulnának. Perrin kis híján Dacos farára hajtotta a fejét. A Fényre, olyan iszonyatosan fáradt volt, és még csak nem is látott rá esélyt, hogy valaha békén megpihenhetne!

Halk lódobogás jelentette be Masuri és Seonid érkezését. A két nővér három őrzője kicsivel az aes sedai-ok mögött lovagolt az őrzők jellegzetes köpenyében, ami eltüntette a férfiak és a hátasuk egyes részeit. Mindkét nővér ragyogó, díszes selyemruhában volt. Masuri sötét köpenye alól vastag aranylánc csillogott elő, és még több, nehéz ékszer körvonala sejlett át az anyagon. Seonid homlokára egy aprócska fehér drágakő lógott a hajába font vékony aranyláncról. Annuora megnyugodva sóhajtott fel, és kicsit kényelmesebben ült a nyeregben. Az aiel sátrak között felsorakoztak a Tudós Asszonyok, és a hat magas, sötét kendőkbe burkolt nő az aes sedai-ok után nézett. So Habor lakosai aligha látnának szívesebben egy aielt, mint a maldeniek, de Perrin nem volt benne biztos, hogy a Tudós Asszonyok bármelyik nővért elengednék egyedül. Már csak rájuk vártak. A nap arany-vörös pereme kiemelkedett a fák mögül.

– Minél előbb odaérünk, annál előbb visszatérünk – mondta, és felkapaszkodott a pej nyergébe. Amint átlovagolt a résen, amin kigurultak a kordék, a folyóköziek máris elkezdték visszatenni a hegyes fakarókat. Senki sem volt híjával az óvatosságnak, mióta Masema seregei ilyen közel táboroztak hozzájuk.

A fák csak vagy száz lépésnyire kezdődtek, de Perrin szeme elkapta azt a kis mozgást, és látta, hogy valaki lóháton visszacsusszan a föléjük tornyosuló fák sötét árnyékába. Kétségkívül Masema egyik kéme volt, és alighanem félholtra hajszolta a hátasát, hogy mielőbb beszámolhasson a Prófétának arról, hogy Perrin és Berelain elhagyták a tábort. De bármilyen gyorsan vágtat is, nem érhet oda időben! Ha Masema holtan szerette volna látni Berelaint vagy Perrint, amint az valószínűnek tűnt, hát más alkalmat kell keresnie a megölésükre. Gallenne ennek ellenére nem vállalt kockázatot. Senki sem látta Santer és Gendar, Berelain két szaglászának nyomát sem, mióta egy szép nap nem sikerült időre visszaérniük Masema táborából, és Gallenne számára ez egyenértékű volt azzal, mintha zsákban küldték volna vissza a fejüket. A lándzsásai éles szemű gyűrűként vették körbe Berelaint, még mielőtt a fák közé értek volna. És Perrint is, de ez persze csak szükségszerű egybeesés volt. Ha Gallene azt tehette volna, amit csak akar, most a Szárnyas Gárda közel kilencszáz velük táborozó tagja ott lovagolna körülöttük, vagy ami még jobban tetszene neki, Berelain nem hagyta volna el a tábort még most sem. Perrin is megpróbálta lebeszélni Mayene Úrnőjét az útról, de ő sem járt több sikerrel. A nő szendén végighallgatta, aztán azt tette, amit csak akart. Faile is éppen ilyen volt. Ezzel néha együtt kellett élnie. Ezzel kellett együtt élnie, mert mást nem nagyon tehetett.

A hatalmas fák és a hó alól fel-felmeredő sziklák persze fellazították a szigorú alakzatot, de ennek ellenére még az erdő sötétjében is színes látvány volt ez a menet. A vörös szalagok csak úgy ragyogtak, ahogy átúsztak a ferdén beeső napfény kis csíkjain, és a vörös páncélos katonák hol eltűntek egy-egy hatalmas tölgy vagy örökzöld mögött, hol felbukkantak újra. A három aes sedai Perrin és Berelain mögött lovagolt, az őrzők kicsit lemaradva követték őket, és mindannyian a környező fákat lesték. Aztán Berelain zászlósa következett. Kireyin és a ghealdani zászló kicsit hátrébb maradt; a ghealdani lándzsások fegyelmezett, csillogó sorban vonultak át az erdőn, már amennyire lehetett. Az erdő ritkásnak tűnt, de ez csalóka volt, és nem igazán a rendezett soroknak és a fényes zászlóknak kedvezett, de ha a szemlélő hozzávette a hímzett selyemruhákat, a drágaköveket, a koronát, az őrzőket színjátszó köpenyeikben, máris igazán hatásosnak tűnt a látvány. Perrin a legszívesebben felnevezett volna, bár igazán nem volt valami jó kedve.

Berelain mintha megérezte volna a gondolatait.

– Ha egy zsák lisztet akarsz venni – mondta –, egyszerű gyapjúruhát vegyél föl, hogy az eladó azt higgye, hogy nem tudnál többet kifizetni, mint amennyit feltétlenül muszáj. Ha kocsiszámra akarsz lisztet vásárolni, ékszerezd föl magad, hogy azt higgye, vissza fogsz jönni a teljes készletéért!

Perrin önkéntelenül is nevetve horkant fel. Ez nagyon emlékeztetett arra, amit egyszer még Luhhan mester mondott volt neki, miközben oldalba bökte, hogy ugyan, csak tréfa volt, de úgy nézett rá, mint aki azt akarja mondani, hogy egészen komoly. Öltözz szegényesen, ha kis szívességet kérsz valakitől, és öltözz gazdagon, ha nagyot! Perrin nagyon örült, hogy Berelain szaga végre nem olyan, mint egy vadászó farkasé. Ez legalább egy gondot levett a válláról.

Nemsokára beérték a kordésor végét, bár a kocsik már nem mozogtak, mire ők is odaértek az Utazó területre. A Kapuk szétvágta fákat fejszével és izzadságos munkával takarították el az útból, és kis tisztást nyitottak az erdőben, de már azelőtt is zsúfoltnak tűnt a hely, hogy Gallenne körbevetette volna a kifelé néző lándzsások szoros gyűrűjével. Pager Neald, a hetyke, hegyesre viaszozott bajszú murandyi már ott volt, és büszkén ült pettyes heréltjén. A kabátja bárhol elment, ahol még nem láttak asha'mant előtte; a másik ruhája is éjfekete volt, de ennek a gallérján legalább nem díszelgett egy kitűző sem, ami feltűnést kelthetett volna. A hó nem volt valami mély, de a Wil al'Seen vezetésével érkezett húsz folyóközi inkább nyeregben maradt, mint hogy a csizmájában állva fagyoskodjon. Sokkal keményebbnek tűntek, mint azok a vidám kölykök, akik vele együtt hagyták ott a Folyóközt. A hátukon keresztbe vetve feküdt a folyóközi hosszú íj, és különféle kardok lógtak az övükről. Perrin remélte, hogy hamarosan hazaküldheti őket, vagy ami még annál is jobb lenne, maga vezetheti őket haza. A legtöbben szálfegyvereket is egyensúlyoztak a nyergükön, de Tod al'Caar és Flann Barstere egy-egy zászlót fogott, Perrin saját Vörös Farkasfejét, és Manetheren Vörös Sasát. Tod széles állkapcsa makacsul feszült meg, és a magas, vékony, őrdombi Flann durcásan meredt maga elé. Láthatóan nem akart zászlós lenni. Talán Tod sem maga választotta a feladatát. Wil rávillantotta Perrinre egyikét azoknak a nyílt és ártatlan pillantásainak, amik odahaza annyi lányt elbolondítottak – Wil szerette, ha az ünneplő ruháján ízléstelenül sok csipke van, és egészen egyszerűen imádott azok előtt a zászlók előtt lovagolni, talán abban a gyerekes reményben, hátha valamelyik nő azt hiszi, az övéi – de Perrin ráhagyta. A tisztáson várakozó három másik embert azonban még annyira sem várta, mint a zászlókat.

Balwer mester úgy szorította magára a köpenyét, mintha a legvadabb szélvihar tombolna, nem pedig csak egy enyhe szellő lengedezne, és ügyetlenül sarkantyúzta meg tompa orrú aranyderesét, hogy közelebb léptethessen Perrinhez. Faile két követője ballagott mögötte elszánt arckifejezéssel. Medore kék szeme meglepően világított ki a teari lány sötét arcából, de hát a buggyos, zöld csíkokkal kitömött ujjú kabátka is meglehetősen furcsán hatott telt keblén. Medore egy Nagyúr lánya volt, és minden ízében gőgös nemesasszony – a férfiruha egész egyszerűen esetlenül állt rajta. Latian cairhieni volt, sápadtságát csak tovább hangsúlyozta a kabátja, ami majdnem olyan fekete volt, mint Nealdé, bár a mellkasán négy vörös és kék csík díszítette. Alig volt magasabb a lánynál, és ahogy pipiskedve vette a levegőt a hidegben, és az orrát dörgölte, még nála is alkalmatlanabbnak tűnt. De egyiküknél sem volt kard. Még meglepőbb.

– Uram, Úrnőm! – mondta Balwer száraz hangján, és kis meghajlásba bukott a nyergén, mint egy veréb, amelyik az ágon ugrál. A tekintete a mögöttük felsorakozó aes sedai-okra villant, de másból nem látszott, hogy észrevette volna a nővéreket. – Uram, eszembe jutott, hogy van egy ismerősöm ebben a So Haborban! Házaló, és általában úton van az árujával, de talán ilyen időben ő is otthon maradt, és nem láttam már hosszú évek óta!

A fickó most először említette, hogy bárhol is lennének barátai, és egy Fény háta mögötti kis altarai városka meglehetősen különös helynek tűnt, hogy épp itt legyen az első ismerőse, de Perrin csak biccentett egyet. Gyanította, hogy ez a barát több annál, mint amit Balwer sejtetni akar. Gyanította, hogy maga Balwer is több annál, mint amit mutat!

– És a társai, Balwer mester? – Berelain arca meg sem rezzent szőrmével bélelt csuklyája rejtekében, de a szaga alapján jól szórakozott. Pontosan tudta, hogy Faile kémkedésre használta fiatal követőit, és egészen biztos volt benne, hogy Perrin folytatja felesége munkáját.

– Ki akartak mozdulni egy kicsit, Úrnőm! – válaszolta a csontos kis emberke ártatlanul. – Magam kezeskedem értük, uram! Megígérték, hogy nem keverednek bajba, és talán hallanak valamit!

Ő is jól szórakozott a szaga alapján – bár tőle még ez is száraz és visszafogott illat volt –, és egy csepp ingerültség is vegyült bele. Balwer tudta, hogy a nő tudja, mire kell a két tacskó, és ez nem tetszett neki; de Berelain sosem beszélt erről nyíltan, és ez láthatóan imponált neki. Balwer határozottan több volt, mint aminek mutatta magát. És nyilván van rá oka, ha magával akarja vinni ezt a két bolondot. Balwer így vagy úgy, de Faile minden követőjét munkára fogta – neki hallgatóztak a ghealdani, a mayenei, de még az aiel táborban is. Az volt a véleménye, hogy az, amit valakinek a barátai tettek, mondtak és gondoltak, legalább olyan érdekes volt, mint amit az ellenségei terveltek – és akkor még csak az olyan barátokról volt szó, akikre lehet is számítani! Természetesen Berelain tudta, hogy kémkednek az emberei után. És Balwer tudta, hogy a nő tudja. És a nő tudta, hogy... Az egész túlságosan is bonyolult volt egy egyszerű falusi kovácslegénynek!

– Itt már csak az időnket vesztegetnénk – mordult fel Perrin. – Neald, nyisd meg a Kaput!

Az asha'man elvigyorodott, és végigsimított hegyesre viaszozott bajszán. Neald túlságosan is sokat vigyorgott, mióta megtalálták a shaidókat. Talán csak alig várta, hogy végre szembeszállhasson velük. Most is elvigyorodott hát, és nagyúrian intett az egyik kezével.

– Ahogy parancsolja – mondta vidáman, és az ismerős, ezüstös villanás feltűnt, aztán egy jókora lyukká nyílt a levegőben.

Perrin nem várt senkire, azonnal átlovagolt az alacsony kőfal szegélyezte hófödte mezőre. A lágyan hullámzó dombokon szinte sehol sem voltak fák, legalábbis a mögöttük tornyosuló, sűrű erdőhöz képest, és, hacsak Neald nem ejtett túl nagy hibát, alighanem csak pár mérföldnyire voltak So Habortól. Ha így esett volna, Perrin saját kezűleg rángatja le azt az idétlen bajszát a vigyorgós képéről! Hogy lehet ilyen vidám? Ennek ellenére nem sokára már nyugatra lovagoltak a szürke égbolt alatt, át a behavazott úton. A magas kerekű kordék lassan, egyesével gördültek utána, és a hajnali árnyak hosszan elébük nyúltak. Dacos meg-megrángatta a kantárt, a legszívesebben vágtába váltott volna, de Perrin kényelmes lépésre fogta: semmi értelme nem lenne gyorsabban menniük, mint ahogy a kordék követni tudják őket. Gallenne mayeneijeinek a mezőn kellett haladniuk, ha fenn akarták tartani a Berelain és Perrin köré vont gyűrűt, és ez bizony azzal járt, hogy át kellett valahogy kelniük az alacsony, durva kőfalakon, amik egyik szántót elválasztották a másiktól. Némelyik kerítésen kapu volt, talán azért, hogy a közösbe szántó kis gazdák könnyebben át tudják vezetni a jószágot egyik földről a másikra. A lovasok egy része ilyenkor került a kapu felé, mások viszont lelkesen átugratták a hátasaikat a kőfalon. Csak úgy lobogott a lándzsájukra kötött vörös szalag, de Perrin elégedetlenül nézte őket. Nyakukat szeghették volna, és a ló is a lábát törheti! Ez utóbbi igazából sokkal jobban érdekelte. Wil és a két bolond a Farkasfejjel meg a Vörös Sassal csatlakozott a mayenei zászlóshoz, és besoroltak az aes sedai-ok és az őrzők mögé, de a többi folyóközi széthúzta a sorait, és a kordék mögé vonult, mintha ők lennének a hátvéd. Persze túl sok kordé volt ahhoz, hogy alig húsz ember meg tudja védeni őket, de a kocsisok nyilván nagyobb biztonságban érezték magukat, hogy mögöttük is voltak még katonák. No nem mintha bárki is rablótámadásra számított volna, vagy arra, hogy a shaidók rajtuk ütnek, de senki sem érezte nyugodtnak magát, ha el kellett hagynia a tábort. Különben is, itt legalább jó előre meglátnak bármiféle veszélyt. Az alacsony, de lágyan hullámzó dombok között ugyan nem lehetett túl messzire ellátni, de ez jól megművelt vidék volt, mindenütt zömök, zsúptetős házak emelkedtek, a mezőkön itt is, ott is pajták álltak, és semmi nyoma sem volt a vadonnak. Még a meredekebb domboldalakra tapadó kis bokrocskákat is kiritkították, mikor tűzifát szedtek. De Perrin mintha csak most döbbent volna rá, hogy az úton előttük már egyáltalán nem friss a hó, de Gallenne előőrsén kívül senki más nem hagyott nyomot benne! Senki sem mozdult a sötét házakban, semmi sem rezdült a pajtákban; sehol nem emelkedett füstoszlop a zömök kéményekből. A vidék tökéletesen csöndes volt és tökéletesen üres. Perrin érezte, ahogy a tarkóján megrezdülnek a szőrszálak, mintha fel akarnának borzolódni.

Az egyik aes sedai kiáltása magára vonta a figyelmét, hátranézett, aztán a tekintetével követte Masuri kinyújtott ujját, és északra bámult, ahol egy alak suhant át az égen. Elsőre talán egy túlméretezett denevérnek nézte volna, ami keletre tart hosszú, bordázott szárnyain, egy különös denevérnek, aminek meglepően hosszú a nyaka, és a farka messze kígyózik mögötte. Gallenne káromkodott egyet, és a szeméhez kapta a látcsövet. Perrin anélkül is épp elég jól látta; a jószág nyakába kapaszkodó, apró kis ember figurát is tisztán ki tudta venni, ami úgy ülte meg a különös állatot, mintha csak ló lenne.

– Seanchanok – mormolta Berelain, és a hangjában és a szagában is érződött, hogy aggódik.

Perrin hátrafordult a nyeregben, és addig követte tekintetével a teremtményt, míg csak a nap bele nem világított a szemébe.

– Nem a mi dolgunk – mondta. Ha Neald hibázott, a saját kezével fojtja meg!

Huszonhatodik fejezet

So Haborban

Mint kiderült, Neald, akinek még ott kellett maradnia egy darabig, hogy fenntartsa a Kaput, amíg Kireyin és a ghealdaniak át nem értek, szinte pontosan oda nyitotta a levegőben tátongó lyukat, ahova szerették volna. Kireyin és az asha'man vágtában eredtek a nyomukba, és épp akkor érték be Perrinéket, mikor a társaság feljutott egy dombtetőre, és meglátta So Habor városát épp a lába előtt, egy keskeny kis folyócska túloldalán. Pár ívelt fahíd vezetett át a víz fölött. Perrin nem volt katona, de rögtön megértette, hogy Masema miért nem fosztotta ki ezt a helyet is. A város a folyóra tapadt, és két magas, erős bástyákkal megerősített kőfal védte – a belső még a külsőnél is magasabb volt. A part menti fal tövében végigfutó mólóhoz itt is, ott is bárkák voltak kikötve, de a magas, szürke kőfal mögé láthatóan csak a szorosan bezárt, vaspántos hídkapukon át lehetett bejutni, és a fal teljes hosszúságában ki volt építve a mellvéd. So Habort a környező nemesek mohósága ellen építették ilyenre, de a Próféta csürhéjének is ellenállt volna, még ha több ezren törnek is rá. Bárki, aki el akarta volna foglalni ezt a várost, ostromgépekkel és türelemmel látott volna neki, márpedig Masema jobb szerette az olyan falvakat és városokat terrorizálni, ahol nem voltak kőfalak, sem menedék, sem védelem.

– No, annak legalább örülök, hogy odaát a falakon embereket is látok – mondta Neald –, már kezdtem attól tartani, hogy errefelé mindenki meghalt és már hat láb mélyen nyugszik! – a hangja alapján csak félig tréfált a dologgal, és a mosolya is erőltetettnek tűnt.

– Elég, ha annyira élnek, hogy el tudjanak nekünk adni egy kis búzát – mormolta Kireyin a maga unatkozó orrhangján. Lecsatolta ezüstös, hófehér tollbokrétával díszített sisakját, és nyerge magas kápájára tette. A tekintete átsöpört Perrinen, egy pillanatra megállapodott Berelainen, aztán a férfi hátrafordult, és ugyanezen az unatkozó hangon szólította meg az aes sedai-okat. – Itt ülünk egész nap, vagy lemegyünk?

Berelain felvonta a szemöldökét, és ránézett – veszedelmes pillantás volt, és minden értelmes ember tudta volna, mit jelent. Kireyin láthatóan nem vette észre.

Perrin hátán továbbra is megpróbált felállni a szőr, különösen, mióta meglátta a várost. De persze lehet, hogy ez is csak a farkas része volt, amelyik nem szerette a falakat. De nem hitte volna. A városfal tetején ácsorgó emberek most elkezdtek rájuk mutogatni, és némelyikük egy látcsövet emelt a szeméhez. Azok legalább tisztán láthatják a zászlóikat. A lobogó szalagos lándzsásokat mindenki láthatta, a reggeli szellő csak úgy táncolt a szalagokkal. És az első kocsik a domb túloldalán sorakoztak fel, amit a városiak elől takart az emelkedő hajlata. Talán a tanyák lakosai mind a városban kerestek menedéket.

– Nem azért jöttünk, hogy üljünk – mondta. Berelain és Annuora már előre eltervelték, hogy hogyan közelítsék meg So Habort. A helyi úr vagy úrnő nyilván hallott már a shaidók rablásairól, hiszen nem sokkal északabbra csaptak le, mint ahol ők voltak, és nyilván azt is tudták, hogy a Próféta Altarába érkezett. Ebből már egy is elég lett volna ahhoz, hogy bárki nagyon óvatos legyen, de a kettő együtt már arra is elég lehetett, hogy az emberek először kilőjenek pár tucat nyílvesszőt, és csak azután kérdezzék meg, kik ők, és miért jöttek. Mindenesetre meglehetősen valószínűtlennek tűnt, hogy bárki is szívesen látna idegen katonákat a kapuja előtt ebben a helyzetben. A lándzsások felsorakoztak a domb gerincén, hogy megmutassák, a látogatóknak igenis vannak fegyvereseik, még akkor is, ha esetleg nem akarják használni őket. Nem mintha So Habornak meg kellene ijednie száz embertől, de a ghealdaniak csillogóra fényesített mellvértje és a Szárnyas Gárda vörös páncélja azt is elárulta, hogy nem egyszerű erdei rablók. A folyóköziek senkit sem ijesztettek meg, amíg először nem lőttek hosszú, erős íjaikkal, úgyhogy ők hátramaradtak a kocsikkal, hogy a cairhieni hajtókban tartsák a lelket. Ez az egész terv persze csak agyoncsicsázott marhaság volt, csupa látszat és látszani akarás, de Perrin tudta magáról, hogy ő csak egy falusi kovácslegény, akárki nagyuramozza is. Mayene Úrnője és egy aes sedai nyilván tudják, hogy mit csinálnak, mikor ilyesmiket terveznek.

Gallenne lassú lépésben vezette le őket a folyóhoz, élénk bíbor sisakja a nyeregkápán nyugodott, a hátát nagyon mereven tartotta. Perrin és Berelain kicsit lemaradva követték. Seonid kettejük között léptetett, kétoldalt pedig Masuri és Annuora lovagolt. Mind a hárman hátravetették a csuklyájukat, hogy ha valaki odafenn a falakon felismerné egy aes sedai kortalan arcát, rögtön láthasson hármat is. Mögöttük jött a négy zászlós, köztük pedig ott voltak az őrzők szemkápráztató köpenyeikben. És Kireyin, aki fényes sisakját most a combján egyensúlyozta, és láthatóan meg volt sértve, hogy csak az őrzők között kapott helyet. Néha-néha megvetően hátranézett Balwerre, aki leghátul ügetett két társával. Senki sem mondta Balwernek, hogy velük tarthat, de azt sem, hogy nem jöhetne. Ahányszor csak a ghealdani nemes ránézett, mindig meghajolt a nyeregben, aztán tovább tanulmányozta a városfalat. Perrin nem tudta legyőzni a rátelepedett kellemetlen érzést, ami csak egyre erősödött, ahogy közelebb értek a falakhoz. A lovak patája üresen kopogott a legdélibb hídon – a masszív faalkotmány elég magasra ívelt ahhoz, hogy egy olyasfajta evezős bárka, mint ami a mólóhoz volt kötve, könnyedén átférhessen alatta. Egyik széles orrú hajó sem úgy volt kialakítva, hogy árbocot és vitorlát lehetett volna tenni rá. Az egyik bárka mélyen a vízbe süllyedt, a tartókötelei pattanásig feszültek, és valahogy a többi jármű is elhagyatottnak tűnt. És a levegőben ülő, erős, savanyú bűzt megérezve Perrinnek meg kellett dörgölnie az orrát. Pedig mintha senki más nem vette volna észre.

A híd lábától nem messze Gallenne megállt. Az egy láb széles, fekete vaspántokkal megerősített, zárt kapuk amúgy is megtorpanásra késztették volna őket.

– Hallottunk a vidéket sújtó csapásokról – kiáltotta fel a városfal tetején ácsorgóknak, és még ordítva is sikerült meglehetősen udvariasnak hangzania –, de mi csak átutazunk, és vásárolni jöttünk, nem csatázni! Gabonát és más, hasznos dolgokat vennénk, nem harcolni akarunk! Abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy bemutathatom Berelain sur Paendrag Paeront, Mayene Úrnőjét, a Fény Áldottját, a Hullámok Védelmezőjét, a Paeron Ház fejét, aki ezen vidék urával vagy úrnőjével kíván beszélni! Abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy bemutathatom Perrin t'Bashere Aybarát – Perrinnek megajánlotta a Folyóköz Ura címet, és még pár hangzatos rangot, amire a férfinak éppúgy nem volt joga, de amiket még csak nem is hallott életében, aztán bemutatta az aes sedai-okat is, mindegyiküknek felsorolva az összes rangját, még az ajahját is. Meglehetősen nagy hatást kiváltó felsorolás lett volna. De mikor elhallgatott... csend zuhant a környékre. A mellvéden odafenn összenéztek a koszos arcú emberek, üres tekinteteket és hevesen elsuttogott szavakat váltottak, aztán idegesen vették át számszeríjukat és a szálfegyvereiket. Csak páruknak volt sisakjuk, vagy bármiféle páncélzatuk. A legtöbbjükön valamiféle durva gyapjúruha volt, de Perrin az egyikükön mintha egy selyemruhát látott volna, bár nehéz volt megállapítani a rárakódott szutyoktól. Ilyen rászáradt koszréteg alatt semmi sem látszott tisztán. De még ő sem hallotta, miről beszélnek.

– Honnan tudjuk, hogy még élnek? – ordított le végül egy rekedtes hang. Berelain zavartan pislogott, de senki sem nevette el magát. Ostoba beszéd volt, de Perrin most úgy érezte, hogy tényleg feláll a hátán a szőr. Itt valami nagyon-nagyon nem volt rendben! Az aes sedai-ok mintha nem érezték volna meg. De persze az aes sedai-ok szinte bármit el tudtak rejteni a hűvös nyugalom álarca alá. Annuora vékony fonataiban halkan megcsendültek a gyöngyök, ahogy a taraboni nővér megrázta a fejét. Masuri jeges tekintettel meredt a fal tetején állókra.

– Ha be kell bizonyítanom, hogy élek, hát azt nagyon megbánjátok! – jelentette be Seonid hangosan pattogós, éles cairhieni tájszólásában, és kicsit hevesebben, mint az arckifejezése alapján várható lett volna. – Ha továbbra is rám irányítjátok azt a számszeríjat, azt még annál is jobban megbánjátok!

A férfiak egy része sietve felemelte a számszeríját, hogy az égre mutasson. De nem mindegyik. A fal tetején újabb suttogáshullám csapott végig, de valaki nyilván felismerte, hogy egy aes sedai-jal van dolga. A kapu végre megcsikordult a jókora, rozsdás zsanérokon. A városból fojtó bűz csapott ki, ugyanaz a kellemetlen szag, amit már Perrin az előbb is érzett, csak most még sokkal erősebb volt. Régi mocsok, eltakarítatlan trágyadombok, befülledt izzadtság és ürítetlen éjjeliedények émelyítő bűze volt. Perrin kis híján hátrasunyta a fülét. Gallenne félig felemelte vörös sisakját a nyeregről, mintha fel akarná venni, miközben benógatta szürke heréltjét a kapun. Perrin megsarkantyúzta Dacost, és utána léptetett, miközben meglazította fejszéjét az övén. Amint beértek a kapun, egy koszos, szakadt kabátú fickó odaugrott mellé, és egy ujjal megbökte Perrin lábát, aztán hátraugrott, mikor Dacos felé kapott a fogával. A fickó egykor kövér lehetett, de most lötyögött rajta a kabát, és a bőre is mintha pár számmal nagyobb lett volna a kelleténél.

– Csak biztos akartam benne lenni – morogta, és oda sem figyelve vakargatta az oldalát –, nagyuram! – tette hozzá pár másodperc késéssel. Mintha csak most látta volna meg rendesen Perrin arcát, és vakaródzó keze megdermedt. Az aranyszínű szemek nem voltak túl gyakoriak.

– Sok halottat láttok mostanában szanaszét járkálni? – kérdezte Perrin szárazon; igyekezett tréfára venni a dolgot, miközben megveregette a pej ló nyakát. Egy idomított harci mént mindig meg kellett jutalmazni, ha megvédte a gazdáját. A fickó úgy fintorodon el, mintha a ló ismét rávicsorította volna a fogát; a szája émelygő mosolyba torzult, és igyekezett oldalvást visszaosonni a tömegbe. Míg csak Berelain kancájának nem ütközött. Gallenne azonnal az úrnője mögött volt, még mindig úgy tűnt, hogy azt fontolgatja, felveszi a sisakját, és fél szemével egyszerre hatfelé nézett.

– Hol találom meg az uratokat vagy az úrnőtöket? – csattant fel a nő türelmetlenül. Mayene kis nemzet volt, de Berelain nem volt hozzászokva, hogy ne törődjenek vele. – Mindenki más mintha megnémult volna, de hallom, hogy te tudsz beszélni is! Nos, fiam? Mondd csak!

A fickó döbbenten meredt rá, és a szája szélét nyalogatta.

– Cowlin nagyúr... Cowlin nagyúr... nincs a városban! Úrnőm! – A szeme Perrinre villant, aztán sietve továbbpattant másra. – A gabonakereskedők... Önöknek ők kellenek! Mindig az Arany Bárkában vannak. Arra!

Kinyújtotta a kezét, és a város belseje felé lengette, aztán hirtelen elrohant, és úgy nézett vissza, mint aki attól tart, hogy üldözőbe veszik.

– Azt hiszem, jobb lenne valami más helyet találnunk – mondta Perrin. Az a fickó nem csak az aranyszín szempártól ijedt meg. Az egész hely mintha... elcsúszott volna.

– Már itt vagyunk, és amúgy sincs más hely! – válaszolta Berelain a lehető legésszerűbb hangon. Ebben a bűzben Perrin nem érezhette a nő illatát, úgyhogy arra kellett bíznia magát, amit látott és hallott; de az arca és a hangja olyan nyugodt volt, mint egy aes sedai-é. – És voltam már ennél büdösebb városokban is, Perrin! Egészen biztos vagyok benne! És ha ez a Cowlin nagyúr tényleg elment, hát nem ez lenne az első eset, hogy magamnak kell a kereskedőkkel tárgyalnom! Nem hitted el, hogy tényleg felkeltek a holtak, ugye?

Mit mondhatna erre anélkül, hogy teljesen elmeháborodottnak tűnne? És különben is, a többiek már befurakodtak a kapun, még ha mostanra már nem is maradt meg az előbbi szép rend. Wynter és Alharra úgy tapadtak Seonidra, mint egy pár rosszul összeválogatott véreb – az egyik zsemleszín, a másik fekete, de egyaránt elszántan lesik, hogy kinek kell kiharapni a torkát. Ők láthatóan megérezték a So Haborban uralkodó hangulatot. Kirklin Masuri mellett lovagolt, és láthatóan nehezére esett, hogy ne ő támadjon elsőnek; a keze egy pillanatra sem mozdult el a kardja markolatáról. Kireyin az orrához emelte a kezét, és úgy meredt körbe, mintha azt akarná mondani, hogy valaki úgyis megfizet azért, amiért neki el kell viselnie ezt a bűzt. Medore és Latian is láthatóan rosszul voltak, de Balwer csak körbenézett, megbillentette a fejét, aztán beráncigálta egy északra vezető kis sikátorba mindkettőjüket. Mint azt Berelain is megmondta, már itt voltak.

A színpompás zászlók meglehetősen furcsán hatottak idebenn, de Perrin határozottan lovagolt előre a város zsúfolt, kanyargós utcáin. Az utcák egy része kifejezetten széles volt So Habor méretéhez képest, de mégis szűknek hatottak, mintha a házak magasabbak lennének annál a két-három emeletnél, amilyenek valójában voltak, és Perrin úgy érezte, mintha mindjárt a fejére akarnának omlani. De azt is csak képzelte, hogy valahogy minden tompa és ködös. Biztos, hogy csak képzelte! Az ég nem lehetett olyan szürke! A koszos macskaköveken emberek tolongtak, de nem voltak annyian, hogy ez megmagyarázhatta volna, miért áll minden tanya a környéken üresen, elhagyatva, és mindenki leszegett fejjel sietett. Nem valahova; hanem el valahonnan. Senki sem nézett a másikra. Bár a folyó szinte a küszöbükön folyt, az emberek mintha azt is elfelejtették volna, hogy hogyan kell megmosakodni. Perrin egyetlen egy arcot sem látott, amit ne borított volna vastag koszréteg, és egyetlen ruhát sem, ami ne úgy nézett volna ki, mintha már legalább egy hete folyamatos, kemény munkát végeztek volna benne. A bűz csak egyre erősödött, ahogy beljebb mentek a városba. Perrin úgy gondolta, idővel nyilván mindenhez hozzá lehet szokni. De a legrosszabb nem is ez volt, hanem a csend. A falvak néha csendesek voltak, ha nem is annyira, mint az erdő, de egy városban mindig volt valami halk mormolás, ami a boltosok alkudozásából és az emberek folyamatos beszélgetéseiből állt össze. De So Haborban még csak nem is suttogtak. Mintha még lélegezni sem lélegeztek volna. Nehéz volt további útbaigazítást kapniuk, mert az emberek többsége elszaladt, ha megszólították őket, de végül csak megérkeztek egy külsőre dúsgazdag fogadóhoz. A három emelet magas, szürke kőház tetején palatető csillant, és a cégér nagy betűkkel hirdette, hogy ez az Arany Bárka. Olyan tehetős hely volt, hogy a cégér betűit bearanyozták, és a festett bárkában magasra halmozták a kitakart búzát – a valóságban persze senki nem szállítana így gabonát a folyón. A fogadó melletti istállóból egyetlen lovász sem ballagott elő, úgyhogy a zászlósokra kellett bízniuk a lovakat, bár egyikük sem örült a feladatnak. Tod olyan elszántan méregette a folyamatosan áradó, leszegett fejű, koszos helyieket, és olyan harciasan simogatta kardja markolatát, hogy Dacos kis híján leharapta az ujjait, mikor nagy figyelmetlenül átvette Perrintől a pej kantárját. A mayenei és a ghealdani zászlós láthatóan azt kívánták, bárcsak lándzsa lenne náluk lobogó helyett. Flann csak holtra rémült tekintettel nézegetett körbe. A reggeli nap dacára a fény valahogy... tompa volt. És mikor bementek a fogadóba, csak romlott a helyzet.

Az ivó első ránézésre legalább olyan gazdagnak tűnt, mint a fogadó épülete: méhviasszal fényezett, kerek asztalok álltak mindenütt, és a magas, faragott gerendájú mennyezet alatt pad helyett rendes székek várták a vendégeket. A falra zab, búza és árpamezőket festettek, amint a nap arany fényén érnek, és egy színesre pingált óra állt a fehér kőből rakott, széles kandalló díszesen faragott párkányán. De a kandallóban nem égett tűz, és a levegő idebenn majdnem olyan jeges volt, mint odakinn. Az óra megállt, a fényezés megfakult. Mindent por lepett be. A szobában nem volt más, csak hat férfi és öt nő, akik egy ovális asztal mellett kuporogtak a terem közepén. Az asztal nagyobb volt a többinél. A tizenegy alak ivott. Mikor Perrinék beléptek, az egyik fickó káromkodva talpra pattant, és az arca még a kosz alatt is láthatóan elsápadt. Egy loncsos, zsíros tincsű, kövér nő felkapta az ónkupát az asztalról, és olyan erővel döntötte magába az italt, hogy a bor végigcsorgott az állán. Talán Perrin szeme miatt. Talán.

– Mi történt ebben a városban? – kérdezte Annuora határozottan, és úgy vetette hátra a köpenyét, mintha a kandallóban barátságos tűz lobogna. Nyugodtan végigmérte az asztalnál ülőket, akik megdermedtek a tekintetére. Perrin hirtelen ráébredt, hogy sem Seonid, sem pedig Masuri nem jöttek be vele. Őszintén szólva, nem hitte volna, hogy odakinn várakoznak a lovakkal. De hogy a két aes sedai és az őrzőik mit csinálnak, abba senki emberfiának nem volt beleszólása.

A férfi, aki felugrott, most zavartan rángatta a gallérját az ujjaival. A kabát egykor elegáns, finom kék gyapjú lehetett, aranyozott gombokkal egész az álláig, de most már mintha egy ideje rendszeresen leette volna. És mintha több étel jutott volna a kabátra, mint a tulajdonosába. Rajta is csak úgy lötyögött a tulajdon bőre.

– T-történt, aes sedai? – dadogta.

– Te csak hallgass, Mical! – vetette közbe a nyúzott arcú nő sietve. Sötét ruháját díszes hímzés borította a nyakán és az ujján is, de a kosztól nem lehetett eldönteni, milyen színű lehetett. A szeme egészen beesett. – Miből gondolja, hogy történt valami, aes sedai?

Annuora folytatta volna, de Berelain közbeszólt, mielőtt az aes sedai ismét kinyithatta volna a száját.

– A gabonakereskedőkkel akarunk beszélni!

Annuora arckifejezése meg sem rezdült, de hallható csattanással csukta be a száját.

Az asztal körül ülők hosszan, szótlanul összenéztek. A nyúzott nő Annuorát méregette egy ideig, aztán Berelainre nézett, és láthatóan egy pillanat alatt észrevette az aranyat és az opálokat. És a diadémot. Szétterítette a szoknyáját, és pukedlizett.

– Mi vagyunk So Habor kereskedőcéhe, úrnőm! Mármint ami maradt... – félbehagyta a mondatot, és mélyen, remegve levegőt vett. – Én Rahema Arnon vagyok, úrnőm! Miben lehetünk a szolgálatára?

A kereskedők láthatóan felderültek egy kicsit, mikor megtudták, hogy a látogatóik gabonáért jöttek, és más olyan dolgokért, amivel talán elláthatnák őket, például főző és lámpaolaj, bab, tű, patkolószeg, vászon, gyertyák, és még vagy egy tucat hasonló dolog, amire minden tábornak szüksége volt. Vagy legalábbis egy kissé kevésbé voltak riadtak. Minden egyes kereskedőcéh, aki végighallgatta volna ezt a listát, mohón mosolyog, de ezek... Arnon asszony odakiáltott a fogadósnak, hogy hozzon bort – „a legjobb bort, és gyorsan, de gyorsan” –, de mikor a hosszú orrú nő bedugta a fejét az ivóba, oda kellett szaladnia, és a ruhaujjánál fogva kellett visszaráncigálnia, hogy ne tűnjön el megint. Az ételtől pecsétes ruhájú férfi háromszor is odakiáltott egy Speral nevű alaknak, hogy hozza a mintákat, de miután senki sem került elő, ideges nevetéssel felpattant, elszaladt a hátsó szobába, és egy pillanattal később három jókora, hengeres alakú fadobozt szorongatva tért vissza, és továbbra is idegesen vihogva tette a asztalra. A többiek remegve, rángatózva mosolyogtak, miközben pukedlizve, hajlongva az ovális asztal főhelyére kísérték Berelaint. A mocskos arcú nők és férfiak közben folyamatosan vakarództak, de mintha fel sem tűnt volna nekik, hogy mit csinálnak. Perrin az övébe gyűrte a kesztyűjét, és odaállt a festett fal mögé. Csak nézte, mit tárgyalnak. Megegyeztek abban, hogy Berelain fog tárgyalni. A nő ugyan nagy vonakodva beismerte, hogy Perrin alighanem többet tud nála a lóhúsról, ő viszont már több egyezséget is kötött, például egy évi olajhal halászat bevételéről. Annuora a maga részéről késélesen mosolygott arra a felvetésre, hogy egy kimosakodott falusi tökfilkó venné át a kezdeményezést. Sosem hívta annak – éppolyan simán és zökkenőmentesen „uramozta”, mint Seonid vagy Masuri –, de egyértelmű volt, hogy jó pár dologról úgy vélte, hogy nyilvánvalóan meghaladják Perrin képességeit. Most azonban nem mosolygott, hanem Berelain mögé állt, és úgy tanulmányozta a kereskedőket, mintha az eszébe akarná vésni az arcukat. A fogadós végre meghozta a bort, ónkupákban, amik hetek, vagy hónapok óta nem láttak már törlőkendőt, de Perrin csak belenézett a sajátjába, és meglötyögtette az italt. Vadere asszonynak, a fogadósnak, koszos volt a körme, és a mocsok úgy beépült az ujja ráncaiba, minta a bőre része lett volna. Perrin azt is észrevette, hogy Gallenne, aki a szemközti falnál állt, és fél kézzel a kardmarkolatát fogta, szintén csak kézbe vette a poharát, de nem ivott bele, Berelain pedig még csak hozzá sem ért. Kireyin először beleszagolt, aztán jókorát húzott belőle, majd odakiáltott Vadere asszonynak, hogy hozzon egy korsóval.

– Elég gyenge ahhoz képest, hogy ez a legjobbjuk – nyafogta orrhangon a nőnek, és lenézett rá –, de talán elmossa ezt a bűzt!

A nő üres tekintettel meredt rá, aztán egy szó nélkül hozott egy magas nyakú korsót, és letette a férfi elé. Kireyin láthatóan tiszteletteljesnek fogta föl a hallgatását.

Crossin mester, a leevett kabátos férfi, lecsavarta a fa tárolóedénykék tetejét, és kis kupacokba öntötte az általuk ajánlott gabonamintákat az asztalra. Sárga köles, barna zab, és csak egy kicsit barnább árpa. Nem lehetett túl sok eső aratás előtt.

– Mint önök is látják, a legkiválóbb minőség! – mondta.

– Igen, a legkiválóbb! – Arnon asszony arcáról lesiklott a mosoly, de nagy nehezen visszarángatta. – Csak a legkiválóbbat áruljuk!

Ahhoz képest, hogy a legkiválóbbnak próbálták beállítani az árujukat, meglehetősen kedvetlenül alkudoztak. Perrin látta már odahaza, hogy hogyan árulják a férfiak és a nők a gyapjút, vagy a dohányt a Baerlonból érkezett kereskedőknek, és mindig őszintén megütköztek a vevők ajánlatán. Néha azzal jöttek, hogy a kereskedők koldusbotra akarják juttatni őket, dacára annak, hogy a tavalyi ár kétszeresét ajánlották, máskor pedig azt is felvetették, hogy akkor inkább várnak még egy évet, mielőtt eladnák. Az alkudozás tánc volt, és a lépései egy lakodalmas táncénál is bonyolultabbak voltak.

– Azt hiszem, ekkora mennyiségnél talán még engedhetünk is az árból – mondta Berelainnek egy kopaszodó fickó, és megvakarta a szakállát. Rövidre volt vágva, de olyan zsíros volt, hogy teljesen az állára tapadt. Perrinnek már a puszta látványtól viszketni kezdett a sajátja.

– Kemény telünk volt – motyogta egy kerek arcú nő. Csak két másik kereskedő vette a fáradtságot, hogy egyáltalán rámeredjenek.

Perrin letette a boroskupát egy közeli asztalra, és odalépett a szoba közepén tárgyaló csoporthoz. Annuora élesen, figyelmeztetően ránézett, de a kereskedők egy része érdeklődve mérte végig. És óvatosan. Gallenne ugyan újra bemutatta őket, de a népek errefelé láthatóan nem tudták biztosra, hogy Mayene merre lehet, vagy milyen hatalmas, és számukra a Folyóköz is csak minőségi dohányt jelentett. A folyóközi dohányt mindenütt ismerték. Ha az aes sedai nem lett volna ott, talán már a szeme láttára világgá szaladnak mindannyian. Mindenki elhallgatott, ahogy Perrin belemarkolt a kölesbe, és végigcsorgatta az ujjai között. Az aprócska gömbök simán, élénksárgán surrantak végig a kezén. Ez a gabona volt az első tiszta dolog, amit So Haborban látott. Visszaöntötte az összes kölest az asztalra, aztán felemelte az egyik fa tárolódoboz tetejét. A fába vésett járat éles volt és friss. A tető szorosan a dobozra zárult. Arnon asszony levette róla a szemét, és megnyalta a szája szélét.

– Látni akarom a raktárakban tárolt gabonát – mondta Perrin. Az asztalnál ülők nagyobbik része összerezzent.

Arnon asszony elvörösödve húzta ki magát.

– Nem árulunk olyasmit, amink nincs! De ha nem hisz nekünk, végignézheti, ahogy az embereink órákon át hordják a zsákokat a kocsijaikra, feltéve, hogy mindenáron ott akar fagyoskodni!

– Én is épp azt akartam javasolni, hogy menjünk át a raktárakhoz! – vetette közbe Berelain. Felemelkedett, kihúzta vörös kesztyűjét az öve mögül, és elkezdte felvenni őket. – Sosem vennék gabonát anélkül, hogy ne nézném meg a raktárt!

Arnon asszony válla megereszkedett. A kopasz kereskedő az asztalra hajtotta a fejét; de senki nem szólt egy szót sem. A lehangolt kereskedők azzal sem bajlódtak, hogy elővegyék a köpenyüket, mielőtt kivezették volna őket az utcára. A szellő most már széllé erősödött, és olyan hideg volt, amilyen csak tél végén lehetett, mikor mindenkinek már csak a tavaszon járt az esze, ám ők láthatóan észre sem vették. Nem a hideg miatt húzták így össze a vállukat.

– Most már mehetünk? – kérdezte Flann idegesen, mikor Perrin és a többiek megjelentek. – Ettől a helytől fürödhetnékem támad!

Annuora olyan csúnyán ránézett, miközben elment mellette, hogy Flann majdnem annyira összerezzent, mint a kereskedők. Megpróbált békítően az aes sedai-ra mosolyogni, de elég gyenge kísérlet volt, és ráadásul el is késett vele: már csak a nő hátát láthatta.

– Amint mindent elintéztünk – válaszolta Perrin. A kereskedők máris jó darabot mentek az utcán leszegett fejjel, úgy, hogy fel sem néztek. Berelain és Annuora anélkül követték őket, hogy látszott volna rajtuk, sietnek; kecsesen siklottak, egyikük éppolyan nyugodt, mint a másik. Két úrhölgy, akinek egy kis sétára volt kedve, és mintha nem is lett volna minden koszos a lábuk alatt, minden bűzös körülöttük, és mintha nem álltak volna mindenütt koszos emberek, akik először meredten bámultak rájuk, aztán meg kis híján elszaladtak a láttukra. Gallenne végül is felvette a sisakját, és nyíltan két kézre fogta a kardja markolatát, hogy bármikor fegyvert ránthasson. Kireyin a csípőjének támasztva vitte a sisakját, a másik kezében a boroskupáját szorongatta. Megvetően méregette a mellettük elsiető embereket, és úgy szagolgatta a bort, mintha valami édes füstölő lenne, ami elhessegeti a város undorító bűzét is. A raktárak a két városfal között álltak, egy felkövezett utcában, ami alig volt szélesebb egy szekérnél. A szag itt, a folyóhoz közelebb, egy kicsit mintha jobb lett volna, de a szélfútta utca teljesen üres volt Perrint és a társait kivéve. Még egy kóbor kutyát sem láttak sehol! Először a kutyák tűntek el, ha egy város éhezni kezdett, de miért éhezne egy város, ahol még annyi fölösleg van gabonából, hogy eladni is tudnak. Perrin találomra rámutatott az egyik kétemeletes raktárra, bár az semmiben sem különbözött a többitől: ugyanolyan ablaktalan kőépület volt, mint a többi, és széles, kétszárnyú ajtaját egy akkora keresztrúd zárta le, hogy az főgerendának is megtette volna az Arany Bárkában.

A kereskedőknek hirtelen az eszébe jutott, hogy nem hoztak magukkal embereket, akik leemelnék azt a rudat. Felajánlották, hogy visszamennek érte. Berelain úrnő és Annuora sedai nyilván szívesebben várnának kényelmesen az Arany Bárkában, a jó meleg tűznél, míg ők előkeresik az embereket! Igen, Vadere asszonnyal tüzet is rakatnak... Mindannyian elhallgattak, mikor Perrin a vaskos gerenda alá tette a kezét, és kiemelte a fa tartóból. Nehéz volt, de azért elhátrált vele egy kicsit, mielőtt megfordult volna, hogy nagy csattanással a földre dobja. A kereskedők döbbenten nézték. Alighanem most először láttak egy selyemkabátos uraságot, aki valamiféle munkának nevezhető dolgot végzett! Kireyin a szemét forgatta, és ismét belekortyolt a borba.

– Lámpákat – mondta Arnon asszony gyengén –, kellene hoznunk lámpákat, vagy fáklyát! Ha...

Annuora tenyere fölött hirtelen megjelent egy lebegő fénygömb, ami épp elég fényesen világított a szürke reggelbe ahhoz, hogy az emberek halvány árnyékot vessenek a kövezetre és a falra. A kereskedők egy része felkapta a kezét, és elárnyékolta a szemét. Egy pillanatnyi habozás után Crossin mester egy vasgyűrűnél fogva kinyitotta az egyik ajtószárnyat.

Odabenn csak az árpa éles, ismerős illata érződött, és szinte elég erős volt ahhoz, hogy elnyomja a város bűzét is – meg még valami más. Apró, tompa árnyak surrantak vissza a sötétségbe Annuora fényét meglátva. Perrin jobban látott volna nélküle, vagy legalábbis távolabbra a sötétben. A ragyogó gömb jókora fénytócsát árasztott, de mögötte mindent sötét fátyol borított. Macskaszagot érzett, közelebb a vadmacskához, mint a házihoz. És patkányt. Hirtelen valami felvinnyogott a raktár belsejében, aztán kurtán elhallgatott, arról árulkodva, hogy a macska és a patkány találkozott. Egy gabonaraktárban mindig voltak patkányok, és macskák is, hogy levadásszák őket. Ez megnyugtató volt, a dolgok hétköznapi rendje szerint. Majdnem elég ahhoz is, hogy feloldja a férfi feszültségét. Majdnem. Valami mást is érzett, valamit, aminek ismernie kellene a szagát. A raktár mélyén a vad nyávogás éles fájdalomkiáltásokba csapott, majd hirtelen elhallgatott. Úgy tűnt, hogy a so habori patkányok néha visszavadásztak. Perrin tarkóján ismét megrezdült a szőr, de biztos volt benne, hogy itt nincs semmi, amit a Sötét Úr figyelemmel akarna kísérni. A legtöbb patkány csak patkány volt, semmi több. Nem volt rá szükség, hogy mélyen bemenjenek. A sötétséget durva vászonzsákok töltötték meg, alacsony faemelvényeken álltak, ferdén egymásnak támasztva, hogy ne érjenek le a fagyos kőpadlóra. Hosszú-hosszú sorokban emelkedtek, jól megrakva, egészen a mennyezetig. Alighanem a felső emeleten ugyanez volt a helyzet. De ha nem, már ebben az egy raktárban is annyi gabona volt, hogy abból hetekig etethette az embereit. Perrin a legközelebbi kupachoz lépett, beledöfte az egyik halvány zsákba az övkését, és átvágta a vaskos jutaszálakat. Széles sugárban áradt ki belőle az árpa. És Annuora gömbjének a fényében más is látszott: apró, vonagló, fekete pöttyök. Zsizsikek. Majdnem olyan sűrűn, mint az árpa. A szaguk élesebb volt, mint az árpa illata. Zsizsikek. Perrin úgy örült volna, ha a hátán nem akar felállni a szőr! Már a hidegnek magában elégnek kellett volna lennie ahhoz, hogy elpusztítsa az összeset! Ez az egy zsák elég bizonyíték lett volna, és az orra is ismerte a zsizsikek bűzét, de most már továbblépett, és még egy, még egy, majd még egy zsákot vágott fel. Mindegyikből csak úgy áradt a halványbarna árpa – és a fekete zsizsikhad.

A kereskedők egymásnak roskadva álltak az ajtóban, a napfény ott ragyogott mögöttük, de Annuora fénye élesen kirajzolta az arcukat. Aggódó arcokat. Elkeseredett arcokat.

– Boldogok lennénk, ha átválogathatnánk az összes zsákot, amit elvisznek – mondta Arnon asszony bizonytalanul. – Csak egy kis ráfizetéssel...

– Fele annyiért, mint amennyit a legutóbb ajánlottam! – szakította félbe Berelain. Undorodva ráncolta az orrát, és arrébb húzta a szoknyáját, nehogy rámásszanak a padlón tekergő, apró kis férgek. – Sosem tudnák az összeset kiszedni belőlük!

– És kölest nem veszünk! – mondta Perrin komoran. Az embereinek szüksége volt élelemre, akárcsak a katonáknak, de a köles szeme alig volt nagyobb a zsizsikeknél. Bármilyen aprólékosan válogatnák is, ugyanannyi zsizsiket vinnének végül magukkal, mint kölest. – Inkább több babot viszünk helyette! De azt is átválogatják!

Valaki hirtelen felordított odakinn, az utcán. Nem egy macska, nem egy patkány, hanem egy ember halálfélelmében. Perrin észre sem vette, hogy előrántotta a fejszéjét, míg csak ott nem találta a kezében, miközben félrelökte az ajtóban álló kereskedőket, hogy kijusson. A helyiek magukba roskadva álltak, a szájuk szélét nyalogatták, és látni sem akarták, ki sikított. Kireyin a szemközti raktárház falának lapult, és fehér tollbokrétás sisakja az út sarában hevert a boroskupájával egyetemben. A férfi kardja félig kinn volt a hüvelyéből, de láthatóan mozdulatlanná dermesztette a rémület, és kiguvadt szemmel bámulta azt az épületet, ahonnan Perrin épp kilépett. Perrin megérintette a karját, mire a fickó nagyot ugrott.

– Volt ott egy ember – mondta a ghealdani bizonytalanul –, épp csak ott volt. Rám nézett, és... – Kireyin megdörgölte a homlokát a kezével. A hideg ellenére vastagon belepte az izzadtság. – Átment a falon! Tényleg! Higgye el nekem!

Valaki felnyögött; alighanem az egyik kereskedő lehetett az, gondolta Perrin.

– Én is láttam azt a fickót – mondta Seonid a háta mögött, és most Perrin ugrott egyet. Az orra teljesen használhatatlan volt ezen a helyen! Az aes sedai még egyszer ránézett arra a falrészre, amire Kireyin is mutatott, aztán látható vonakodással arrébb lépett. Az őrzői magas férfiak voltak, jócskán fölé tornyosultak, de csak annyira távolodtak el tőle, hogy legyen elég helyük kardot rántani. Bár hogy a komor tekintetű őrzők mivel szállnának harcba, ha Seonidnek igaza volna, azt Perrin el sem tudta képzelni.

– Meglehetősen nehéznek tartom, hogy hazudjak – mondta Seonid szárazon, mikor a férfi kétségeinek adott hangot, de a hangja hamarosan éppolyan komoly lett, mint az arca, és a szeme olyan vadul csillogott, hogy Perrin kezdte egészen kényelmetlenül érezni magát. – So Haborban holtak járnak! Cowlin nagyúr azért menekült el a városból, mert a felesége szellemétől rettegett. Úgy tűnik, voltak kétségek afelől, hogy hogyan halt meg szegény asszony! A városban alig akad valaki, aki még nem látott egyetlen holtat sem, de a többség már sokakkal találkozott. Egyesek szerint jó páran belehaltak már abba, hogy megérintette őket egy halott. Ezt nem tudom igazolni, de igenis sokan belehaltak a rettegésbe, mások meg a félelem miatt vesztették életüket. Éjszaka senki sem megy ki az utcára So Haborban, és senki sem megy be egy szobába anélkül, hogy hangosan bejelentené magát. Az emberek azzal csapnak oda az árnyakra és a váratlanul felbukkanó emberekre, ami a kezük ügyébe esik, és néha a férjüket, a feleségüket, vagy a szomszédjukat lelik holtan a lábaik előtt. Ez nem hisztéria, nem is gyerekeknek való rémmese, Perrin nagyúr! Még sosem hallottam hasonlót, de ez az utolsó szóig igaz! Itt kell hagynia az egyikünket, hogy megtehessük, amit csak tudunk!

Perrin lassan megrázta a fejét. Nem engedhette meg magának, hogy elveszítsen egy aes sedai-t, ha ki akarta szabadítani Faile-t. Arnon asszony már azelőtt sírni kezdett, hogy kimondta volna, mit gondol.

– So Habornak egyedül kell szembenézni a halottaival!

De a holtaktól való félelem csak egy részét magyarázta meg az itteni eseményeknek. Talán az emberek valóban túlságosan is féltek ahhoz, hogy megmosakodjanak, de valószínűtlennek tűnt, hogy mindenkire így hatott volna a rettegés. Úgy tűnt, mintha már nem törődnének az egésszel. És zsizsikek, ilyenkor télen, ebben a csikorgó fagyban? So Haborban valami sokkal rosszabb szabadult el, mint a holtak szellemei, és minden ösztöne azt súgta, hogy azonnal meneküljön innen, és vissza se nézzen. Olyan boldog lett volna, ha engedhet nekik!

Huszonhetedik fejezet

Aminek meg kell lennie

A gabonát a folyócska behavazott, keleti partján ejtették meg, ahol semmi sem állhatott az éles északi szél útjába. A városból férfiak és nők hozták ki négylovas kocsikon, és egy ló vonta kordékon a zsákokat, de volt, aki kézzel görgette ki a súlyos hordókat. A vásárlók általában maguk küldték be kocsijaikat a városba, vagy a legrosszabb esetben is csak a mólóig kellett levitetni a gabonát és a szárított babot, de Perrin nem volt hajlandó beküldeni a kocsisait So Haborba. Ami azt illeti, egyetlen embere sem mehetett be. Bármi volt a baj a városban, talán fertőző! És különben is, a kocsisok anélkül is épp elég kényelmetlenül érezték magukat, és mérgesen meredtek a koszos városiakra, akik egy árva szót sem szóltak, de idegesen felvihogtak, ha valaki véletlenül a szemükbe nézett. A munkát felügyelő, koszos képű kereskedők iránt sem éreztek több bizodalmat. A kocsisok hazájában, Cairhienben, a kereskedők tiszta és közmegbecsülésnek örvendő népek voltak, legalábbis külsőre, és sosem kaptak rángógörcsöt, ha valaki váratlanul megmozdult a látóterük szélén. A kereskedők láttán, akik mindenkire gyanakodva meredtek, akit nem ismertek, no meg a városiak miatt, akik láthatóan vonakodva mentek vissza a tulajdon falaik közé, érthető, hogy a kocsisok is zavartan érezték magukat. Kis csoportokba gyülekeztek, és a sápadt, sötét ruhás férfiak és nők úgy markolták a tőrüket, úgy méregették a magasabb termetű helyieket, mintha azok csupa gyilkos vadember lennének.

Perrin lassan lovagolt körbe, nézte a válogatást, megvizsgálta az emelkedő tetejéig húzódó kordésort, elléptetett azok mellett is, amik még csak vártak arra, hogy megtöltsék őket, vagy a városból kiáradó kocsikat, kordékat, hordókat méregette. Mindig gondoskodott róla, hogy mindenki jól láthassa. Nem értette teljesen, hogy az a látvány, hogy ő úgy tesz, mintha nem zavarná semmi sem, miért nyugtatja meg az embereit, de úgy tűnt, hogy így hat rájuk. Legalább annyira megnyugtatta őket, hogy senki sem fogta menekülőre a dolgot, bár a kocsisok továbbra is barátságtalanul méregették So Habor lakosait. És továbbra is tartották a távolságot, ami még jól is jöhetett. Elég lenne, hogy csak pár ember a fejébe vegye, hogy azok közül a városi idegenek közül talán nem mindenki él már, és a fele társaság azonnal kocsira pattanna, és úgy, ahogy van, menekülni kezdene! És a maradék sem várna sokáig sötétedés után! Ez a fajta híresztelés mindenkinek az agyára menne, ha leszállt az este. A sápadt napot szinte teljesen elrejtették a szürke fellegek, de még messze állt a pályája csúcsától – ennek ellenére egyre inkább egyértelművé vált, hogy alighanem egész éjszaka itt kell maradniuk. És talán nem csak ezen az egy éjszakán. Perrin állkapcsa begörcsölt, olyan erősen próbálta nem csikorgatni a fogát, és most már Neald sem állta vidám mosollyal a tekintetét. Persze nem ordított rá senkire sem. Csak szeretett volna.

A válogatás roppant hosszadalmas és fáradságos munka volt. Minden egyes zsákot ki kellett bontani, és a teljes tartalmát ráborítani a hatalmas, lapos, fonott kosarakra, amelyek mindegyikéhez két ember kellett, hogy a levegőbe tudja dobni a ráterített gabonát vagy babot. A hideg szél fekete záporban sodorta el a zsizsikeket, és férfiak és nők hatalmas, kétkezes, szőtt legyezőkkel fokozták a szél hatását. A folyó gyors sodrása hamar elmosott mindent, amit belefújt a szél, de a parton nemsokára más sötétszürke lucsokká taposták a havat, és mindenütt halott vagy haldokló bogarak festették meg a latyakot, bőven megszórva zabbal, árpával, és vörösesen fénylő babbal. Mindig volt új réteg, ami kipótolta azt, amit már a sárba tapostak. De ami a kosarakban maradt, máris tisztábbnak tűnt, még ha nem is teljesen tisztának. Visszatöltötték a durva vászonzsákokba, amiket előtte kifordítottak, kiráztak, és a So Habori gyerekek botokkal alaposan kiporoltak, hogy a kártevőket minél jobban kiirtsák belőle. Az újra megtöltött zsákok azonnal a cairhieniek kocsijaira kerültek, amint bekötötték a szájukat, de az üresen maradt zsákok száma döbbenetesen gyorsan növekedett. Perrin Dacos nyeregkápájára támaszkodott, és azt próbálta kiszámolni, hogy vajon valóban két So Habori kocsi teljes rakományára szükség lenne ahhoz, hogy megtöltsék gabonával az ő egyik kordéját. Ekkor Berelain léptetett oda mellé kecses, fehér kancáján, és egyik vörös kesztyűs kezével szorosan magára húzta skarlátszínű köpenyét, hogy legalább így védje magát a hideg szél ellen. Annuora egy pár lépéssel mögötte maradt sötét kancáján, kortalan arca sima volt, és kiismerhetetlen. Az aes sedai látszólag kettesben hagyta őket, de elég közel volt ahhoz, hogy akár az Egyetlen Hatalom trükkjei nélkül is minden egyes szavukat hallja, hacsak nem suttognak. Akármilyen sima volt az arca, horgas orrával ma úgy festett, mint egy ragadozómadár. Gyöngyös hajfonata pedig úgy nézett ki, mint valami ritka sasfajta leeresztett taréja.

– Nem menthetsz meg mindenkit – mondta Berelain nyugodtan. A város bűzétől messze Perrin már megint érezte az illatát: sürgetően éles volt, és borotvapengeként meredt ki belőle a harag. – Néha választanod kell! So Habor Cowlin nagyúr felelőssége! Nem volt rá joga, hogy elhagyja az embereit! – ezek szerint nem rá volt mérges.

Perrin összevonta a szemöldökét. Berelain azt hitte, hogy bűntudata van? Faile életével szemben So Habor nyomora egy hajszálnyit sem számított! De ennek ellenére elfordította pej lovát, hogy a szürke városfalakat kelljen néznie, ne az üres zsákokat felhalmozó gyerekek kifejezéstelen, reményt vesztett tekintetét. Megtette, amit csak tudott. Amit csak kellett.

– Annuorának van valami elképzelése arról, hogy mi történhet a városban? – morogta. Halk volt, de valahogy biztosra vette, hogy az aes sedai meghallotta.

– Nem nagyon tudom, Annuora mit gondol – válaszolta Berelain, és meg sem próbált halkabban beszélni. Nem csak, hogy nem zavarta, ha az aes sedai meghallja, de egyenesen az ő fülének szánta a szavait. – Már nem beszél velem olyan nyíltan, mint egykor! Mint egykor hittem! Rajta múlik, hogy begyógyítja-e a sebet, amit ütött!

Rá sem nézett az aes sedai-ra, csak megfordította a lovát, és elléptetett. Annuora még maradt, és a szeme rezzenéstelenül Perrinre tapadt.

– Te ta'veren vagy, de akkor is csak egy szál a Mintában, akárcsak én magam! A végén még az Újjászületett Sárkány is csak egy szál, amit a Mintába szőnek! És még egy ta'veren szál sem maga választja meg, hogy hogyan szőjék bele!

– De azok a szálak emberek – mondta Perrin fáradtan –, és néha az emberek nem akarnak úgy beleszövődni a Mintába, hogy meg sem próbálnak tenni ellene!

– És azt hiszed, hogy ez számít akár egy porszemnyit is? – Annuora meg sem várta, hogy válaszoljon, felemelte a kantárt, és megsarkantyúzta karcsú bokájú, tüzes barna kancáját. Berelain után ugratott, olyan elszántan, hogy csak úgy lobogott mögötte a köpenye. De nem ő volt az egyetlen aes sedai, aki beszélni akart Perrinnel.

– Nem – mondta meg Seonidnek határozottan, miután végighallgatta az apró aes sedai érvelését. Dacos nyakát veregette, bár igazság szerint neki lett volna szüksége egy kis nyugtatgatásra. Alig várta már, hogy maga mögött hagyhassa So Habort. – Azt mondtam, hogy nem, és ezt úgy is értettem, hogy nem!

Az aes sedai mereven ült a nyeregben, egy aprócska, sápadt nő, mintha csak jégből faragták volna. Attól eltekintve persze, hogy sötét szeme izzó széndarabként parázslott, és csak úgy áradt belőle az alig elfojtott, sértett harag vad szaga. Seonid olyan engedékeny volt a Tudós Asszonyokkal szemben, mint egy jámbor kisgyerek, de Perrin nem volt Tudós Asszony. A nő mögött ott állt Alharra is, sötét arcát mintha kőbe vésték volna, és göndör, fekete hajában most úgy csillantak ősz fürtjei, mintha dér lepte volna be. Wynter arca vöröslött a hidegben kunkori bajsza fölött. El kellett fogadniuk, hogy az aes sedai-uk miféle viszonyban van a Tudós Asszonyokkal, de Perrin nem volt... A szél belekapott az őrzők köpenyébe, és szabadon hagyta a kezüket, hogy bármikor kardot ránthassanak, ha úgy hozza a szükség. A szélben csapkodó köpeny színe hol barna volt, hol szürke, kék, vagy fehér. Még így is kevésbé volt gyomorkavaró látvány, mint amikor eltüntette az emberek egyes testrészeit. De nem sokkal.

– Ha máshogy nem megy, hát ideküldöm érted Edarrát, hogy visszahozzon! – figyelmeztette Perrin a nőt. Az aes sedai arca továbbra is hűvös maradt, a szeme lángolt, de most egész testében megremegett, és a homlokára csüngő, apró, fehér féldrágakő is meglengett. Nem attól félt, hogy mit tennének vele a Tudós Asszonyok, ha úgy kellene visszavinniük a táborba: az bőszítette fel, hogy Perrin így megsértette. A szaga most olyan volt, mint egy horgas tüske. Perrin lassan már hozzászokott, hogy nyakra-főre megsérti az aes sedai-okat. Nem valami bölcs szokás, de úgy tűnt, nem tudja elkerülni.

– És ön hogy áll ezzel? – kérdezte Masurit. – Ön is So Haborban akarna maradni?

A karcsú kis nőről mindenki tudta, hogy Barna létére is éppolyan nyíltan fogalmaz, mint egy Zöld nővér, de most nyugodtan nézett fel a férfira.

– Utánam talán nem küldené be Edarrát? Sokféleképpen lehet szolgálnunk, és nem mindig választhatjuk azt az utat, amit a legszívesebben járnánk!

És ha Perrin jobban belegondolt, valamiféleképp talán ez volt a legpontosabb magyarázat, amit a nőtől kaphatott. De még mindig nem értette, hogy Masuri miért látogatta meg titokban Masemát. Vajon a nő sejtette, hogy tud erről is? Masuri arca üres volt és kifejezéstelen. Kirklin unottan nézett maga elé, most, hogy már kiértek So Haborból. Valahogy sikerült úgy ülnie, mint aki fáradtan megroskadt a nyeregben, holott minden tagja egyenes volt és feszült. Külsőre mintha semmi sem aggasztaná, és a feje éppolyan üres lenne, mint a szíve. De persze aki olyan bolond, hogy elhiszi róla, hogy nem törődik semmivel, azt kétszer egymás után be lehet csapni egy vásáron...

A városiak gépiesen dolgoztak, miközben a nap egyre magasabbra hágott, mintha teljesen el akarnának veszni az előttük álló feladatban, és már előre rettegnének attól, hogy a munka végeztével visszatérnek az emlékeik. Perrin úgy döntött, hogy So Habor falai előtt ő is mintha hinni kezdene a rémmesékben. De ennek ellenére is úgy vélte, hogy igaza van. A városfalak mögött túlságosan is sötét volt a levegő, mintha valami árnyékoló felhő ülne So Habor fölött. Déltájban a kocsisok letakarították a havat egy kis darabon a folyóhoz vezető emelkedőről, és kis tábortüzeket raktak, hogy főzzenek valami gyenge teát. A füvet már harmadjára, ha nem negyedjére használták föl. A városban nem volt tea. A kocsisok egy része úgy méregette a hidakat, mintha azon gondolkoznának, hogy bemennek So Haborba, és körbenéznének, hogy mit lehet kapni enni odabenn. Aztán még egyszer végigmérték a kosaraknál robotoló, koszos arcú helyieket, és visszasiettek a kordéikhoz, előásták a kis zsákokban hozott zabot és őrölt makkot. Arról legalább tudták, hogy tiszta! Páran a már kocsira rakott zsákokat nézegették vágyakozva, de a babot először be kellett volna áztatni, és a gabonát megőrölni azok között a táborban hagyott, súlyos kézi malmok között; és persze mindezt csak azután, hogy a szakácsok annyi zsizsiket kiszedtek belőle, amennyiről úgy vélték, hogy már senkinek a gyomra nem venné be. Perrinnek nem volt étvágya, még a legtisztább búzakenyérre sem, de épp a teának csúfolt, gyengécske italt szürcsölgette egy horpadt ónkupából, mikor Latian rátalált. A cairhieni nem egyenesen hozzá ment. Ehelyett a sötét, csíkos kabátos, alacsony kis uraság először lassan ellovagolt a kicsi tábortűz mellett, ahol Perrin álldogált, aztán egy picit feljebb mérges pillantásokkal megállította a lovát. Lepattant a nyeregből, és felemelte a herélt egyik mellső lábát, aztán még mérgesebben meredt maga elé. De persze kétszer is felnézett, hogy Perrin követi-e?

Perrin sóhajtott egy nagyot, visszaadta a horpadt ónkupát annak a zömök kis nőnek, akitől kölcsönkérte, és megvárta, hogy az őszülő kocsisnő szétterített szoknyával pukedlizzen neki. A nő ezek után elvigyorodott, és a fejét rázva Latianra nézett. Alighanem tízszer olyan jól tudott lopódzni és alakoskodni, mint a kölyök. Neald a tűz mellett üldögélt, a kezét melengette egy másik ónkupán, és most olyan hangosan nevetett fel, hogy a könnyeit kellett törölgetnie. Talán már elkezdett megőrülni? A Fényre, ettől a helytől aztán vidám gondolatai támadtak az embernek!

Latian csak annyi időre egyenesedett ki, hogy meghajolhasson Perrin felé.

– Látlak, nagyuram! – mondta, aztán visszahajolt, és újra felkapta az állat mellső lábát, mint valami bolond. De hát Perrin igazán nem várta tőle, hogy ne viselkedjen ostobán! Először is ott volt az, hogy Latian aielnek tettette magát, még a haját is összefogta a tarkóján, gyenge utánzataként az aielek hajviseletének. Aztán ott volt az, hogy kémesdit játszott. Perrin a herélt nyakára tette a kezét, hogy megnyugtassa az állatot, amit már kezdett egy kicsit idegesíteni ez az össze-vissza kapkodás, aztán megpróbálta érdeklődő arckifejezéssel megnézni a patkót, amivel nem volt semmi baj. Bár mintha lett volna benne egy hajszálrepedés, ahol pár napon belül elhasadhat az egész, ha nem cserélik ki. A keze szinte viszketett egy patkolószerszámért. Már mintha évek teltek volna el azóta, hogy utoljára megpatkolhatott egy lovat, vagy beállhatott az üllő mögé!

– Balwer mester küldött üzenetet, uram – mondta Latian halkan, lehajtott fejjel. – A barátja épp úton van, hogy az árukészletét apassza, de holnapra vagy holnaputánra várják vissza! Azt kérte, hogy kérdezzem meg, hogy megfelelne-e, ha csak akkor térnénk vissza önökhöz? – A ló hasa alatt átpislogott a folyóparton válogató helyiekre, aztán hozzátette. – Bár úgy tűnik, hogy önök sem nagyon szabadulnak el innen előbb!

Perrin mogorván meredt a folyópartra. Elégedetlenül nézett a megpakolásra váró kordék hosszú sorára, és arra a vagy fél tucatra, amire már szorosan rákötözték a vászontetőt. Az egyik kocsin volt némi bőr, ami a csizmák foltozásához kellett, meg pár gyertya, és ilyesmik. De olaj nem volt. A So Habori lámpaolajnak éppolyan gyomorforgató bűze volt, mint a főzőolajnak. Mi van, ha Gaul és a Hajadonok hírt hoztak Faile-ról? Mi van, ha talán látták is? Bármit megadott volna, ha beszélhet valakivel, aki látta a feleségét, aki azt mondhatná neki, hogy Faile-nak semmi baja nem esett! Mi van, ha a shaidók hirtelen tábort bontottak?

– Mondd meg Balwernek, hogy ne várjon túl sokáig! – mordult fel. – Ami pedig engem illet, egy óra múlva már itt sem vagyok!

Állta is a szavát. A kocsik és a kocsisok nagy részét hátra kellett hagynia, hogy maguk tegyék meg a táborhoz visszavezető, egynapos utat, Kireyin és a zöld sisakos ghealdani lándzsások kíséretében, azzal a szigorú utasítással, hogy senki sem kelhet át a városba vezető hidakon. A fickó hideg tekintettel fogadta a parancsot, és láthatóan már magához tért az ijedelméből. Biztosította róla Perrint, hogy minden rendben, és kész átvenni a parancsnokságot. Alighanem a parancs ellenére is hajlandó visszamenni a városba, hogy meggyőzze magát arról, hogy nem fél! De Perrin meg sem próbálta lebeszélni róla. Már csak azért sem, mert az ideje egy részét az kötötte le, hogy megkeresse Seonidet. A nő nem bujkált, legalábbis nem nyíltan, de mikor tudomást szerzett arról, hogy távoznak, nagy nyíltan kiállította a két őrzőt a lovával, ő pedig gyalogosan próbált meg eltűnni a kocsik és az emberek között. De még a sápadt kis aes sedai sem tudta elrejteni a szagát; talán nem is tudta, hogy szükséges lenne. Őszintén meglepődött, mikor Perrin hamar ráakadt, és sértetten nézett rá, mikor maga kísérte oda a lovához, és egy pillanatra sem engedte el Dacos mellől. Ezzel együtt is bőven az egy órán belül voltak, mikor ellovagoltak So Habor falai alól. A Szárnyas Gárda tagjai vörös páncélkörbe vonták őt és Berelaint, és a folyóköziek a három velük maradt zászlós mögött gördülő, nyolc megrakott kordé köré sereglettek, Neald pedig vigyorgott, mint a vakablak. És megpróbált kedélyes beszélgetésbe elegyedni az aes sedai-okkal! Perrin el sem tudta képzelni, mihez kezd, ha a férfi tényleg megőrült! Amint az emelkedő elrejtette előle So Habort, érezte, ahogy a két lapockája között kioldódik egy görcsbe rándult izom, ami eddig fel sem tűnt. Így már csak tíz kis görcs volt benne, meg a gyomra szorult el a türelmetlenségtől. Ezt még Berelain egyértelmű együttérzése sem oldhatta fel.

Neald Kapuja a hófödte mezőkről egyenesen az Utazó terület kis tisztására vitte őket, a magasan tornyosuló fák alá: egy napi járóföld, egyetlen egy lépésben, de Perrin meg sem várta, hogy a maroknyi kordé átjöjjön mögötte, máris vágtába ugratta a lovát. Úgy vélte, hallja, ahogy Berelain elkeseredetten nyög egyet, mikor látja, hogy megindul, de azt is lehet, hogy az egyik aes sedai volt az. Tulajdonképp ezt még valószínűbbnek vélte. A folyóköziek kunyhói és sátrai közé érve megütötte a csend. A nap még nem ereszkedett sokat a szürke felhők fölött, de nyoma sem volt a hatalmas vaskondéroknak, és csak páran gyűltek a tábortüzek köré, hogy szorosan a köpenyükbe burkolódzva meredjenek a pislákoló lángokba. Néhányan a Ban Crawe által összeeszkábált, durva zsámolyokon ültek, mások guggoltak, vagy álltak. Senki még csak fel sem nézett. És senki sem rohant oda hozzá, hogy elvezesse a lovát. Perrin most ébredt rá, hogy nem csendet érez. Feszültséget. A szag arra emlékeztette, mintha pattanásig feszítenék egy íj húrját. Szinte hallotta, ahogy a fa megnyikordul.

Amint leszállt a nyeregből a vörös csíkos sátor előtt, Dannil jelent meg; az alacsony aiel sátrak felől jött, és igencsak szaporázta a lépteit.

Sulin és Dearra, az egyik Tudós Asszony is ott lépdeltek mögötte, és könnyedén lépést tartottak vele, bár egyikükön sem látszott, hogy sietne. Sulin arca sötét, napcserzett maszk volt. Edarra vonásai alig látszottak ki a fejére csavart sötét kendő alól, de nyugalmat árasztottak. Vaskos szoknyái dacára éppolyan halkan járt, mint az ősz hajú Hajadon, még csak meg sem csendültek elefántcsont és arany karkötői és nyakláncai. Dannil vaskos bajusza sarkát rágcsálta, és öntudatlanul kihúzta a kardját a hüvelyéből pár ujjnyira, majd visszalökte. Kihúzta, visszalökte. Mély levegőt vett, mielőtt megszólalt volna.

– A Hajadonok öt shaidót fogtak el, Perrin úr! Arganda átvitte őket a ghealdani sátrakhoz, hogy nekikezdjenek a vallatásnak! Masema is velük van!

Perrin elsiklott afelett, hogy Masema a táborban van.

– Miért hagytátok, hogy Arganda elvigye őket? – kérdezte Edarrától. Dannil nem állíthatta volna meg a ghealdanit, de a Tudós Asszonyok más pozícióból tárgyalhattak volna vele. Edarra nem tűnt sokkal idősebbnek Perrinnél, de hűvös, kék szeme mintha többet látott volna, mint a férfi valaha láthat. Összefonta a karját a melle alatt, és hangosan csörögtek a karkötői. Türelmetlennek tűnt.

– Még a shaidók is tudják, hogy hogyan öleljék magukhoz a fájdalmat, Perrin Aybara! Napokig tarthat, mire bármelyiküket szóra bírják, és úgy láttuk, nem lenne okunk megvárni, míg visszaérsz!

Ha Edarra tekintete hűvös volt, Suliné jéghidegen csillogott.

– A lándzsanővéreim és én hamarabb szóra bírhatnánk őket, egy egészen kicsit, de Dannil Lewin azt mondta, hogy nem akarod, hogy kitörjön a harc. Gerard Arganda türelmetlen ember, és nem bízik bennünk! – a hangja alapján kiköpött volna, ha nem aiel. – De amúgy sem valószínű, hogy sokat megtudnánk tőlük! Kőkutyák! Olyan lassan adják meg magukat, amilyen lassan csak lehet, és olyan keveset mondanak el, amennyire keveset csak tudnak! Ilyen helyzetben mindig csak úgy tudunk összerakni bármit is, hogy az egyiktől megtudott információmorzsákat a másikból kiszedett értesülésekhez illesztjük...

Magukhoz öleljék a fájdalmat. Persze fájdalmas, ha valakit vallatnak. Perrin egész eddig nem hagyta, hogy eljusson a tudatához ez a gondolat. De ha csak így szerezheti vissza Faile-t...

– Valaki csutakolja le Dacost! – mondta, és Dannil kezébe nyomta a ló kantárját.

A tábor ghealdani része nem is különbözhetett volna jobban a folyóköziek durván összerótt menedékeitől, és találomra felhúzott sátraitól. Ideát a csúcsos vászonsátrak tökéletes sorokban álltak, a legtöbbjük bejárata előtt gúlába támasztva meredeznek a vashegyű lándzsák, és oldalt felnyergelve várakoztak a lovak, hogy a gazdáik bármikor nyeregbe pattanhassanak. Az egész táborban csak két rendezetlen dolgot lehetett látni: a lovak össze-vissza csapkodtak a farkukkal, és a lándzsák zöld szalagjai vadul táncoltak a szélben. A sátrak között átvezető utak mindenütt egyforma szélesek voltak, és még a főzésre használt tüzek is egyenes vonalban haladtak. Még a pakolásból, tárolásból, hajtogatásból eredő ráncok – hiszen a havazás beálltáig a katonák a szabadban aludtak – is egyformán egyenes vonalban futottak a sátrakon. Minden rendezett volt és tiszta.

Sűrű zabkása és savanykás, főtt tölgymakk szaga lengett a levegőben, és a zöld kabátos katonák egy része az ujjával törölte ki ebédje utolsó cseppjeit a tányérjából. Mások máris a kondérokat súrolták. Senki sem tűnt feszültnek vagy izgatottnak. Egyszerűen csak ettek, és utána elvégezték a rájuk eső munkát, az egyiket éppolyan örömtelenül, mint a másikat. Mindegyiket meg kellett csinálni; és semmi több.

A tábor külső határát jelölő, kihegyezett karókhoz közel egy nagyobb csoport ember állt szoros gyűrűben. Csak a felük viselte a ghealdani lándzsások zöld kabátját és fényesített mellvértjét. A többiek közül is sokan lándzsát hordtak, vagy kardot kötöttek gyűrött kabátjuk fölé. Némelyiknek finom selyemből készült a ruhája, vagy igazán jó minőségű gyapjúból, de olyan is akadt, aki mintha egy rongyos zsákot húzott volna magára, ám legfeljebb csak a So Habori lakosokhoz képest volt bármelyikük is tiszta. Masema embereit mindig elsőre fel lehetett ismerni, még hátulról is.

Perrin orrához még egy szag ért el, ahogy az embergyűrűhöz közeledett. Sült hús szagát érezte meg. És valami elfojtott hangot is hallott, bárhogy is igyekezett kizárni a tudatából. Mikor megpróbálta átverekedni magát a tömegen, a katonák hátrafordultak, és vonakodva átengedték. Masema emberei hátrahőköltek, és a sárga szemekről meg az árnyfattyakról motyogtak valamit. De csak az számított, hogy átjusson. Négy magas, vörös, vagy fakószőke, szürkésbarna cadin'sorba öltözött férfi hevert a földön. A csuklójukat hátul szorosan a bokájukhoz kötözték, és a térdük és a könyökük mögé jókora fahusángokat erősítettek. Az arcuk csupa kék-zöld folt volt és duzzanat, és a fogaik közé rongyokat gyömöszöltek. Az ötödik férfi anyaszült meztelen volt, és úgy feszítették ki négy jókora karóhoz, hogy még az inak is kiálltak a karján. Dobálta magát, amennyire csak a kötelékei engedték, és a szájába tömködött rongyba ordított pokoli fájdalmában. A hasán kis kupac izzó széndarab hevert, és lustán füstölgött. Ez volt az előbb érzett égett hússzag forrása. A széndarabok rátapadtak a kikötözött férfi bőrére, és ahányszor csak sikerült egyet levetnie, a mellette kuporgó, mocskos zöld selyemkabátba öltözött, vigyorgó fickó egy újabb darabot tett a hasára a kisebb fazékra való szénből, ami már sáros tócsát olvasztott maga alá. Perin ismerte a gazembert. Harinak hívták, és a legszívesebben emberi füleket gyűjtött egy bőrzsinóron. Férfiak fülét, asszonyok fülét, gyerekek fülét – Hari igazán nem volt válogatós. Perrin gondolkozás nélkül előrecsörtetett, és lerúgta a szénkupacot a kikötözött férfiról. Pár széndarab Harira esett, aki riadtan felvinnyogott, és hátraugrott. A vinnyogás hangos sikolyba fordult, mikor beletenyerelt a fazéknyi szénbe. Az emberbőrbe bújt róka oldalra borult, megégett kezét dajkálgatta, és gyűlölködve nézte Perrint.

– A vad csak szórakozik velünk, Aybara! – mondta Masema. Perrin eddig észre sem vette, hogy a fickó ott áll mellette, és úgy néz maga elé kopasz fejéből, mint egy mogorvára faragott kőszobor. Lázasan csillogó, sötét szeméből csak úgy sütött a megvetés. Az őrület bűze még az égett hús szagán is átfurakodott. – Ismerem őket! Úgy tesznek, mintha éreznének fájdalmat, pedig nem tudják, mi az; nem úgy, mint más emberek! Késznek és képesnek kell lenned rá, hogy egy kővel megéreztesd a kínt, hogy vallomásra bírd őket!

Arganda Masema mellett állt, és olyan erősen szorította a kardmarkolatát, hogy a keze is beleremegett.

– Talán te képes lennél magára hagyni a feleségedet, Aybara – recsegte –, de én nem adom fel a királynőmet!

– Meg kell tennünk – mondta Aram félig könyörögve, félig parancsolóan. Masema másik oldalán állt, és úgy szorította ökölbe förtelmes zöld kabátja szegélyét, mintha csak így bírná megállni, hogy ne rántson azonnal kardot. A szeme majdnem olyan vadul villogott, mint Masemáé. – Te tanítottál meg rá, hogy az ember megteszi, amit tennie kell!

Perrin nagy nehezen kilazította az ujjait. Amit meg kellett tennie, Faile-ért.

Berelain és az aes sedai-ok törtek át a tömegen, Berelain felvonta az orrát a karók közé kötözött férfi láttán. A három aes sedai az arckifejezése alapján akár egy darab fát is láthatott volna. Edarra és Sulin is velük volt, de ők sem mutattak több érzelmet. A ghealdaniak egy része mérgesen meredt a két aiel nőre, és motyogtak valamit az orruk alatt. Masema mocskos, rongyos emberei egyaránt gyűlölettel méregették az aes sedai-okat és a Tudós Asszonyokat is, de a többségük elhúzódott a három őrzőtől – aki nem tette meg, azt a társai rángatták el. Néhány bolond azért még tudta, meddig tartanak az őrület határai. Masema lángoló szemekkel meredt Berelainre, mielőtt úgy döntött volna, hogy úgy tesz, minta a nő ott se lenne. Néhány bolond azt sem tudta már, meddig mehet el.

Perrin lehajolt, és leoldotta a rongyot a férfi szájáról, majd kirángatta a belegyömöszölt csomót. Épphogy csak el tudta kapni a kezét az alattomos harapás elől, amire Dacos is büszke lett volna.

Az aiel azonnal hátravetette a fejét, és mély, tiszta hangon dalolni kezdett.

Mosd a lándzsát, míg felkel a nap;
Mosd a lándzsát, míg a nap leszáll!
Mosd a lándzsát, kit rémít a halál?
Mosd a lándzsát, nem ismerek olyat!

Masema kacaja a dalocska közepén csendült fel. Perrin hátán felállt a szőr. Még sosem hallotta nevetni Masemát. És nem volt valami kellemes hang!

Nem akarta elveszíteni egyik ujját sem, úgyhogy lehúzta a fejszéjét az övéről, és óvatosan arra használta a fokát, hogy a férfi álla alá feszítve becsukja a száját. Égszürke szemek néztek fel rá a napbarnított arcból, és nem csillant bennük félelem. A férfi mosolygott.

– Nem azt akarom, hogy eláruld a népedet – mondta Perrin. A torka is belefájdult az erőfeszítésbe, hogy nyugodtan beszéljen. – Ti, shaidók elfogtatok pár nőt. Csak annyit akarok tudni, hogy hogyan szerezhetnénk őket vissza! Az egyiket Faile-nak hívják. Olyan magas, mint a ti asszonyaitok, sötét, ferde vágású szeme van, és merész szája. Csodaszép asszony. Emlékeznél rá, ha láttad volna! Láttad?

Elhúzta a fejszét, és felállt.

A shaidó egy pillanatig csak nézte, aztán felemelte a fejét, és ismét énekelni kezdett. Egy szempillantásra sem vette le a tekintetét Perrinről. Vidám kis nóta volt, táncra hívó, pattogós ütemben.

Egy embert láttam, otthonról messze
A szeme az sárga, és kőből az esze
Megkért, hogy kézzel merjek a füstbe
S ígérte, elvisz egy víz fedte földre
A feje a földben, az égnek a lába,
Azt mondta, táncol, mint lányok a bálba'
Azt mondta, így áll, míg kővé nem lesz,
De mire ránéztem, köddé veszett!

A shaidó hagyta visszaesni a fejét, és mélyen, vidáman felnevetett. Úgy nézett maga elé, mint aki egy tollas derékágyon hentereg.

– Ha... Ha nem tudod megtenni – mondta Aram kétségbeesetten –, akkor menj el! Én majd elintézem, hogy minden meglegyen!

Amit meg kell tenni. Perrin végignézett a körülötte állókon.

Arganda gyűlölködve nézett rá – rá majdnem annyira, mint a földön fekvő shaidóra. Masemából áradt az őrület szaga, és a megvető gyűlölet. Késznek és képesnek kell lenned rá, hogy egy kővel megéreztesd a kínt! Edarra arca ugyanolyan kiismerhetetlen volt, mint az aes sedai-oké. Még a shaidók is tudják, hogy hogyan öleljék magukhoz a fájdalmat! Napokig eltarthat. Sulin napcserzett arcán még mindig sápadt volt a heg, a tekintete nyugodt volt, a szaga megfejthetetlen. Olyan lassan adják meg magukat, amilyen lassan csak lehet, és olyan keveset mondanak el, amennyire keveset csak tudnak! Berelain illata olyan volt, mint egy ítélkező bíróé, egy uralkodóé, aki halálra ítélt embereket, és egy álmatlan éjszakája sem volt miatta. Amit meg kell tenni. Késznek és képesnek lenni rá, hogy megéreztesse egy kővel a kínt. Magához ölelik a fájdalmat. Ó, a Fényre, Faile!

A fejsze pihekönnyű volt a kezében, ahogy felemelte, és úgy csapott le, mint pöröly az üllőre; a nehéz penge kettészelte a shaidó csuklóját.

A fickó felnyögött fájdalmában, aztán hördült egyet, összerándult, és szándékosan összefröcskölte Perrin arcát a csonkból spriccelő vérrel.

– Gyógyítsák meg! – mondta Perrin az aes sedai-oknak, és hátralépett. Meg sem próbálta megtörölni az arcát. A vér a szakállába csöpögött. Üresnek érezte magát. Akkor sem tudta volna még egyszer felemelni a fejszét, ha az élete múlik rajta.

– Megőrült? – csattant fel Masuri mérgesen. – Nem tudjuk visszaadni a kezét!

– Azt mondtam, hogy Gyógyítsák meg! – mordult rá a férfi.

Seonid azonban már ott is volt az aiel mellett, felemelt szoknyával suhant át a földön, és letérdelt a sebesülthöz. A férfi a csonkra harapott, a fogával próbálta hiábavalóan elfojtani a vérzést, de a szemében nem csillant félelem. A szagában sem érződött. Egy csepp sem.

Seonid megragadta a shaidó fejét, és a férfi hirtelen újra összerándult, vadul szétcsapta a karját. A vérfolyam már mozdulat közben apadni kezdett, és mire szürke arccal visszaroskadt volna a földre, teljesen elállt. Remegve felemelte bal karja csonkját, és a vágás helyét fedő sima, ránctalan bőrre meredt. Perrin nem látta, hogy lett volna rajta heg. A férfi rávicsorgott. Még mindig nem volt félelem a szagában. Seonid is összeroskadt, mintha ez minden erejét kiszívta volna. Alharra és Wynter közelebb léptek, de az aes sedai elintette őket, és nagy sóhajjal talpra kecmergett.

– Azt mesélték nekem, hogy akár napokig is kitartotok, és szinte semmit sem lehet kiszedni belőletek – mondta Perrin. A szavai túl hangosnak tűntek számára. – Nincs időm rá, hogy megmutassátok, hogy milyen kemények és bátrak vagytok. Tudom, hogy kemények és bátrak vagytok. De a feleségem már így is túl hosszú ideje raboskodik! Elválasztunk titeket egymástól, és pár nőről fogunk kérdezősködni. Hogy láttátok-e őket, és hol? Csak ennyit akarok tudni. Nem lesz izzó szén, sem semmi más ilyesmi: csak kérdések. De ha valaki nem hajlandó válaszolni, vagy ha a válaszaitok túlságosan is eltérnek egymástól, akkor mindenki elveszít valamit! – meglepve érezte, hogy mégis fel tudja emelni a fejszét. A pengéje vörös volt. – Két kéz és két láb – mondta hidegen. A Fényre, úgy hangzott, mintha jégből lenne! És úgy is érezte magát, mintha még a csontjai is jégből volnának! – Ez azt jelenti, hogy négy esélyetek van arra, hogy ugyanazt válaszoljátok! És ha akkor is kitartotok, még mindig nem öllek meg titeket! Találok egy falut, ahol kitehetlek mindannyitokat, valahol, ahol kéregethettek, és ahol a kölykök talán majd vetnek pár fityinget a kezetlen, lábatlan, szilaj aieleknek! Gondoljátok végig, hogy ez megéri-e azt, hogy távol tartsátok tőlem a feleségemet!

Még Masema is úgy meredt rá, mintha sosem látta volna ezelőtt ezt a férfit, aki most egy véres fejszével áll előtte. Masema emberei és a ghealdaniak úgy nyitottak neki utat, mintha egy egész trallok öklöt vezetett volna át rajtuk. Perrin előtt felderengett a kihegyezett karókból emelt kerítés, aztán az erdő vagy száz lépéssel arrébb, de nem változtatott útirányt. Kezében a fejszével csak ment, ment, amíg körbe nem ölelték a hatalmas fák, és teljesen el nem maradt mögötte a tábor szaga. A vér szagát magával vitte, fémesen és élesen tapadt rá. Az elől nem menekülhetett.

Nem tudta volna megmondani, meddig barangolt a hóban. Alig vette észre, ahogy megélesülnek a fák között átszűrődő napfény sugárkévéi. A vér vastagon állt az arcán és a szakállán. Lassan száradni kezdett. Hányszor mondta már, hogy bármit megtenne, hogy visszakaphassa Faile-t? Megtette, amit tennie kellett. Faile-ért bármit.

Hirtelen két kézzel a feje fölé emelte a fejszét, és olyan messzire hajította, amilyen messzire csak tudta. Hosszan pörgött előtte, aztán jókora dobbanással belemélyedt egy vaskos tölgyfa törzsébe. Kiengedte a levegőt, mely mintha a tüdejébe ragadt volna, és leroskadt egy kitüremkedő kőre, ami olyan magas és olyan széles volt, mintha csak egy pad lenne, és a térdére ejtette a könyökét.

– Most már előjöhetsz, Elyas! – mondta fáradtan. – Úgyis érzem a szagodat!

A másik férfi könnyedén kilépett az árnyékok közül, sárga szeme halványan fénylett széles karimájú kalapja alatt. Hozzá képest még az aielek is hangosak voltak. Megigazította hosszú kését, és leült Perrin mellé a kőpadra, de egy ideig csak ücsörgött, és maga elé meredve gereblyézte az ujjaival hosszú, az egész mellkasát beterítő, szürkébe forduló szakállát. Aztán a tölgyfa törzsébe fúródott fejsze felé biccentett.

– Egyszer azt mondtam neked, hogy tartsd meg, amíg csak nem kezded el túlságosan is szeretni, hogy használhatod! Kezdted élvezni amikor a kezedben van? Ott, akkor?

Perrin megrázta a fejét.

– Nem, nem, azt nem! De...

– De mi, kölyök? Azt hiszem, szinte még Masemát is sikerült megijesztened! Csak hát a szagod alapján te még riadtabb vagy!

– Épp itt az ideje, hogy megijedjen valamitől – morogta Perrin, és kényelmetlenül megvonta a vállát. Volt pár dolog, amiről nehezére esett beszélnie. De talán épp itt volt az ideje. – A fejsze. Először nem is vettem észre, csak amikor visszapörgettem a dolgokat. Aznap éjjel, mikor találkoztam Gaullal, és a fehérköpenyek megpróbáltak megölni minket. Utána, mikor a Folyóközben a trallokokkal harcoltunk, még nem voltam biztos benne. De aztán a Dumai Kutaknál már igen. Félek a csatában, Elyas, félek, mert lehet, hogy soha többé nem láthatom Faile-t! – A szíve úgy összeszorult, hogy szinte a mellkasa is belefájdult. Faile. – Csak épp... Hallottam, mikor Grady és Neald arról beszélgettek, hogy milyen az, mikor eltölti őket az Egyetlen Hatalom. Azt mondják, jobban érzik, hogy élnek. A csatákban halálra vagyok rémülve, de sokkal inkább érzem, hogy életben vagyok, mint bármikor máskor, kivéve, ha épp Faile-t ölelhetem. El nem tudom képzelni, hogy elviselném, ha így kezdenék érezni aziránt is, amit ott tettem! És nem hinném, hogy Faile visszafogadna, ha odáig süllyednék!

Elyas felhorkant.

– Nem hinném, hogy az benned volna, kölyök! Figyelj rám, a veszély mást és mást hoz ki az emberekből! Van, aki hideg, mint egy óramű, de te nekem sosem tűntél igazán hidegvérűnek! Ha verni kezd a szíved, felforrósítja a véredet. Elég egyértelmű, hogy az érzékeidet is kiélesíti! Jobban odafigyelsz mindenre. Lehet, hogy pár pillanat múlva meghalsz, talán már csak egy szívverésnyi időd van hátra, de most még élsz, és ezt a fejed búbjától a lábujjad hegyéig érzed. Ez már csak így van! De ez nem jelenti azt, hogy szereted is!

– Szeretném elhinni – mondta Perrin egyszerűen.

– Élj annyi ideig, mint én – válaszolta Elyas szárazon –, és elhiszed! Addig pedig csak fogadd el, hogy már hosszabb ideje taposom a földet, mint te, és már előtted átmentem mindezen!

Ott ültek kettesben, és a fejszét nézték. Perrin hinni akart Elyasnak. A fejszén most már feketének tűnt a vér. Vér még sosem látszott ilyen feketének! Mennyi idő telhetett el azóta? A fák között beszűrődő fény szöge alapján lassan lemegy a nap. Perrin füle elkapta a hóban csikorduló paták zaját, ahogy lassan egyre közelednek. Pár perccel később Neald és Aram jelent meg. Az egykori kolompár a nyomokat mutogatta, az asha'man türelmetlenül rázta meg a fejét. Perrin jól látható nyomokat hagyott, de igazság szerint nem fogadott volna rá, hogy Neald követni tudná. Városi legény volt.

– Arganda úgy gondolta, hogy ki kellene várnunk, míg egy kicsit lehűl a véred – mondta Neald, és előrehajolt a nyeregben, akképp méregette Perrint. – Én a magam részéről úgy vélem, hogy hidegebb már nem is lehetne! – Biccentett, és a szája körül elégedett kis vonás jelent meg. Ő már hozzászokott, hogy az emberek félnek tőle, a fekete kabátjától, és amit az jelentett.

– Beszéltek – mondta Aram –, és mind ugyanazt mondták! – Az arckifejezése alapján nem volt elégedett a válaszukkal. – Azt hiszem, hogy attól sokkal jobban megrémültek, hogy koldulniuk kellene, mint a fejszétől! De azt mondják, hogy sosem látták Faile úrnőt! Vagy bárkit a többiek közül! De megpróbálkozhatnánk az izzó szénnel még egyszer! Talán akkor az eszükbe jutna!

Vajon valóban mohó volt a hangja? És amiatt, hogy megtalálhatnák Faile-t, vagy hogy használhatnák a szenet? Elyas elfintorodott.

– Most már csak azt mondanák vissza, amit tőletek hallottak! Amit hallani akartok! De amúgy is kicsi volt rá az esély, hogy bármiben segíthetnének! Több ezer shaidó van, és több ezer fogoly! Ennyi ember között le lehet élni egy életet úgy, hogy csak pár százra emlékszel közülük!

– Akkor meg kell őket ölnünk – mondta Aram komoran. – Sulin azt mondta, hogy a hajadonok olyankor fogták el őket, mikor nem volt náluk fegyver, hogy lehessen őket vallatni. Egészen egyszerűen nem törődnének bele a gai'shain sorsba! És ha csak az egyikük megszökik, figyelmezteti a shaidókat, hogy itt vagyunk! És akkor mind ránk támadnak!

Perrin ízületei mintha berozsdásodtak volna, úgy fájtak, mikor felkelt. Nem engedhette el a shaidókat csak úgy.

– De akár őrizhetnénk is őket, Aram!

Egyszer már majdnem örökre elveszítette Faile-t, mert kapkodott, és most megint elsietve cselekedett. Kapkodott. Micsoda enyhe kifejezés arra, hogy levágta egy ember kezét! És mindezt a semmiért! Mindig megpróbált óvatosan tervezni és óvatosan lépni. Gondolkoznia kellett volna, de minden gondolat a csontjába mart. Faile teljesen elveszett a fehér ruhás foglyok tengerében.

– Talán a többi gai'shain tudni fogja, hol őrzik! – motyogta, és visszaindult a tábor felé. De hogyan kaphatna a keze közé egy shaidó gai'shaint? A gai'shainokat még őrizettel is ritkán engedték csak ki a táborból!

– És azzal mi lesz, fiam? – kérdezte Elyas. Perrinnek oda sem kellett néznie, tudta, miről van szó. A fejszéről.

– Hagyd itt! Talán egyszer megtalálja valaki! – a hangja rekedtes lett. – Tán valami ostoba mutatványos még ebből is mesét farag!

Hosszú léptekkel indult meg a tábor felé, és hátra sem nézett. A vaskos bőröv túlságosan is könnyűnek tűnt most, hogy semmi nem lógott a fejsze hurkán. És mindezt semmiért.

Három nappal később a kordék visszaértek So Haborból, és Balwer egy magas, borotválatlan férfival lépett be a sátorba. A fickón egy koszos kabát volt, és egy kard, amire láthatóan sokkal nagyobb gondot viselt. Perrin először fel sem ismerte az egy hónapos szakáll gondozatlan gubanca fölött, de aztán megérezte a szagát.

– Nem hittem volna, hogy valaha még látlak! – mondta. Balwer pislogott egyet, ami másnál döbbent tátogásnak illett volna be. A madárszerű kis ember nyilván alig várta, hogy megmutassa a meglepetést, amit hozott.

– Csak... csak Maighdint kerestem – mondta Tallanvor rekedten –, de a shaidók gyorsabbak voltak nálam, nem tudtam beérni őket. Balwer mester azt mondja, ön tudja, hol őrzik!

Balwer élesen ránézett a fiatalabb férfira, de a hangja éppolyan száraz és érzelemmentes maradt, mint a szaga.

– Tallanvor mester épp azelőtt ért So Haborba, hogy elindultunk volna, Perrin nagyúr! Puszta véletlen volt, hogy belefutottam! De talán szerencsés véletlen! Talán volna pár szövetségese az ön számára! Hagyom, hadd mondja el ő maga!

Tallanvor a csizmája orrára meredt, de nem szólt egy szót sem.

– Szövetségesek? – kérdezte Perrin fáradtan. – Legalább egy hadsereg kellene ahhoz, hogy érjen is valamit, de bármiféle segítséget szívesen fogadok!

Tallanvor Balwerre nézett, aki egy fél meghajlással és egy bátorító mosollyal bámult vissza rá. A torzonborz férfi mély levegőt vett.

– Tizenötezer seanchanról van szó nagyjából. A többségük tulajdonképp taraboni, de most seanchan zászlók alatt vonultak hadba. És... Legalább egy tucat damanejük van! – A hangja megfeszült, sürgető lett, és mindenáron be akarta fejezni, mielőtt Perrin félbeszakíthatta volna. – Tudom, hogy ez olyan, mintha a Sötét Úrhoz fordulnánk segítségért, de ők is a shaidókra vadásznak, és én még a Sötét Úr segítségét is szívesen venném, ha kiszabadíthatnám Maighdint!

Perrin egy pillanatig csak bámulta a két férfit. Tallanvor idegesen játszadozott a kardja markolatával, Balwer félrefordított fejjel nézte, mint egy veréb, ha azt lesi, merre ugrik el egy sáska. Seanchanok. Damanek. Igen, ez olyan lenne, mintha a Sötét Úr segítségét kérnék!

– Ülj le, és mesélj el mindent ezekről a seanchanokról! – mondta.

Huszonnyolcadik fejezet

Egy marék rózsabimbó

Attól a naptól fogva, hogy elhagyták Ebou Dart, az út Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkuszával és a Csodák és Varázslatok Döbbenetes Bemutatójával pontosan olyan rémes volt, mint amilyennek Mat a legsötétebb rémálmaiban megálmodta. Először is, szinte minden áldott nap esett pár órát, és egyszer három napig zuhogott megállás nélkül az a fajta hideg, téli eső, ami nem állt túl messze a hótól, jegesen csillogott, és olyan lassan áztatta át az emberek kabátját, hogy észre sem vették, csak mikor már az ingük is csuromvizes volt. A víz ugyan leszaladt a keményre taposott országútról, mintha le lett volna kövezve, és a legrosszabb szakaszon is csak vékony, csúszós sárréteg fedte az utat, de a szekerek, lovak és emberek hosszú menetoszlopa akkor is nagyon kis távot tett meg, ha éppen sütött a nap. Eleinte a cirkusz egész népessége alig várta, hogy elinduljanak a város mellől, ahol éjszakánként villámok süllyesztették el a hajókat, és különös gyilkosságoktól rettegtek az emberek, és hogy maguk mögött hagyják a dühöngő seanchan nemest, aki alighanem vadul kutat a felesége után, és nyilván mindenkin bosszút áll, aki a szökésben segítette. Eleinte olyan gyorsan haladtak, ahogy csak a lovak húzni tudták a nehéz szekereket, még nógatták is az állatokat, hogy egy kicsit gyorsabban menjenek, egy kicsit még ne álljanak meg. De minden egyes mérföld mintha csökkentette volna a félelmüket. Érezték, hogy egyre messzebb vannak a veszedelemtől, egyre biztonságosabb vidéken járnak, és már az első délután...

– Vigyáznunk kell a lovakra! – magyarázta Luca, miközben nézte, ahogy a lovászok kifogják a lovakat nevetségesen élénk színűre festett lakókocsija elől, és elvezetik a szemerkélő ónos esőben. A nap még alig haladt túl a delelőjén, de a dobozszerű lakókocsik fémkéményéből és a sátrak szellőzőnyílásából már vékonyka, szürkés füstcsápok kunkorodtak a felhők felé. – Senki sem kerget minket, és Lugard messze van! Nem olyan egyszerű jó lovakat találni, és sokba is kerülnek!

Luca savanyúan maga elé nézett, és megrázta a fejét. Ha kiadásokra került szó, mindig rettenetesen elkedvetlenedett. Nagyon szűkmarkú volt, kivéve, ha a feleségére kellett költenie.

– Útközben elég kevés olyan hely akad, ahol érdemes volna több napra is megállnunk. A legtöbb faluban akkor sem lenne teltházunk, ha minden ott lakó eljönne megnézni minket, és sosem lehet előre megmondani, hogy a városokban hogy üt ki az üzlet, csak mikor már megérkeztünk. De nem fizet annyit, hogy feladjam a bevételemet! – Jobban magára csavarta díszesen hímzett bíbor köpenyét, hogy ne ázzon meg, és hátrapislogott a válla fölött a lakókocsijára. A szemerkélő esőben valami keserű bűz áradt onnan. Mat nem hitte volna, hogy megenne bármit is, amit Luca felesége főzött. – Biztos benne, hogy senki sem kerget minket, ugye, Cauthon?

Mat ingerülten húzta a fejébe vastag gyapjúsapkáját, és sértetten elvonult az élénk színű sátrak és lakókocsik rengetegében. A fogát csikorgatta. Nem fizet eleget? Amennyi pénzt Lucának ajánlott, annyiért a fickó akár halálra is hajszolhatná az állatait egészen Lugardig! Na jó, azt talán mégsem kellene, elvégre szegény lovak nem vétettek neki semmit sem, de igazán megfizette ezt a felfuvalkodott papagájt azért, hogy siessenek!

Nem messze Luca kocsijától Chel Vanin ült egy háromlábú zsámolyon, amiről minden irányba lelógott, és valami sötét pörköltféleséget kevergetett egy kis lábosban egy aprócska tűz fölött. Az eső a lábosba csöpögött a férfi kalapjának lekonyuló karimájáról, de a kövér fickó vagy nem vette észre, vagy nem törődött vele. Gorderan és Fergin, Mat két embere halk szitkozódás közben verték le a sátortartó kötélnek a cövekeket. Egy koszbarna vászontákolmányban laktak Harnannal és Metwynnel. És persze Vaninnal is, de Vanin olyan képességek birtokában volt, hogy úgy gondolta, neki aztán nem kell részt vennie az efféle alantas munkában, és nem esett nehezére erről meggyőznie a többieket sem. Vanin tapasztalt patkolókovács volt, és ami még ennél is fontosabb, a legjobb nyomolvasó és a legjobb lótolvaj az egész országban – és ez akármelyik országban jártak is, így volt. Első ránézésre senki sem mondta volna meg róla, hogy ilyesmihez is értene. Fergin vette észre elsőnek Matet, és elharapott egy cifra káromkodást, mert a kalapáccsal véletlenül az ujjára ütött a cövek helyett. Eldobta a kalapácsot, bekapta az ujját, és halkan szitkozódva guggolt az esőben.

– Egész éjszaka ebben kell vigyáznunk azokra a nőkre, nagyuram! Nem lehetne, hogy fizet azoknak a lovászfiúknak egy keveset, hogy verjék fel ők a sátrat, és legalább egyszer megszáradhassunk, mielőtt újra bőrig áznánk?

Gorderan vaskos ujjával bökte meg Fergin vállát. Éppolyan széles volt, mint amilyen sovány Fergin, és szürke szeme dacára Tear szülötte.

– A lovászfiúk felvernék a sátrat, és lenyúlnának belőle mindent, ami nincs odaszögezve! – újra megbökte. – Ugye nem akarod, hogy azok az enyveskezűek meglógjanak a számszeríjammal és a nyergemmel? Tudod, nagyon jó nyereg! – a harmadik bökdöséstől Fergin kis híján felborult. – És ha nem húzzuk fel ezt a sátrat azon nyomban, Harnan egész éjszaka minket küld őrségre!

Fergin mérgesen rámeredt, és morgott valamit, de sietve felkapta a kalapácsát, és a kabátjába törölte a sáros végét. Egész jó katona volt, bár nem volt valami sok esze.

Vanin köpött egyet az egyik foga helyén tátongó lyukon keresztül, és csak kicsivel hibázta el a lábost. A pörköltnek pompás illata volt ahhoz képest, mint amit Latelle főzött, de Mat úgy döntött, hogy itt sem ebédelne. A kövér férfi megveregette faragott fakanalával a lábos falát, hogy leverje róla a koszt, és felnézett rá duzzadt szemhéja alól. Kerek arca általában álmosnak tűnt, de csak egy bolond hitte volna azt, hogy nem éber.

– Ilyen tempóban úgy nyár végére érjük el Lugardot! Ha egyáltalán valaha eljutunk odáig!

– Eljutunk, Vanin, ne aggódj! – válaszolta Mat jóval magabiztosabban, mint amilyennek érezte magát jelen pillanatban. A durva gyapjúkabát, amit pár órája szárazon és melegen vett magára, csak pár helyütt hagyta leperegni az esőt, és most már a hátán csordogált a víz. Senki sem érezte magát igazán magabiztosnak, ha épp jeges víz csordogált végig a gerincén. – Mindjárt vége a télnek! Ha beköszönt a tavasz, sokkal gyorsabban haladunk, meglásd! Még tavasz dereka előtt Lugardban leszünk!

Ebben sem volt teljesen biztos. Első nap alig két mérföldet tettek meg, és onnantól kezdve ha két és fél mérföldet mentek, az már jó napnak számított. Az Északi Út mentén kevés városnak nevezhető település akadt, és még az út neve is hamar megváltozott, hogy észak felé haladtak. Az emberek először Ebou Dar-i útnak hívták, aztán a révútnak, aztán meg csak az útnak, mintha egyetlen út lenne az egész világon.

De Luca minden egyes városban megállt, azokban is, amire csak valami tanyasi suttyó akasztotta volna ezt a nevet, akit még megbűvölt, hogy valami düledező falfélét húztak fel hat utca, meg egy durván lekövezett, főtérnek csúfolt terület köré. Majdnem egy fél nap ment el arra minden egyes esetben, hogy felállítsák a cirkuszt, körbekerítsék a magas vászonfallal, és felhúzzák a hatalmas, vörös betűs, kék szalagot, ami a bejárat fölött lebegett. Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkusza és a Csodák és Varázslatok Döbbenetes Bemutatója. Egyszerűen Luca nem bírta volna elviselni, ha a közönség nem nézheti meg a műsorát. Vagy ha ő nem teheti zsebre a pénzüket. Vagy ha nem lebegtetheti meg előttük hihetetlen cikornyás mozdulatsorai egyikével valamelyik szemfájdítóan vörös bársonyköpenyét, és nem fürdőzhet az elismerésükben. Ezt majdnem annyira szerette, mint a pénzt. Majdnem.

Az előadóművészek és a távoli vidékekről származó, ketrecbe zárt vadállatok épp elég különlegesek voltak ahhoz, hogy mindenki kíváncsi legyen a cirkuszra. Azok az állatok is mindenkit érdekeltek, amelyek nem is származtak annyira távoli vidékekről – kevesen jártak olyan vad helyeken, hogy a tulajdon szemükkel láttak volna oroszlánt, vagy akár csak medvét. Csupán az eső ritkította meg egy kicsit a tömeget, de ha túlságosan is esett, a zsonglőrök és az akrobaták amúgy sem voltak hajlandóak fellépni, kizárólag akkor, ha tető volt a fejük fölött. Luca ilyenkor fel-alá járkált, dühös volt, és arról morgolódott, hogy valahogy úgyis szerez elég vászontetőt, hogy minden fellépő fölé jusson, vagy hogy csináltat egy akkora sátrat, ami alá az egész társulat beférhet. Egyetlen sátorba! No igen, Lucának még a tervei sem voltak szerények. Miért nem rögtön egy kerekeken guruló palotát akar magának?

De ha Matnek csak Luca és a társulat lassú haladása miatt kellett volna aggódnia, boldog ember lett volna. Néha két-három különös seanchan szekérkaraván is beérte őket – korán indultak, és lassan vonultak el mellettük különös alakú, csúcsos szekereiken, furcsa marháikkal, birkáikkal, kecskéikkel, vagy mi a Fénynek lehetett hívni azokat az állatokat. A cirkusz ilyenkor még el sem indult. Néha egy-egy seanchan katonai hadoszlop is lehagyta őket. A seregek siettek, a cirkuszosok szinte vánszorogtak – a rovarfejre emlékeztető sisakot viselő katonák keményen kiléptek, és az egymást átfedő lapokból készült, csíkosra festett mellvértű lovasok csak úgy eldübörögtek mellettük. A lovasok egyszer tormon ültek: a bronzszínű állatok leginkább ló nagyságú macskákra emlékeztettek. Csak épp három szemük volt. Vagy húsz ilyen fenevad siklott el mellettük kígyózó, a leggyorsabb ló vágtáját is megszégyenítő, könnyed ütemben. Sem a hátasok, sem a lovasaik nem nézték meg, mi mellett mennek el, de a cirkusz lovai megvadultak félelmükben, és sikítva, ágaskodva, a szemüket forgatva próbáltak kitörni a hámból. Az oroszlánok, leopárdok és medvék bömböltek a ketrecükben, és a különös őzek fejjel rohantak a rácsoknak, hogy elmenekülhessenek. Órákig tartott, mire mindegyik jószágot eléggé lecsillapították ahhoz, hogy továbbindulhassanak a kocsik, és Luca ragaszkodott hozzá, hogy elsősorban az állatok sérüléseit kell ellátniuk. A vadállatok igazán drága holmik voltak.

Kétszer is megállították őket vékony tollbokrétás seanchan tisztek, hogy ellenőrizzék Luca engedélyét a lovakra, és Mat szőlő nagyságú cseppekben izzadt, míg végre elmentek. Ahogy a társulat lassan egyre északabbra kúszott, ritkábban találkoztak seanchanokkal az úton, de Mat még mindig megizzadt, ahányszor beléjük botlottak, akár katonákkal találkoztak, akár telepesekkel futottak össze. Lehet, hogy Suroth titokban tartotta Tuon eltűnését, de a seanchanok nyilván keresni fogják. Csak egyetlen okoskodó tisztbe kell belefutniuk, aki végre összehasonlítja az engedélyen szereplő lovak számát azzal, ahány ló van a társulatnál, és utána sűrű fogú fésűvel kutatja át a kocsikat is, az egyszer biztos! Vagy egy túlbuzgó sul'dam kellene csak, aki úgy dönt, hogy még egyszer ellenőrzi, hogy a zsonglőrök, akrobaták és kígyónők között nincs-e valaki, aki tud fókuszálni. Szilva méretű cseppekben izzadt! Egy légypiszok nagyságú kis falucska, valami Weesin határában álltak, ahol még Luca is úgy érezte, hogy az ázott zsúptetők alatt kuporgó parasztok két rézpénzéért nem érdemes felállítani a vászonfalat, és műsort adni. Mat kinn állt a zuhogó esőben, jó szorosan magára csavarta vastag gyapjúköpenyét, és nézte, ahogy a három aes sedai napnyugtakor visszalopakodik a faluba. A távolban mennydörgés robajlott. Alaposan belebugyolálták magukat sötét köpenyeikbe, a csuklyát is jól az arcukba húzták, de Matnek egy pillanatnyi kétsége sem volt afelől, hogy kik lehetnek. Úgy szakadt az eső, hogy alig tíz lépésnyire mentek el mellette, de mégsem vették észre, ám az inge alatt rejlő ezüst medál egy pillanat alatt jéghideg lett. Legalább az egyikük fókuszált, vagy mindenesetre magához ölelte az Egyetlen Hatalmat. A Fény égesse meg őket, mind a hárman sült bolondok voltak!

Épphogy eltűnt a kocsik és a sátrak között a három aes sedai, három újabb köpenybe burkolódzó alak tűnt fel. Utánuk siettek. A hátul jövő három nő közül az egyiknek élesebb volt a szeme, és Mat irányába mutatott, de a többiek csak lelassítottak egy pillanatra, aztán máris mentek az aes sedai-ok után mind a hárman. Mat halkan szitkozódni kezdett, de nem fejezte be. Már az sem segített a helyzeten. Ha megkérdezték volna, hogy kiket nem akar hagyni szabadon kószálni, hátha belefutnak egy seanchan őrjáratba, hát az aes sedai-ok és a sul'damok holtversenyben győztek volna Tuonnal és Seluciával.

– Szerinted mit akarhattak? – szólalt meg a háta mögött Noal, és Mat akkorát ugrott, hogy a csuklyájáról a nyakába zúdult egy fél vödör víz. Úgy örült volna, ha a göcsörtös vénember végre leszokik róla, hogy a háta mögé lopódzik!

– Megyek és kitalálom! – morogta, és egy rántással kiegyenesítette a köpenyét. Nem is tudta, miért vesződik vele. A kabátja csak egy kicsit lett nedves, de az inge teljesen átázott.

Meglepő módon Noal már nem volt ott vele, mikor odaért az egykor fehérre festett, most szürke csíkosra kopott lakókocsihoz, ahol az aes sedai-ok és a sul'damok laktak. A vénember pedig de szerette mindenbe beleütni az orrát! Persze lehet, hogy úgy döntött, már így is eléggé megázott. Blaeric és Fen már lefeküdtek aludni. Egy szál takaróba burkolózva hevertek a kocsi alatt, és láthatóan nem zavarta őket se az eső, se a sár, de Mat fogadni mert volna, hogy egyikük sem alszik. Valóban, mikor dühösen felcuppogott a lakókocsi lépcsőjén, az egyik őrző fel is ült, és utánanézett. Nem szólt semmit, de Mat érezte a pillantását. Ennek ellenére nem habozott, és nem bajlódott a kopogtatással sem.

A lakókocsiban alig lehetett mozdulni, olyan zsúfolt volt most, hogy mind a hat nő állt, és a kezükben még ott csöpögött vizes köpenyük. A falba vert szögeken lógó két lámpa bevilágította a helyiséget, jobban is, mint Mat az adott körülmények között szerette volna, és hirtelen hat nő nézett rá olyan arckifejezéssel, amilyennel csak a tilosban járó férfiakra tudtak meredni. A levegőben ázott gyapjú szaga terjengett, és olyan volt a hangulat, mintha villám csapott volna a szobába, vagy becsaphatna bármelyik pillanatban. A tetőn csak úgy kopogott az eső, és a távolban mennydörgés dübörgött, de Mat rókafejes medálja semmivel sem volt hidegebb, mint bármilyen ezüstékszer lett volna. Lehet, hogy Blaeric és Fen csak azért hagyták, hogy bejöjjön, mert tudták, hogy akkor le fogják szedni a fejét. De az is lehet, hogy ők egyszerűen csak ki akartak maradni ebből az egészből. Persze egy őrző kész volt meghalni, ha az aes sedai-a szükségesnek látta... De Mat Cauthon nem! A csípőjével belökte az ajtót. Már nem is fájt. Vagy legalábbis igen ritkán. Mikor számon kérte a nőkön, hol voltak, Edesina dühösen nézett rá, és hátrarázta csípőig érő, koromfekete haját.

– Hálás vagyok, amiért megmentett a seanchanoktól, Cauthon mester, és ki is fogom mutatni a hálámat, de azért mindennek van határa! Nem vagyok szolga, hogy csak úgy parancsolgasson nekem! A faluban nem voltak seanchanok, és elrejtettük az arcunkat! Nem kellett volna utánunk küldenie az... ölebeit!

Úgy nézett a három seanchan nőre, hogy már a pillantásával rántottát lehetett volna sütni. Edesina már nem rettent meg minden seanchan kiejtéssel beszélő embertől. Bosszút akart állni mindazért, amin keresztülment, és a sul'damok voltak hozzá a legközelebb. Mat remélte, hogy az aes sedai-ok híres önuralma megakadályozza, hogy tettlegességig fajuljanak a dolgok. Remélte, hogy nem feszítette még túl a húrt. Azok a régi emlékek felvetettek olyasmit is, mikor az aes sedai-ok felrobbantak, mint az illuminátorok árukészlete.

Bethamin sötét arcán nem csillant aggodalom. Ráérősen kirázta a kabátját, és felakasztotta, miközben Desina dühöngött, aztán nyugodtan lesimította a csípőjén a szoknyát. Ma kifakult, zöld alsószoknyák voltak rajta. Panaszkodott már, hogy az Ebou Dari viselet igen illetlen, és Mat gyanakodott rá, hogy ha messzebb jutnak a partvidéktől, kell neki keríteni valami rendes ruhát, de a nő kerek keble meglehetősen szépen kitöltötte a mély nyakkivágást. A férfi ízléséhez viszont túlságosan is anyás volt a modora.

– Valóban elrejtették az arcukat, uram – mondta elnyújtva –, és együtt maradtak! Egyikük sem próbált meg elszökni! Összességében nagyon jól viselkedtek!

Egy anya, amint épp a gyermekeit dicséri. Vagy egy kutyaidomár, aki a kutyáira büszke. A sárga hajú Seta is bólintott egyet. Ő egyértelműen kutyaidomárként viselkedett.

– Ha uram azt szeretné, hogy bezárjuk őket – mondta Renna őszinte vágyakozással a hangjában –, még mindig előszedhetjük az a'damet. Nem volna szabad hagynunk, hogy póráz nélkül kószáljanak!

Még meg is hajolt előtte, seanchan módjára, mereven, éles szögben. Hatalmas, barna szeme reménytelien csillogott. Teslyn lélegzete elakadt, és a Piros nővér a mellére szorította vizes köpenyét. Ő még nem tette túl magát az a'dam okozta szenvedéseken, bár már megint úgy nézett ki, mint aki szögeket eszik reggelire. Joline éppolyan büszke volt, mint bármikor máskor – most is kihúzta magát, a szeme csak úgy villámlott. Akár higgadtaknak hitték az aes sedai-okat, akár nem, ha Joline szeme így szikrázott, könnyen kitörhetett az égiháború. Ez gyakorta megesett a csinos nőkkel.

– Nem! – vetette közbe Mat sietve. – Nem, arra semmi szükség nincsen! Adjátok ide nekem azokat az izéket, és én majd megszabadulok tőlük! – A Fényre, miért vállalta a nyakába még ezeket a nőket is? Ami egykor még a lehető legjobb megoldásnak tűnt, később már egyértelműen élete nagy ostobasága volt. Gyakorta. – Csak hát óvatosnak kellene lennetek! Mindnyájatoknak! Még harminc mérföldre sem vagyunk Ebou Dartól, és az út tele van Fényverte seanchanokkal! – bocsánatkérően nézett a három seanchan nőre. Végtére is az ő oldalán álltak! A maguk módján. Sehova máshova nem mehettek, csak Egeaninhez fordulhattak volna, ám már ők is rájöttek, hogy kinél van a pénz. Bethamin csodálkozva vonta fel a szemöldökét. A seanchan nemesek nem kértek bocsánatot, még egy pillantással sem.

– Tegnap valóban áthaladtak seanchan katonák a falun – mondta Teslyn, és most még érezhetőbb volt illiani kiejtése, mint máskor. Joline villogó szeme most rátapadt, de a Piros nővér mintha észre sem vette volna. Felakasztotta a köpenyét egy szögre. – Kérdezősködtek az úton járó idegenekről. És páran panaszkodtak, hogy északra kell menniük! – Teslyn hátrapislogott a sul'damokra, aztán elkapta a tekintetét, és mély levegőt vett. – Úgy tűnik, a Visszatérés keletre fordul. A katonák úgy vélték, hogy az Örökkön Győzelmes Hadsereg még tavasz vége előtt a császárnő lábai elé helyezi Illiant. A Várost és mindent! – az aes sedai-ok elvileg feladták a szülőföldjüket, mikor a Fehér Toronyba mentek, de bármelyik illiani számára Illian volt „a Város”, és az ember még a nagybetűt is hallotta.

– Az nagyon jó – mondta Mat félig magának, miközben vadul gondolkozott. A katonák mindig össze-vissza fecsegtek; sokan egyebek között ezért sem mondták el a terveiket minden közkatonának, csak az utolsó pillanatban. Teslyn felvonta vékony szemöldökét. – Ez azt jelenti, hogy a Lugardba vezető út nagyjából tiszta lesz!

Teslyn kurtán biccentett, de láthatóan nem volt elégedett a válasszal. Volt némi különbség aközött, hogy az aes sedai-oknak elvileg mit kellett volna tenniük, és aközött, hogy gyakorlatban mit tettek.

– Nem beszéltünk senkivel, uram, csak a lányokra figyeltünk! – mondta Bethamin még a szokottnál is lassabban, márpedig a seanchanok általában úgy beszéltek, mintha valaki mézet csorgatna egy hóviharba. Egyértelműen ő volt a három sul'dam vezetője, de most ránézett a másik két nőre is, mielőtt folytatta volna. – Ebou Darban másról sem esett szó a sul'damok szállásán, mint Illianról. Zsíros város, zsíros ország, és sokan szerezhetnek maguknak új nevet, mikor elfoglaljuk. És persze vagyont is – ezt úgy tette hozzá, mintha a vagyon mit sem számítana egy új névhez képest. – Igazán rájöhettünk volna, hogy uram szívesen hallana az ilyesmiről! – Még egy mély levegőt vett; kis híján lepattant róla a szűk, kivágott ruha. – Ha kérdése lenne, uram, elmondjuk, amit csak tudunk!

Renna ismét meghajolt előtte, és mohón nézte, Seta pedig felcsipogott.

– Hallgatózhatnánk a városokban és a falvakban, ahol megállunk, uram! A lányok kissé megbízhatatlanok, de ránk számíthat!

Miért volt az, hogy ha egy nő a segítségét ajánlotta, akkor azt mindig úgy tette, hogy a lehető legkellemetlenebb helyzetbe hozza a másikat?

Joline arcára ráfagyott a sértett harag. A seanchan nőket nem méltatta figyelemre; ezt egyetlen kurta pillantással tisztázta is. Az az átkozott Mat Cauthon nyerte meg magának a vérfagyasztó tekintetet. Edesina szája elkeskenyedett, és a nő megpróbált lyukat nézni Matbe és a sul'damokba is. Még Teslyn is sértetten meredt rá. Ő is hálás volt, amiért megmentette a seanchanoktól, de maga is csak aes sedai volt! És ő is Matet méregette dühösen. A férfi gyanította, hogy akkorát ugrana, mint egy riadt béka, ha az egyik sul'dam akárcsak tapsolna egyet.

– Csak azt akarom – magyarázta Mat türelmesen –, hogy senki se menjen messzire a kocsitól! – Türelmesen kellett bánni a nőkkel, még az aes sedai-okkal is. Újra és újra megtanulhatta ezt a keserű leckét. – Elég egy kósza híresztelés, hogy aes sedai-ok utaznak a társulattal, és térdig járhatunk a rájuk vadászó seanchanokban! Az sem lenne sokkal jobb, ha arról pletykálnának, hogy seanchanok vannak köztünk! Mindkét hírre jönne valaki, hogy utánanézzen, mi is történik itt, és akkor aztán szép kis kutyaszorítóba kerülnénk mindannyian! Nem kellene feltűnést kelteni! Amíg Lugardba nem érünk, minél kevesebben vesznek észre minket, annál jobb! Ez csak nem olyan nagy kérés!

A villám besütött a kocsi ablakain, és olyan közel csapott be, hogy a kocsi beleremegett a mennydörgésbe.

Mégiscsak nagy kérés volt, legalábbis az elkövetkezendő napok ezt mutatták. Ó, persze az aes sedai-ok mindig az arcukba húzták a csuklyát – az eső épp elég magyarázattal szolgált erre, az eső és a hideg is –, de hol az egyikük, hol a másikuk kinn utazott a bakon, és egyáltalán nem erőltették meg magukat, hogy a társulat tagjai szolgáknak nézzék őket. No persze nem vallották be, hogy valójában kicsodák, még szép, hogy nem, és nem is parancsolgattak a többieknek – lehetőleg nem is beszéltek, csak egymással. De miféle szolga az, aki egyértelműen elvárja, hogy senki se álljon az útjába? És bementek a falvakba, és néha a városokba is, mintha előre tudnák, hogy úgysem lesznek seanchanok a környéken. Ha az aes sedai-ok valamit úgy gondoltak, akkor annak nyilván úgy is kellett lennie! Kétszer is futva tértek vissza, mikor egy telepesekkel telezsúfolt városba botlottak az északra vezető úton. Elmondtak mindent, amit a kirándulásaikon megtudtak. Vagy legalábbis Mat úgy vélte. Teslyn valóban hálásnak tűnt a maga aes sedai módján. És Edesina is. A maga módján.

Bár sok mindenben nem értettek egyet, Edesina, Joline és Teslyn mindig együtt voltak, mint egy csapat liba. Ha az egyiküket észrevették valahol, ott találták a másik kettőt is. Ez alighanem már azért is így volt, mert amikor valahol megjelentek jól felöltözve, bebugyolálva és elrejtve, hiszen erre azért figyeltek, pillanatokon belül feltűnt Bethamin, Renna és Seta is, és békésen sétálgattak a nyomukban. Természetesen csak mintegy véletlenül, de sosem veszítették szem elől a „lányokat”. A libapásztorok. A vak is látta volna, hogy a két csoport között nagy a feszültség. A sul'damok komoly megbecsülésnek örvendtek, és felelősségteljes munkát végeztek, hatalmi pozícióban voltak, úgyhogy majdnem olyan arrogánsan lépkedtek, mint az aes sedai-ok. De Mat már nem változtathatott a történeten.

Bethamin és a másik két sul'dam legalább annyira kerülte a többi seanchant, mint az aes sedai-ok, de minden egyes esetben követték a nővéreket, ha azok bementek egy városba vagy egy faluba, és Bethamin mindig beszámolt azokról a hírfoszlányokról, amit sikerült kihallgatniuk. Renna ilyenkor behízelgően mosolygott, és Seta csiripelve közölte, hogy „a lányok” ezt vagy azt elfelejtették, netán azt állították, hogy nem is tudtak róla – elvégre sosem lehet tudni, hogy valaki, akinek van képe aes sedai-nak hívnia magát, mikor kezd el hazudozni is! Matnek igazán át kellene gondolnia, hogy nem akarja-e pórázra fogni őket, amíg nincsenek mind biztonságban. A beszámolóik szinte teljesen megegyeztek mindazzal, amit a nővérek meséltek el neki. A városi nép pedig arról pletykált, amit az áthaladó seanchanoktól hallott. A telepesek egy része aggódott, mert mindenhonnan csak azt hallották, hogy vad aielek fosztogatnak Altarában, bár a helyiek szerint ez csak messzebb északon esett meg. Úgy tűnt, mintha valaki a magasabb posztokon is osztaná a nézeteiket, mert a telepesek egy részét átirányították keletre, Illian felé. Szövetséget kötöttek valaki hatalmassal, akitől azt várták, hogy nagyobb területeket segít megszerezni Surothnak. A nőket nem lehetett meggyőzni arról, hogy nincs rájuk szüksége, ha a pletykákat akarja hallani. És arra sem voltak hajlandóak, hogy átadják neki az a'damet. Igazság szerint Matnek nem is volt más fegyvere a három aes sedai ellen, csak azok az ezüstös nyakörvek, és a három sul'dam. Hála. Egy aes sedai-tól! Nem mintha valaha is eszébe jutott volna ismét felrakni a nővérekre azt a pórázt. Legalábbis nem túl gyakran. Kész, ez a helyzet kelepce volt, de most már ezzel kellett élnie!

Tényleg nem volt szüksége a sul'damokra és az aes sedai-okra, ha tudni akarta, mi történik a nagyvilágban. Sokkal jobb forrásai is voltak, olyan emberek személyében, akikben meg is bízott. Thomban legalábbis megbízott, már amikor a fehér hajú mutatványost el lehetett rángatni Olver mellől, hogy ne játszanak egyfolytában Kígyók és Rókákat, vagy rá lehetett venni, hogy ne egy agyongyűrött levélke fölött keseregjen, amit amúgy egyfolytában a szíve fölött hordott. Thom bement egy ivóba, elmesélt egy történetet, zsonglőrködött egy kicsit, aztán úgy ment ki, hogy az összes vendég minden gondolatát ismerte.

Mat Juilinben is megbízott – a teari majdnem olyan eredményes volt, mint Thom, pedig nem is mesélt, és zsonglőrködni sem tudott –, de Juilin mindig ragaszkodott hozzá, hogy Therát is magával vigye. A nő szemérmesen kapaszkodott választottja karjába, mikor beandalogtak a városba. A férfi szerint azért kellett vele mennie, hogy ismét hozzászokjon a szabadsághoz. Mindig mosolygott Juilinre, hatalmas, barna szeme csak úgy ragyogott, rózsabimbó alakú szájacskája csókra termett. Lehet, hogy valóban Tarabon Panarkhája volt, mint azt Thom és Juilin állította, de Mat kezdett benne kételkedni. Hallotta, amint a kígyóemberek azon tréfálkoztak, hogy a taraboni szolgálólány úgy kifárasztja a teari szaglászt, hogy az a végén már járni is alig tud. De akár szolgálólány volt, akár panarkha, Thera még mindig térdelni kezdett, ahányszor csak egy elnyújtott hangot hallott. Mat úgy vélte, hogy ha egy seanchan megkérdezné tőle, mit keres itt, perceken belül mindent megtudna, attól kezdve, hogy kicsoda Juilin Sandar, egészen odáig, hogy melyik lakókocsiban rejtegetik az aes sedai-okat. És közben folyamatosan térdepelne. Mat úgy érezte, hogy Thera nagyobb veszélyforrás, mint az aes sedai-ok és a sul'damok együttvéve. Juilin persze berzenkedett az ellen, hogy a kedvese megbízhatatlan lenne, és úgy pörgette meg bambuszbotját, mikor ez szóba került, mintha komolyan fontolgatná, hogy betöri vele Mat fejét. Nem volt megoldás, de Mat talált valami vészmegoldást, valamit, ami időben figyelmeztetné, ha a legrosszabb bekövetkezne.

– Még szép, hogy tudom követni őket! – biccentett Noal, és úgy vigyorgott foghíjas mosolyával, mintha csak azt mondaná, ez aztán gyerekjáték lesz. Göcsörtös ujját görbe orra mellé tette, és a másik kezét a kabátja alá csúsztatta, ahol a kései lapultak. – De biztos vagy benne, hogy nem lenne jobb megoldás, ha gondoskodnánk róla, hogy ne is beszélhessen senkivel? Ha nem, hát nem...

Mat határozottan mondta, hogy nem. Egyszer már megölt egy nőt, és egy másikat hátrahagyott, hogy lemészárolhassák. Nem hagyta volna, hogy egy harmadik halála is az ő lelkén száradjon.

– Úgy tűnik, hogy Suroth szövetséget kötött valamiféle királlyal – jelentette Juilin mosolyogva egy kupa forralt bor fölött. Thera legalább gyakrabban megmosolyogtatta a férfit. Most is ott kuporgott zsúfolt kis sátrukban Juilin zsámolya mellett a földön, a fejét a férfi ölébe hajtotta, és hagyta, hogy Juilin a szabad kezével gyengéden simogassa a haját. – Legalábbis sokat beszélnek valami hatalmas új szövetségesről. És a telepesek félholtak az ijedtségtől, úgy rettegnek attól, hogy lecsapnak rájuk az aielek!

– Úgy tűnik, hogy a telepesek túlnyomó részét keletre küldik – mondta Thom, és szomorkásan meredt a kupája mélyére. Miközben Juilin minden áldott nap egyre vidámabb lett, a mutatványos kedve napról-napra romlott. Noal épp Juilint és Therát követte valahol, és Lopin és Nerim a sátor hátuljában volt. A két cairhieni inas törökülésben kuporogva, varrókosárkával az ölében nézegette, hogy Mat díszes, Ebou Dari ruhái közül melyik szorulna esetleg javításra. Úgy szétpakoltak, hogy az aprócska sátor a távollévők nélkül is zsúfoltnak tűnt. – És számtalan katonát is – folytatta Thom. – Minden arra utal, hogy Illianra zúdulnak!

Mat legalább biztos lehetett benne, hogy tőlük csak az igazat hallja, nem az aes sedai-ok kicsavart szavait, vagy a sul'damok behízelgő híreit, amivel csak a kegyét akarták keresni. Bethamin és Seta még pukedlizni is megtanultak! Mat már szinte annak is örült, hogy Renna seanchan módra hajtja magát kétrét. Valahogy őszintébbnek tűnt. Furcsa volt, de legalább őszinte.

Mat a maga részéről sem a falvakban, sem a városokban nem nézett körül alaposan, és akkor is felhajtotta a gallérját, és a fejébe húzta a sapkáját, majd sietve visszatért a cirkuszba. Köpenyt ritkán vett fel. A köpeny megakadályozta volna, hogy gyorsan előkapja a ruhájába rejtett tőröket. Nem mintha úgy vélte volna, hogy szüksége lesz rájuk, de sosem lehetett elég óvatos. Nem ivott, nem táncolt, és nem játszott. Különösen nem játszott. A fogadókban hangosan csörgött a kocka az asztalon, és szinte hívogatta, de arra a fajta szerencsére, amije neki volt a kockajátékban, mindenki felfigyelne, még ha nem is akarták volna megkéselni, márpedig Altara ezen részein mind a nők, mind a férfiak jókora bökőket viseltek az övükön, és nem haboztak, ha használniuk kellett. Nem akart feltűnést kelteni, úgyhogy elsétált a kockázók mellett, hűvösen biccentett a készséges mosolyú felszolgálólányoknak, és sosem ivott egy kupa bornál többet. Általában még annyit sem. Végtére is a cirkuszban még kemény munka várt rá. Már amennyiben ezt munkának lehetett nevezni – és szórakozásnak nem hívta volna. Már aznap este elkezdte, hogy elhagyták Ebou Dart, és nehéz dolga volt.

– Szükségem van rá, hogy elkísérjen – mondta akkor Egeaninnek, és kihúzta a kocsi oldalába épített ágya alatt nyíló kis szekrényke ajtaját. Ott tartotta a láda aranyat, amit mind tisztességes úton, szerencsejátékkal szerzett. A javarésze egyetlen lóversenyből származott, bár a szerencséje nem terjedt ki a lóversenyekre jobban, mint bármelyik másik halandónak. A többi pedig... Ha valaki mindenáron kockázni vagy kártyázni akart vele, esetleg pénzfeldobásban fogadni, hát akkor felkészülhetett arra, hogy veszít. Domon, aki az ágyon ült, és a fejére lassan visszanövő borostát sercegtette elgondolkozva, a saját kárán tanulta meg. A fickónak be kellett volna érnie azzal, hogy a földön alhat, ahogy az egy jó so'jhinhez illik, de eleinte ragaszkodott hozzá, hogy minden este pénzfeldobással döntsék el, hogy ki alszik a második ágyon. Az első természetesen Egeaniné volt. De a pénzfeldobás még a kockánál is könnyebben ment. Kivéve, ha az érme az élére esett, márpedig ez is gyakran megtörtént. De Domon ajánlotta fel, hogy így döntsenek, és nem Mat! Egészen addig, amíg Mat nem nyert négyszer egymás után, ötödjére pedig az élén landolt az érme, méghozzá háromszor is. Most már egyik nap az egyikük aludt az ágyon, másik nap a másikuk. De ma este Domonnak kellett a földön hálnia. Mat nagy nehezen megtalálta a kisebb fajta puha bőrszütyőt, amit keresett, a kabátja zsebébe gyűrte, és kihúzta magát. A lábával a helyére rúgta a szekrényajtót.

– Úgyis szembe kell néznie vele valamikor – mondta –, és szükségem van önre, hogy elsimítsa a dolgokat!

Szüksége volt valakire, aki annyira magára vonja Tuon haragját, hogy még ő is elfogadhatónak tűnik mellette, de ezt igazán nem mondhatta meg a nőnek!

– Ön egy seanchan nemes, és talán meg tudja akadályozni, hogy feltegyem a csizmámat az asztalra!

– Miért kell bármit is elsimítanod? – mordult fel Egeanin késélesen. A lakókocsi ajtajában állt, csípőre tett kézzel, és kék szeme úgy meredt Matre hosszú, fekete parókája alól, mint egy ár. – És miért kell egyáltalán beszélned vele? Még nem okoztál elég bajt?

– Ne mondja, hogy fél tőle! – horkant fel Mat, hogy elkerülje a kérdést. Miféle válasszal szolgálhatna, ami nem hangzik teljes őrültségnek? – Éppolyan könnyedén a hóna alá kaphatná, mint én! De megígérem, hogy nem hagyom, hogy levágassa a fejét, vagy megkorbácsoltassa!

– Egeanin semmitől sem fél, fiam! – morgott Domon védelmezően. – Ha nem akar menni, akkor szépen átsétálsz egymagad, és egyedül udvarolgatsz a kislánynak! Ha akarsz, ott is maradhatsz éjszakára!

Egeanin továbbra is Matet nézte mérgesen. Avagy inkább átnézett rajta. Aztán hirtelen Domonra pillantott, kicsit megereszkedett a válla, és lekapta a köpenyét a falba vert szögről.

– Igyekezzél, Cauthon! – hördült fel. – Ha mindenáron beszélnünk kell vele, hát essünk túl rajta mihamarabb!

Egy szempillantás alatt kint volt a kocsiból, és Matnek igencsak kellett igyekeznie, hogy beérje. Még azt hihették, hogy nem mer egyedül maradni Domonnal, csak hát ennek semmi értelme nem lett volna.

Az ablaktalan lila kocsi előtt egy árnyék mozdult meg az éj még feketébb árnyai között. A holdsarló felvillant a felhők között, és Mat felismerte a gyenge fényben Harnan szögletes állkapcsát.

– Minden nyugodt, uram! – jelentette a szakaszvezető. Mat bólintott egyet, azután mély levegőt vett, és megtapogatta a bőrzsákocskát a zsebében. A levegő tiszta volt és éles, mint eső után mindig, és kellően messze voltak a lovak ahhoz, hogy ne legyen büdös. Tuon alighanem megkönnyebbült, hogy már nem kell folyamatos trágyabűzben lennie, és a vadállatok ketrecei sincsenek olyan közel, hogy mindent elárasszanak erős, fullasztó szagukkal. A zsonglőrök kocsija baloldalt éppolyan sötét volt, mint a jobbjukon álló, vászontetős élelmiszeres szekér. Nincs értelme tovább várnia. Fellökdöste maga előtt Egeanint a kocsi lépcsőjén.

Odabenn több ember volt, mint gondolta volna. Setalle az egyik ágyon ült, és ismét csak hímzett, míg Selucia a kocsi másik végében állt, és mérgesen pislogott ki a fejkendője alól. De ott volt Noal is, az egyik ágyon ücsörgött, és láthatóan a gondolataiba merülve, Toun pedig a földön kuporgott törökülésben, és Kígyók és Rókákat játszott Olverrel.

A fiú megfordult, és fülig érő vigyorral meredt Matre, mikor az a kocsiba lépett.

– Noal épp Co'dansinról mesélt, Mat! – lelkendezett. – Ez Shara egy másik neve! Tudtad, hogy az ayyadok tetoválják az arcukat? Így hívják a fókuszálni képes nőket Sharában!

– Nem, nem tudtam! – mondta Mat, és mérgesen Noalre meredt. Épp elég baj volt, hogy Vanin és a többi embere mindenféle rossz szokásra tanították a kölyköt, arról nem is szólva, amit Olver Thomtól és Juilintól lesett el, de most még Noal is butaságokkal tömi a fejét! A vénember hirtelen a combjára csapott, és kihúzta magát.

– Végre az eszembe jutott! – mondta, és elkezdett szavalni.

A szerencse magasan szárnyal, mint a nap
A rókának, ki riadt hollók után kap.
Szerencse a lelke, villám a szeme,
A holdakat puszta kézzel szedi le.

A törött orrú öreg úgy nézett körbe, mint aki csak most veszi észre, hogy mások is ott vannak.

– Ezen gondolkoztam már egy ideje! A Sárkány Próféciáiból van!

– Nagyon érdekes, Noal – mormolta Mat. A színek ismét felörvénylettek a fejében, akárcsak aznap reggel, mikor az aes sedai-ok úgy pánikoltak. Ezúttal kilobbantak, mielőtt képpé álltak volna össze, de Matet kilelte a hideg, mintha egész éjszaka egy szál semmiben aludt volna egy vizes bokor alatt. Pont arra volt szüksége, hogy még valaki a Próféciákhoz kapcsolja őt is! – Talán valamikor majd felmondhatod nekünk az egészet! De nem ma este, ugye megérted?

Tuon felnézett rá a szempillái alól. Olyan volt, mint egy fekete porcelánbaba, amit egy túl nagy ruhába húztak. De a Fényre, milyen hosszú szempillái voltak! A seanchan lány úgy tett, mintha észre sem venné Egeanint, mintha a másik nő nem is létezne, és igazság szerint Egeanin igyekezett minél jobban a beépített szekrény egy részének tűnni. Ennyit arról, hogy esetleg elvonja a figyelmét...

– Játék nem akart durva lenni – mormolta Tuon azzal a lassú, mézédes kiejtéssel. – Csak arról van szó, hogy nem volt gyerekszobája! De valóban későre jár, Charin mester, Olvernek lassan le kellene feküdnie! Visszakísérné a sátrába? Majd máskor még játszunk, Olver! Szeretnéd, ha megtanítanálak a kő játékra?

Olver a lehető leghatározottabban szerette volna. Szinte ugrált, hogy mielőbb igent mondhasson. A kölyök mindent szeretett, ami alkalmat adott neki arra, hogy rámosolyoghasson egy nőre, arról nem is szólva, hogy olyanokat mondhasson neki, amiért egyszer úgy megráncigálják majd a fülét, hogy még annál is nagyobb lesz, mint eddig volt. Ha Mat valaha is rájön, hogy melyik „bácsikája” tanítja erre... De a fiú összeszedte a bábukat, és nem volt szükség újabb figyelmeztetésre, anélkül is óvatosan összehajtotta a vászonra rajzolt táblát. Még meg is hajolt, kifejezetten szépen, és megköszönte a nagyúrnőnek, hogy vele töltötte az idejét, mielőtt hagyta volna, hogy Noal kivezesse a kocsiból. Mat elégedetten bólintott. Ő maga tanította meghajolni a fiút, de a kölyök általában még hozzátett egy szemérmetlen kacsintást is a csinos nőknek. Ha valaha rájön, hogy ki...

– Van valami okod rá, hogy zavarj, Játék? – kérdezte Tuon hűvös hangon. – Későre jár, és épp azon gondolkoztam, hogy lefekszem aludni!

Mat meghajolt, és előszedte a legszebb mosolyát. Lehet udvarias akkor is, ha a nő nem volt az.

– Csak meg akartam bizonyosodni róla, hogy önökkel minden rendben! És tudom, hogy nem érzi jól magát a ruhákban, amiket önnek találtam. Arra gondoltam, hogy ettől talán jobb kedvre derül!

Előhalászta a kis bőrzacskót a zsebéből, és mély meghajlással átnyújtotta. A nők mindig szerették a mély meghajlásokat.

Selucia teste megfeszült, kék tekintete kiélesedett, de Tuon megrángatta vékony kis ujjait, és a töltött galamb szobalány egy kicsit elernyedt. Egy kicsit. Mat általában kedvelte a dús idomú hölgyeket, de ha ezt elrontja neki, hát elfenekeli, mint egy rossz kisgyereket! Nagy nehezen megőrizte a mosolyát, sőt, még egy kicsit szélesebbre is tudta húzni.

Tuon többször megforgatta a zsákot a kezében, mielőtt kinyitotta, és az ölébe borította a tartalmát, egy vaskos arany és faragott borostyánkő láncot. Drága darab volt, és az utolsó aranymorzsáig seanchan munka. Mat büszke volt rá, hogy sikerült felkutatnia. Az egyik akrobatáé volt, akinek egy időben egy seanchan tiszt udvarolt, de most, hogy a tiszt hátramaradt, hajlandó volt eladni neki. Azt mondta, hogy nem illik a bőréhez, bármit értett is ez alatt. Mosolygott és várt. Az ékszerek mindig meglágyították a nők szívét.

Senki sem úgy reagált azonban a dologra, ahogy Mat várta. Tuon két kézzel az arca elé emelte a láncot, és úgy méregette, mintha még sosem látott volna hasonló holmit. Selucia szája megvető mosolyra húzódott. Setalle a térdére eresztette a hímzőrámát, Matre nézett, és a fülében meglengtek a vaskos aranykarikák, ahogy megrázta a fejét.

Tuon hirtelen hátradobta Seluciának az ékszert a válla fölött.

– Nem állna jól nekem – mondta. – Kell neked, Selucia?

Mat mosolya kissé elcsúszott.

A tejszín bőrű nő a hüvelykujja és a mutatóujja közé csíptette a nyakláncot, mintha csak egy döglött patkányt talált volna.

– Ez legfeljebb egy shea táncos fátylához menne – mondta gúnyosan. Egy kurta csuklómozdulattal Egeaninhez vágta az ékszert, és rákiáltott. – Vedd fel!

Egeanin épphogy elkapta a nyakláncot, mielőtt az arcába csapódott volna. Mat arcáról teljesen leolvadt a mosoly.

Robbanástól tartott, de Egeanin azonnal nekiállt kibütykölni a nyaklánc zárját, és hátralökte nehéz, fekete parókáját, hogy a nyakába akasztassa az ékszert. Az arcát akár hóból is gyúrhatták volna, olyan kifejezéstelen volt és olyan fehér.

– Fordulj meg! – parancsolta Selucia, mert ez már kétségkívül parancs volt. – Hadd nézzem!

Egeanin megfordult. Merev volt, mint egy kerítésoszlop, de megfordult. Setalle áthatóan nézett rá, értetlenkedve rázta meg a fejét, aztán Matet is végigmérte egy másfajta fejcsóválással, és visszatért a hímzéshez. A nők majdnem annyiféleképp tudták megráznia fejüket, mint ahányféleképp néztek. Ez például azt jelentette, hogy ostobán viselkedett; és Mat csak örült, ha nem értette meg a finomabb jelentésárnyalatokat. Úgy vélte, nem tetszenének neki. A Fény égesse meg, Tuonnak vette a nyakláncot, aki a szeme láttára Seluciának adta, és most Egeaniné volt?

– Új névért jött – mondta Tuon elgondolkozva. – Minek is hívatja magát?

– Leilwinnek – válaszolta Selucia. – Igazán remek név egy shea táncosnak! Talán Hajótlan Leilwin?

Tuon rábólintott.

– Hajótlan Leilwin!

Egeanin úgy rándult meg, mintha minden egyes szó egy-egy pofon lett volna.

– Visszavonulhatok? – kérdezte mereven, és élesen meghajolt.

– Ha menni akarsz, hát eredj! – mordult fel Mat. Láthatóan már eleve nem volt élete legjobb ötlete, hogy ma magával hozza, de talán nélküle egy kicsit javíthat a helyzeten.

Egeanin a padlóra szegezte a tekintetét, és térdre esett.

– Kérem, visszavonulhatok?

Tuon mereven ült a padlón, keresztülnézett a magasabb nőn, és úgy viselkedett, mint aki nem is látja. Selucia végigmérte Egeanint, és lebiggyesztette a száját. Setalle újra átdöfte a tűt az anyagon. Matre senki még csak rá sem nézett. Egeanin arcra borult, és Mat döbbent kis káromkodást harapott el, mikor a nő megcsókolta a padlót.

– Kérem – szólalt meg Egeanin rekedten –, könyörgök, engedélyezze, hogy visszavonuljak!

– Most elmész, Leilwin – mondta Selucia olyan hidegen, mintha egy királynő szólna egy csirketolvajhoz –, és nem hagyod, hogy még egyszer meglássam az arcodat, csak ha már egy shea táncos fátyla fedi!

Egeanin négykézláb hátrált el az ajtóig, és majdnem lebucskázott a lépcsőn, de olyan gyors volt, hogy Matnek alig maradt ideje eltátani a száját. Nagy nehezen ismét elmosolyodott. Úgy tűnt, nincs sok értelme tovább maradni, de akár méltóságteljesen is távozhatott.

– Nos, úgy vélem...

Tuon ismét meglebegtette az ujjait, még mindig nem nézett rá, és Selucia félbeszakította.

– A nagyúrnő fáradt, Játék! Engedélyezi, hogy visszavonulj!

– Nézze, a nevem Mat – mondta a férfi. – Ez egy könnyű név. Egy egyszerű név! Mat!

Tuon akár valóban porcelánbaba is lehetett volna az alapján, amennyit erre reagált.

Setalle azonban letette a hímzését, és felkelt, miközben az egyik keze könnyedén az övére tűzött, görbe tőr markolatára tévedt.

– Fiatalember, ha azt hiszi, hogy addig itt lébecolhat, amíg alváshoz át nem öltözünk, hát nagyon nagyot téved!

Mosolygott, miközben ezt mondta, de akkor is a tőre markolatán volt a keze, és épp eléggé ebou dari volt ahhoz, hogy puszta hangulatból beleállítsa egy ember bordáiba. Tuon továbbra is úgy ült ott, mint egy mozdulatlan baba, mint egy királynő a trónján, akit valami különös félreértésből adódóan nem ráillő ruhákba öltöztettek. Úgyhogy Mat elment.

Egeanin fél kézzel a kocsi oldalának támaszkodott, és lelógatta a fejét. A másik kezével a nyakláncot markolta erősen. Harnan megmozdult egy kicsit arrébb a sötétben, csak hogy megmutassa, még ott van. Bölcs ember, hogy most nem ment oda Egeaninhez! Mat viszont túlságosan is ideges volt ahhoz, hogy bölcsen viselkedjen.

– Hát ez meg mi volt? – csattant fel. – Már soha többé nem kell térdre esnie Tuon előtt! És Selucia? Csak egy Fényverte szobalány, semmi több! Nem ismerek olyan embert, aki akár a királynőjének úgy ugrálna, ahogy ön ugrált minden intésére!

Egeanin kemény arcát eltakarták az árnyékok, de a hangja megviselten csengett.

– A nagyúrnő az... aki! Selucia pedig az ő so'jhinje! Az alacsonyabb Vér egyetlen tagja sem merne a so'jhinje szemébe nézni, de talán a magas Vérek sem! – A kapocs fémes kattanással eltört, ahogy a nő lerántotta a nyakából a láncot. – Bár most már semmiféle Vér tagja nem vagyok!

Hátrahajolt, és az egész testét beleadta a dobásba, hogy minél messzebb hajíthassa magától a nyakláncot az éjszakába.

Mat kinyitotta a száját. Vagy egy tucat kiváló lovat vehetett volna azért a pénzért, amit ezért a nyakláncért kiadott, és még mindig bőven maradt volna pénze. Aztán nem szólt egy szót sem. Lehet, hogy nem volt mindig bölcs, de annyi esze azért még neki is volt, hogy tudja, mikor próbálna meg komolyan kést állítani belé egy nő. És még egyvalamit tudott. Ha Egeanin így viselkedett Tuon és Selucia közelében, akkor minél hamarabb el kellett intéznie azt is, hogy a sul'damok ne találkozhassanak velük. Csak a Fény tudja, mit tennének, ha Tuon elkezdené lebegtetni az ujjait! Ami pedig azt jelentette, hogy neki kellett elintéznie a dolgot. Persze utált dolgozni, de azok a régi emlékek, amikkel úgy tele volt gyömöszölve a feje, számtalan csatát felidéztek. A csatákat is utálta – az embert halálra gyilkolhatták közben! –, de mégiscsak jobb volt a munkánál. Stratégia és taktika. Ismerd meg a terepet, ismerd meg az ellenségedet, és ha nem tudsz így győzni, hát próbáld meg úgy leverni az ellenfeledet!

Másnap visszatért a lila kocsiba, de egyedül, és amint Olver befejezte a magánórát, amit Tuon adott neki kő játékból, Mat valahogy rábeszélte a lányt egy játszmára. Először, mikor szemben ült a sötét kis nővel a padlón a tábla fölött, nem tudta eldönteni, hogy nyerjen, vagy veszítsen. Voltak olyan nők, akik minden esetben nyerni szerettek, de a férfinak meg kellett dolgoztatnia őket érte. Mások azt szerették, ha a férfi nyert, vagy legalábbis ha gyakrabban nyert, mint ahányszor veszített. Mat egyiket sem értette – ő győzni szeretett, és minél könnyebben meg tudta verni a másikat, annál jobban örült neki –, de ez már csak így volt. Miközben épp ezen merengett, Tuon kivette a kezéből a döntést. Az első játszma felénél Mat ráébredt, hogy a lány csapdába csalta, és nem tud belőle kikecmeregni. Tuon fehér kövei mindenütt elvágták az ő feketéit. Tiszta és vitathatatlan győzelem volt.

– Nem játszol valami jól, Játék! – mondta a lány gúnyosan, de a hangja dacára hatalmas, lágy barna szeme hűvösen tanulmányozta Matet, felmérte és megítélte. Egy férfi belefulladhatott az ilyen szempárokba. Mat elmosolyodott, és jó éjt kívánt a hölgyeknek, mielőtt bárkinek az eszébe juthatott volna, hogy kidobja. Stratégia. Mindig gondolj a jövőre. Lépj váratlanul. Másnap éjszaka egy aprócska vörös papír virágot vitt magával, amit a cirkusz egyik varrónője készített. És a döbbent Selucia kezébe nyomta. Setalle felvonta a szemöldökét, és még mintha Tuon is meglepődött volna. Billentsd ki az ellenfeledet az egyensúlyából. Ha jobban belegondolt, a nők és a csaták nem is különböztek egymástól olyan sok mindenben. Mind a kettő elködösítette az ember látását, és a legkisebb erőfeszítés nélkül a végét okozhatta. Ha az illető nem figyelt. Minden este ellátogatott a lila kocsiba, hogy Setalle és Selucia figyelő tekintete előtt játsszon egy játszma követ Tuonnal. A lány nagyon jól játszott, és sajnos Mat túlságosan is könnyen azon kapta magát, hogy azt nézi, Tuon milyen érdekesen teszi le a köveit, milyen furcsán, kecsesen hajlítja hátra az ujjait. Hozzá volt szokva, hogy egy hüvelyk hosszúak a körmei, és mindig odafigyelt rá, nehogy letörje őket. A szeme is veszedelmes volt. Az embernek tiszta fejjel kellett követ játszania, de a lány tekintete mintha Mat elméjének legrejtettebb zugaiba is belátott volna. De a férfi megerősítette magát, és odafigyelt a játékra, és az elkövetkezendő hét játszmából négyet megnyert, egyszer pedig döntetlenben egyeztek ki. Tuon elégedett volt, mikor nyert, és elszántan nézett a táblára, ha veszített, de sosem cirkuszolt, pedig Mat attól félt, hogy nem viseli el a vereséget. Nem tett rá gúnyos megjegyzéseket, attól eltekintve, hogy továbbra is Játéknak szólította, és nem viselkedett olyan királyi jegességgel, legalábbis játék közben sosem. Egészen egyszerűen élvezte a játékot, diadalmasan nevetett, ha sikerült csapdába csalnia a férfit, és vidáman kacagott fel, ha Mat egy ügyes húzással kikerülte a vereséget. Egészen más nőnek tűnt, mikor belemerült a kőbe.

A papír virágot egy kék vászonból varrt virág követte, aztán két nappal később egy rózsaszín selyembimbó, ami akkorára nyílt szét, mint egy nő tenyere. Mindegyiket Selucia kapta. A nő kék szeme egyre gyanakvóbban meredt Matre, de Tuon azt mondta, hogy megtarthatja a virágokat, és gondosan elcsomagolta őket, egy tiszta gyolcskendőbe hajtogatva. Mat aztán három napig nem hozott semmit, majd egy kis csomó vörös rózsabimbóval állított be, amelyeknek még aprócska száruk is volt, és csillogó leveleik, és pontosan úgy néztek ki, mint egy valódi rózsa levelei, csak még tökéletesebbek voltak. Aznap kérte meg rá a varrónőt, hogy megvarrja, mikor az első papírvirágot hozta.

Selucia előrelépett, és felgörbült szájjal nyújtotta ki a kezét, hogy elvegye, de Mat leült, és letette a virágokat a tábla mellé, egy kicsit közelebb Tuonhoz, mint magához. Nem szólt egy szót sem, csak hagyta a földön heverni a virágokat. A lány még csak rájuk sem nézett. A férfi a köveket tartó kis bőrzsákocskákba nyúlt, mindkettőből kivett egyet, és alaposan összekeverte a kezében, míg már maga sem volt benne biztos, melyik kezében mi van, aztán a lány felé tartotta az öklét. Tuon egy pillanatig habozott, kifejezéstelen arccal méregette, aztán ráütött Mat bal kezére. A férfi kinyitotta, és egy fehér kő csillant benne.

– Meggondoltam magam, Játék! – mormolta, és a tábla közepére, a két vonal metszéspontjához közel letette a fehér követ. – Nagyon is jól játszol!

Mat pislogott. Vajon a lány tudja, hogy mire készül? Selucia Tuon háta mögött állt, és láthatóan minden figyelmét az üres tábla kötötte le. Setalle lapozott a könyvében, és arrébb ült, hogy jobban lásson a gyengécske fényben. Persze, hogy nem tudta! Csak a kőről beszélt! Ha akárcsak sejtené, hogy valójában mit akar, az orrán csúszna le a lépcsőn, úgy dobná ki! Minden nő ezt tenné! Csak a kőről lehet szó!

Aznap este döntetleneztek, mindkettőjük kövei a fele táblát uralták szabálytalan foltokban és tócsákban. Igazság szerint Tuon nyert.

– Megtartottam a szavamat – mondta a lány lassan, miközben Mat épp visszapakolta a köveket a zsákocskáikba –, nem próbáltam megszökni, nem próbáltalak elárulni sem! De ez elég nyomasztó! – intett a kocsi belseje felé. – Sétálni szeretnék! Sötétedés után is megfelel! És elkísérhetsz! – A szeme a rózsabimbók kötegére villant, aztán a férfira. – Hogy biztos lehess benne, hogy nem szököm el! – Setalle karcsú ujjával megjelölte, hol tart a könyvben, és Matre nézett. Selucia Tuon mögött állt, és ő is a férfira nézett.

A nő megtartotta a szavát, bármilyen őrültségnek is tűnt. Ha este sétálnának, mikor a cirkuszban szinte már mindenki ágyban van, abból nem lehet semmi baj, különösen, ha ő is ott van, hogy vigyázzon rá! De akkor miért érzi úgy, mintha elveszítené uralmát a helyzet fölött?

Tuon beleegyezett, hogy köpenyben, felhúzott csuklyával menjen, ami mindenképp nagy megkönnyebbülés volt. Fekete haja kezdett visszanőni borotvált fejére, de még mindig csak valami rövidke kóc volt, és Seluciával ellentétben, aki alighanem a fejkendőjében aludt, Tuon nem mutatott semmi hajlandóságot aziránt, hogy befedje a fejét. Egy gyermektermetű nő, akinek rövidebb a haja, mint akár egy férfinak, ha nem kopaszodik, még éjszaka is feltűnést keltene. Setalle és Selucia mindig követték őket kis lemaradással, a szobalány azért, hogy megvédje az úrnőjét, Setalle pedig azért, hogy vigyázzon a szobalányra. Legalábbis Mat úgy vélte, hogy ez a helyzet. Néha azonban úgy tűnt, mintha mind a ketten őt figyelnék! Azok ketten átkozottul jóban lehetnek ahhoz képest, hogy fogoly és fogvatartó voltak! Hallotta, mikor Setalle figyelmeztette Seluciát, hogy irgalmatlan nagy nőcsábász – na ezt aztán igazán megérdemelte! És Selucia nagy nyugodtan csak annyit válaszolt, hogy az úrnője eltörné a karját, ha tiszteletlenül viselkedne vele, mintha nem is lennének a foglyai!

Arra gondolt, hogy akár arra is használhatná ezeket a sétákat, hogy kicsit többet megtudjon Tuonról – a lány nem volt valami beszédes játék közben –, de Tuon általában meg sem hallotta a kérdéseit, vagy elterelte a szót, és hamar már Matről beszélgettek.

– Folyóköz csupa erdő és tanya – mondta, miközben átballagtak a cirkusz főutcáján. Felhők rejtették el a holdat, és a színes kocsik egymástól megkülönböztethetetlen, sötét alakok voltak csupán, az akrobaták emelvényei az utca szélén pedig halvány árnyak. – Mindenki dohányt termeszt és juhokat tart. Az apám teheneket is nevel, és lovakkal kereskedik, de az egész vidék nagyjából csak dohányból és birkából áll!

– Az apád lovakkal kereskedik – mormolta Tuon. – És te mit csinálsz, Játék?

A férfi hátrapislogott a két nőre, akik csendes kísértetként követték őket vagy tíz lépés lemaradással. Setalle talán nem hallaná meg, hogy mit mond, ha elég halkan beszélne, de úgy döntött, hogy őszinte lesz. És különben is, a cirkusz halálosan csendes volt. Lehet, hogy a nő mégis meghallaná, és pontosan tudta, hogy miből élt Ebou Darban!

– Szerencsejátékos vagyok – mondta.

– Apám is szerencsejátékosnak tartotta magát – mondta Tuon lágyan. – Egy rosszul sikerült fogadásba halt bele!

És hogyan deríthetné ki, hogy ez mit jelenthet? Egy másik este, miközben épp az állatok ketrecei mellett sétáltak el – mindegyiket úgy építették, hogy egy teljes kocsit elfoglaljanak – a lányra nézett.

– Mit szeretsz csinálni, Tuon? Valamit, amit csak azért szeretsz, mert élvezed! Már a kőtől eltekintve...

Mat szinte érezte, ahogy Selucia fején harminc láb messzeségben is égnek áll a haj, amiért a nevén szólította a lányt, de Tuon láthatóan nem bánta. Mat legalábbis úgy vélte, hogy nem bánja.

– Lovakat és damanekat idomítok – mondta, és bebámult az alvó oroszlán ketrecébe. Az állat csak hatalmas, sötét árnyéknak tűnt a rácsok mögött. – Tényleg fekete a sörénye? Egész Seanchanban nincsenek fekete sörényű oroszlánok!

Damanekat idomított? Szórakozásból? A Fényre!

– Lovakat? Milyen lovakat? – Alighanem a legharapósabb harci méneket, ha amúgy még damanekat szeretett idomítani! Szórakozásból!

– Anan asszony azt mondta nekem, hogy mihaszna alak vagy, Játék! – a lány hangja hűvös volt, de nem hideg. És összeszedett. A férfi felé fordult, de az arcát elrejtette a csuklya. – Hány nőt csókoltál már meg?

Az oroszlán felébredt, és köhögött egyet, a mély morgástól akárkinek égnek állt volna a haja. Tuonnak a szeme sem rebbent.

– Úgy látom, megint esni fog! – mondta a férfi elgyengülve. – Selucia megnyúz, ha hagyom, hogy elázz!

Hallotta, ahogy a lány halkan felnevet. Vajon mit mondott, ami ilyen mulatságos lehet?

De persze ennek is megvolt az ára. Talán a dolgok végre kezdtek az ő szája íze szerint alakulni, talán nem, hiszen még mikor valaki úgy érezte, hogy minden jól alakul, akkor is fizetnie kellett.

– Mint egy csapat pletykás szarka! – panaszkodott Egeaninnek. A délután a levegőben ült, a nap arany-vörös gömbjét félig elrejtették a felhők, az árnyékok már hosszúra nyúltak, de ők kettesben kuporogtak a közös lakásukul szolgáló zöld kocsi alatt, és követ játszottak, hogy minden arra haladó jól láthassa. Jó páran jártak arra, a férfiak valami utolsó pillanatra hagyott feladat miatt rohangáltak fel-alá, a gyerekek kihasználták az alkalmat, hogy most még karikázhatnak, vagy labdázhatnak, mielőtt beáll a sötét, vagy esni kezd. A nők felhúzták a szoknyájukat, és épphogy csak odapislogtak a kocsira, de még ha feltették a csuklyájukat, Mat akkor is tudta, hogy néznek rá. A cirkuszban már szinte egy nő sem volt hajlandó szóba állni vele. Idegesen megcsörgette a bal kezébe gyűjtött, fekete köveket.

– Megkapják az aranyukat, amint elérünk Lugardba! Mással igazán nem kellene törődniük! Minek ütik bele az orrukat az én dolgomba?

– Nem vádolhatod őket – mondta Egeanin vontatottan, és a táblát méregette. – Azt hiszik, hogy te meg én szökésben lévő szeretők vagyunk, de te több időt töltesz... vele... mint velem! – még mindig nehezére esett, hogy ne hívja Tuont nagyúrnőnek. – Úgy viselkedsz, mintha udvarolnál neki! – Kinyúlt, hogy letegye a táblára a kövét, de félúton megállt, és a férfira nézett. – Nem gondolod komolyan, hogy befejezi a ceremóniát, ugye? Ennyire még te sem lehetsz bolond!

– Miféle ceremóniát? Miről beszél?

– Háromszor is a feleségednek nevezted Ebou Darban aznap éjjel – mondta a nő lassan. – Tényleg nem tudod? Egy nő háromszor azt mondja, hogy a férfi a férje, a férfi háromszor azt mondja, hogy a nő a felesége, és máris házasok. Általában persze van még egy pár áldás is, de elég tanúk előtt ezt mondaniuk, hogy házastársak legyenek. Tényleg nem tudtad?

Mat felnevetett, megvonta a vállát, és érezte, ahogy a kabátja nyakában levő kés az izmaiba préselődik. Egy jó kés mindig megnyugtatta. De most azért rekedten nevetett.

– De ő nem mondott semmit! – Hát persze, mert épp egy Fényverte kendőt gyömöszölt a szájába! – Úgyhogy bármit mondtam is, az semmit sem jelent! – De tudta, hogy Egeanin mit fog mondani. Olyan biztosra, mint hogy a víz vizes, tudta, érezte! Hiszen megmondták, kit fog feleségül venni!

– A Vér esetében ez egy kicsit máshogy működik. Néha egy nemes a Birodalom egyik végéről összeházasodik egy nemessel, aki az ország másik sarkában él. Politikai házasságot kötnek. A Császári család tagjai nem is házasodnak másképp. Megeshet, hogy nem várhatnak addig, amíg mind a ketten egy helyen vannak, úgyhogy az egyikük bejelenti a házasságot ott, ahol van, és a másikuk is így tesz. Amennyiben mind a ketten tanúk előtt tették, és nem telt el egy év és egy nap a két nyilatkozat között, a házasság érvényes. Tényleg nem tudtad?

Biztos volt benne, biztos, de most mégis végigöntötte a köveket a táblán, és mindenhol szétpattogtak a fekete bábuk. Az az átkozott lány tudta! Talán azt hitte, hogy ez az egész csak valami kaland, vagy egy játék! Talán azt hitte, hogy az, hogy elrabolják, már majdnem olyan mókás, mint lovakat vagy damanekat idomítani! De Mat már tudta, hogy ő csak egy pisztráng, aki alig várja, hogy bekaphassa a horgot.

Két napig nem ment a lila kocsi közelébe. Semmi értelme sem lett volna menekülni próbálni – már a szájában volt az az átkozott horog, és ő maga tette oda –, de nem kellett lenyelnie azt a Fényverte rondaságot! Csak hát azt is tudta, hogy az egész már csak Tuonon múlik, hogy mikor dönt úgy, hogy megrántja a zsinórt. A cirkusz lassan mozgott, de végül csak elérték az Eldaron átvivő kompot. A nyugati parton Alkindar, a keleti parton Coramen városkája emelkedett, csinos, magas fallal körülvett városok, cseréptetős kőépületekkel, és vagy egy tucat kődokkal mindkét oldalon. A nap magasra hágott, az égen szinte egy felhő sem látszott, és azok is fehérek voltak, mint a tisztára mosott gyapjú. Talán ma nem fog esni. Fontos átkelőhely volt ez, a dokkoknál jó pár folyami kereskedőhajó állt kikötve, akik az Eldar felső folyásától hajóztak idáig, és jókora, bárkaszerű kompok kúsztak át egyik partról a másikra lassú evezőcsapásokkal. Láthatóan a seanchanok is fontos átkelőhelynek látták a városokat. Mindkét település falai alatt katonai tábor állt, és a táborok körül lassan felhúzott kőfalakat és a táborokban emelkedő kőépületeket elnézve a hódítók hosszú ideig maradni szándékoztak.

Mat az első kocsik egyikével kelt át, Pipi nyergében ülve. Gyakorlatlan szemnek a barna herélt elég hétköznapian nézett ki ahhoz, hogy ne tűnjön furcsának, hogy egy durva gyapjúkabátos fickó üli meg, aki szorosan a fülébe húzta gyapjúsapkáját a hideg szél miatt. Tulajdonképp nem tervezte, hogy elszökik a Coramen mögött emelkedő, erdős dombok közé. Persze végiggondolta, hogy mi lenne, ha – de nem tervezte. És különben is, a lány akkor is éppúgy megránthatja azt a horgászzsinórt, ha elfutott előle, mint ha nem! Úgyhogy ott ücsörgött Pipi hátán az egyik kőmólón, és nézte, ahogy a cirkusz kocsijai egymás után legördülnek a rámpákról, és eldöcögnek a város belseje felé. A kikötőben seanchanok is voltak, egy szakasz ízelt mellvértű, kékre és aranyra festett páncélzatú izompacsirta. Egy nyurga, fiatal tiszt vezette őket, kék tollbokrétával különös alakú sisakján. Látszólag csak azért voltak ott, hogy fenntartsák a rendet, de a tiszt elkérte Luca engedélyét a lovakra, és Luca megkérdezte, hogy vajon a nemes uraság nem tudna-e valahol egy kellő méretű mezőt, ahol felüthetnék a cirkuszt. Mat a legszívesebben elsírta volna magát. Szinte látta a csíkos páncélú katonákat maga mögött, ahogy ki-be barangolnak a boltokba és a fogadókba. Egy hosszú nyakú, bordás szárnyú raken villant alá az égből, és leszállt az egyik tábor mellett a folyó túloldalán. Három vagy négy kígyónyakú teremtmény már a földön várt. Több száz katona lehetett ezekben a táborokban! Ha nem ezer! És Luca felállítja a cirkuszt! Aztán az egyik komp nekiütközött a kötéllel kipárnázott mólónak, és leeresztették a rámpát. Az ablaktalan, lila kocsi ledübörgött a kövekre. Setalle vezette. Selucia az egyik oldalán ült, kifakult, vörös köpenye csuklyáját a szemébe húzta. És a másik oldalon, egy sötét köpenybe csavarva, hogy még a kisujja hegye sem látszott ki, ott ült Tuon.

Mat azt hitte, hogy kiesik a fejéből a szeme. Már persze ha a szíve nem dobog olyan erősen, hogy előbb áttöri a bordáit! A fejében megcsördültek a kockák, szinte érezte, ahogy keresztülpattognak az asztalon. És most a Sötét Úr szeme jön ki; ezt egyszerűen tudta.

Persze semmi mást nem tehetett, minthogy odaléptetett a lila kocsi mellé, és úgy lovagolt tovább, mintha az élet csodaszép lenne. Végigmentek a széles főutcán, a boltosok kikiáltói, a tálcáról mindenfélét kínálgató utcai árusok között, a seanchan katonák között. Most nem menetoszlopban masíroztak, úgyhogy megengedhették maguknak, hogy kíváncsian méregessék a rikító színű kocsikat. Maték ott mentek át köztük, és a férfi egyre csak azt várta, hogy a nő kiáltson. A szavát adta, de hát egy fogoly bármit megígérne, hogy meglazítsa egy kicsit a kötelékeit! Csak fel kellene emelnie a hangját, és ezer seanchan katona jönne a megmentésére! A kockák hangosan zörögtek Mat fejében, újra és újra megpördültek. Tovább léptetett, és várta, hogy kivessék a Sötét Úr szemét.

Tuon egy szót sem szólt. Kíváncsian pislogott ki jókora csuklyája alól, kíváncsian és óvatosan – mindig elrejtette az arcát, de még a kezét is úgy bebugyolálta a sötét köpenybe, hogy semmi se látsszon belőle, és úgy dőlt Setalle-nek, mint egy kisgyerek, aki anyja biztonságos melegét keresi egy idegen tömegben. Egy szót sem szólt, amíg ki nem értek Coramen kapuin, és nem kezdtek el egy lejtő aljára döcögni, ahol Luca már elrendezte a cirkusz kocsijait. Mat ekkor ébredt rá, hogy már nincs esélye a menekvésre. Tuon igenis meg fogja húzni azt a zsinórt. Csak húzza még a Fényverte időt egy kicsit!

A férfi aznap este gondoskodott róla, hogy az összes seanchan a kocsiban maradjon, és az aes sedai-ok se kódorogjanak el. Senki nem látott egyetlen sul'damot vagy damanet sem, Mat legalábbis nem vette hírét, de ezúttal a nővérek se vitatkoztak vele.

Tuon se vitatkozott. Egyszerűen bejelentette a követelését, amitől még Setalle-nek is kis híján a hajáig szaladt fel a szemöldöke. Ó, persze tulajdonképp kérésnek volt megfogalmazva, a lány csak emlékeztette arra, hogy megígért neki valamit, de Mat felismerte, ha egy nő követelt. Nos, hát egy férfinak meg kellett bíznia abban a nőben, akit feleségül akart venni! Azt mondta neki, hogy gondolkozik rajta, nehogy azt higgye, hogy innentől kezdve bármit megkaphat, amit csak akar. Egész nap ezen gondolkozott, miközben Luca beindította a cirkuszt, egész nap ezen gondolkozott, és teljesen leizzadt, mert a tömegben legalább annyi seanchan volt, mint altarai. Még akkor is ezen gondolkozott, mikor a kocsik megindultak keletre a dombok között – lassabban haladtak, mint valaha –, de már akkor pontosan tudta, hogy mit fog válaszolni.

Harmadnap, miután otthagyták a folyót, elérték a sókereskedéséről híres Jurador városát, és megmondta Tuonnak, hogy megteszi, amit kért tőle. A lány rámosolygott, és a férfi fejében megálltak a kockák. Erre örökre emlékezni fog. A lány elmosolyodott, és utána álltak meg a kockák. A legszívesebben elsírta volna magát!

Huszonkilencedik fejezet

Valami fellobban

– Ez őrültség! – mordult fel Domon, és keresztbe font karral állt meg az ajtóban, mintha csak el akarná zárni Mat útját. Lehet, hogy így is tervezte. Harciasan előreszegezte az állát, és rövidre vágott szakálla előreállt. Rendszeresen nyírta, de még így is hosszabb volt a hajánál. A kezét úgy nyitotta-zárta, mintha verekedni készülne, vagy birkózna valamivel. Domon széles ember volt, és nem olyan kövér, mint amilyennek első pillantásra tűnt. Mat nem akart volna sem verekedni, sem pedig birkózni vele, ha nem volt muszáj. Végre a nyakába tekerte a fekete selyemkendőt, hogy elrejtse a nyakát körbeölelő heget, és a végét begyűrte a kabátjába. Annak az esélye, hogy Juradorban valaki hallott egy emberről Ebou Darban, aki fekete selyemkendőt hordott... Nos, ennek még akkor is elég kicsi lett volna az esélye, ha nem számíthat a szerencséjére. Persze ott volt még az is, hogy ta'veren, de ha ez ma azzal járna, hogy személyesen Surothba botlik, netán egy maréknyi szolga jön vele szembe a Tarasin palotából, akkor az akkor is így lett volna, ha ágyban marad, és a fejére húzza a takarót. Néha mindenkinek bíznia kellett a szerencséjében. A baj csak az volt, hogy mikor reggel felébredt, a kockák azonnal újra elkezdtek dörömbölni a fejében. Most is ott pörögtek a koponyája mélyén.

– Megígértem! – mondta. Jólesett ismét tisztességes ruhában lennie. A jól szabott kabátot a legfinomabb zöld gyapjúból varrták, és kis híján a térdéig, és letűrt csizmája száráig ért. Nem volt rajta hímzés – pedig talán egy kicsi elfért volna imitt-amott –, de egy leheletnyi csipkét varratott a kézelőre. És egy jó selyeminget vett alá. Azt kívánta, bárcsak lenne egy tükrük. Egy férfinak a lehető legjobban kellett kinéznie az ilyen alkalmakkor. Felkapta a köpenyét az ágyról, és átvetette a vállán. Nem valami ízléstelen, csiricsáré rondaság volt, mint Luca köpenyei. Sötétszürke volt, majdnem olyan sötét, mint az éj. Csak a bélése vörös. A köpenyét összefogó csat is egyszerű ezüstmunka volt, alig akkora csomókból állt, mint a hüvelykujja.

– A szavát adta, Bayle! – mondta Egeanin. – A szavát! Azt sosem szegné meg!

Egeanint ez láthatóan teljességgel meggyőzte. Legalábbis sokkal inkább, mint Matet! De néha az embernek vállalnia kellett a kockázatot. Még akkor is, ha a nyaka volt a tét. És ő is megígérte. És mindig szerencséje volt!

– Akkor is őrültség! – morgott Domon, de vonakodva ellépett az ajtóból, mikor Mat a fejébe csapta széles karimájú, fekete kalapját. Na jó, nem akkor, hanem mikor Egeanin egy kurta fejrántással elparancsolta onnan, de elment, még ha továbbra is mérgesen meredt a másik férfira. Egeanin kikísérte Matet a kocsiból: ő is mérgesen méregette, és fekete parókáját babrálta közben. Talán még mindig zavarta, hogy parókát kell viselnie, de az is lehet, hogy az elmúlt kis híján egy hónapban annyit nőtt a haja, hogy már kényelmetlen volt a paróka. De ahhoz még semmiképp sem nőtt eleget, hogy hajadonfőtt kiengedhette volna az utcára! Addig semmiképp sem, amíg nem tettek vagy még száz mérföldet saját maguk és Ebou Dar közé! De talán egészen addig nem lenne biztonságos, amíg a Damona hegyeken át el nem jutnak Murandybe. Az ég tiszta volt, a nap épp csak kikandikált a láthatáron, és még nem látszott a cirkusz magas vászonfalától, de a reggel legfeljebb egy hóviharhoz képest lett volna meleg. Nem az a fajta harapós, friss hideg volt ez, amit a Folyóközben ilyenkor, késő télen tapasztalni, hanem az a fajta alattomos fagy, ami lassan kúszott be az ember csontjába, és megdermesztette a leheletét is. Az előadók úgy rohangáltak fel-alá, mint egy megbolydult hangyaboly dolgozói, és a levegőt dühödt ordibálás töltötte meg, hogy ki tüntette el a zsonglőrök karikáit, ki kérte kölcsön a vörös csíkos nadrágot, és miért cserélték meg két akrobata emelvényét. Az egész úgy nézett ki és úgy hangzott, mintha pillanatokon belül zavargásba fulladna, de a hangokban nem csendült valódi harag. Egyfolytában ordítoztak és hadonásztak, de sosem ütötték meg egymást, mikor épp nyitás előtt voltak, és valahogy minden egyes előadóművész a helyére került, mire az első látogatókat beengedték volna. Lehet, hogy az útra lassan készülődtek össze, de az előadás pénzzel járt, és azért képesek voltak gyorsan mozogni.

– Te tényleg azt hiszed, hogy feleségül megy hozzád! – motyogta Egeanin. A férfi mellett lépdelt, és dühösen rugdalta viseltes, barna gyapjúszoknyáit. Egeaninben aztán nem volt semmi finom vagy kecses. Hosszúkat lépett, és könnyedén Mat mellett maradt. Akár szoknyában volt, akár nem, szinte hiányzott az oldaláról a kard! – Erre nincs más magyarázat! Bayle-nek teljesen igaza van! Megőrültél!

Mat elvigyorodott.

– A kérdés már csak az, hogy ő feleségül akar-e jönni hozzám? Néha a legmeglepőbb emberek házasodnak össze!

Ha az ember tudta, hogy így is, úgy is felakasztják, a legjobb, amit tehetett, az volt, hogy vigyorogva néz a hurokra. Úgyhogy elvigyorodott, és otthagyta a nőt, hadd álljon döbbent fintorral kemény arcán. Mat úgy hallotta, mintha halkan még káromkodna is, de nem értette, miért tenné. Nem neki kell összeházasodnia egy olyan emberrel, akivel a legkevésbé sem akar! Egy nemesasszonnyal, aki csupa hűvös visszafogottság, és úgy fennhordja az orrát, hogy csak na, mikor ő a készséges mosolyú, vidám tekintetű felszolgálólányokat szerette! És ráadásul még trónörökös is, és a tetejébe nem akármilyen trón örököse – hanem a Kristálytróné, a Seanchan Birodalom trónjáé! És már így is olyan összevissza csavarta a fejét, hogy azt sem tudja, ő tartja fogságban a nőt, vagy a nő őt?! Ha a sors torkon ragadta, nem tehetett mást, csak vigyorgott. Vidám léptekkel ment egészen addig, amíg meg nem látta az ablaktalan, lila kocsit, és ott megbicsaklott a lába. Egy csapat akrobata rontott ki a közeli zöld kocsiból. Chavana testvéreknek hívták őket, bár a napnál is világosabb volt, hogy nemcsak, hogy nem egy anyától származnak, de egyenest négy különböző ország szülöttei. Vadul ordibáltak, és az öklüket rázták egymás felé. Ugyan odapillantottak egyszer a lila kocsira, és egyszer Matre is, de túlságosan is elfoglalta őket a vita, és túlságosan is siettek, hogy időben odaérjenek a helyükre ahhoz, hogy alaposabban elbámészkodjanak. Gorderan az egyik lila keréknek támaszkodott, és a fejét vakargatva méregette a lila kocsi falépcsője alján álló két nőt. Két nőt. Mind a ketten sötét köpenyben voltak, az arcukat sem lehetett látni, de senki sem téveszthette volna el a magasabbik nő csuklyája alól kikandikáló, virágmintás kendő csücskét. Nos, jó. Tudhatta volna, hogy Tuon magával hozza a szobalányát! A nemesasszonyok soha nem mentek sehová sem szobalány nélkül! Akár egy fityinget tett fel az ember, akár az egész vagyonát, végül úgyis minden csak egy kockadobáson múlt. És már lett volna rá lehetőségük, hogy elárulják. De most mégis arra fogad, hogy egy nő egymás után kétszer ugyanazt teszi! Hogy két nő teszi ugyanazt! Miféle bolond tenne erre akár egy lyukas garast is? De hát a kockát el kellett vetnie...

Bár a kockák már a fejében dübörögtek.

Mosolyogva állta Selucia jeges, kék tekintetét, és lekapta a kalapját, hogy elegánsan meghajolhasson Tuon felé. Épp csak egy kicsinykét lengette meg a köpenyét.

– Felkészült a vásárlókörútra? – majdnem hozzátette, hogy „asszonyom”, de amíg Tuon nem hajlandó kimondani a nevét...

– Már egy órája kész vagyok, Játék! – mormolta Tuon hűvösen. Mintha a világ leghétköznapibb dolga volna, felemelte a férfi köpenyének a szélét, megnézte a vörös selyembélést, és Mat kabátját is végigmérte, mielőtt visszaengedte volna a köpenyt.

– Jól áll neked a csipke! Lehet, hogy tetetek egy kis csipkét is a ruhádra, ha majd a pohárnokom leszel!

A férfi mosolya egy pillanatra leolvadt. Vajon akkor is da'covalet csinálhat belőle a nő, ha feleségül veszi? Erről okvetlenül meg kellene kérdeznie Egeanint! A Fényre, miért nem könnyítették meg a dolgot a nők sosem?

– Akarja, hogy magukkal menjek, uram? – kérdezte Gorderan lassan, és most egyáltalán nem nézett a nőkre. Az övébe akasztotta a hüvelykujját, és Matre sem nézett. – Talán csak hogy legyen valaki, aki cipeli a csomagokat?

Tuon nem szólt egy szót sem, csak állt, és felnézett Matre, és hatalmas szeme pillanatról pillanatra hidegebben méregette a férfit. A kockák hangosan dübörögtek Mat fejében. De csak egy szívverésnyit habozott, mielőtt egy fejrántással elküldte volna Gorderant. Vagy két szívverésig. Bíznia kellett a szerencséjében! A lány adott szavában. A bizalom a halál hangja. Ezt a gondolatot határozottan eltaposta. Ez nem dal volt, nem is egy régi emlék, ami most vezethette volna. A kockák tovább pörögtek az agyában. Meghajolt egy kicsit, és felajánlotta a karját Tuonnak, aki úgy meredt rá, mintha még sosem látott volna kart, aztán lebiggyesztette telt ajkát. Összehúzta magán a köpenyét, és elindult. Selucia ott siklott a sarkában. Mat kissé lemaradva loholt utánuk. Nem, a nők sosem könnyítették meg a dolgokat!

A korai óra ellenére két jókora fickó állt már a bejáratban egy-egy bunkósbottal a vállán, és egy harmadik egy átlátszó üvegtálkával, hogy elvegye az érméket, és egy résen keresztül begyömöszölje a földön heverő, vaspántos ládába. Mind a hárman túlságosan is esetlennek tűntek ahhoz, hogy a ruhaujjukba csúsztassanak akár egy fityinget anélkül, hogy orra esnének zavarukban, de Luca semmit sem bízott a véletlenre. Már húsz-harminc ember várakozott a Luca cirkuszát megnevező, kék zászlóhoz vezető kötélkordon mögött, és balszerencséjükre Latelle is ott volt. Komor arccal állt egy karmazsinszín csillagokkal kihímzett ruhában, és egy kékkel kivarrt köpenyben. Luca felesége medvéket idomított, és Mat úgy vélte, az állatok alighanem azért engedelmeskednek neki, mert félnek, hogy különben leharapja a fejüket.

– Mindent kézben tartok – mondta –, higgye csak el, nincs mitől félnie!

Ennyi erővel akár csendben is maradhatott volna. Latelle tudomást sem vett róla, aggódva ráncolta a homlokát, és Tuont és Seluciát méregette. Ő és a férje voltak az egyedüliek a társulat tagjai közül, akik tudták, ki a két nő, de Mat nem látta túl sok értelmét, hogy szóljon nekik a mai kirándulásról. Luca legalábbis hat kismacskát ellett volna ijedtében!

– Ne feledje – mondta a nő halkan –, ha minket a vesztőhelyre juttat, saját magát juttatja oda!

Aztán szipákolt egyet, és tovább tanulmányozta a bejutásra váró embereket. Latelle még a férjénél is ügyesebben meg tudta állapítani egy erszény tartalmát, mielőtt kibogozták volna a zsinórjait. És vagy tízszer olyan kemény volt, mint Luca. De a kockák tovább pörögtek. Bármi indította is el őket, még nem érték el a végzetes pontot. A döntő pontot.

– Jó felesége Luca mesternek – mormolta Tuon, mikor egy kicsit arrébb mentek. Mat oldalvást rápillantott, és visszatette a fejére a kalapot. A lány hangja nem csengett gúnyosan. Vajon ennyire gyűlöli Lucát? Vagy arra célzott, hogy miféle feleség lenne belőle? Vagy...? A Fény égesse meg, tényleg olyan bolond lesz, mint amilyennek Domon mondja, ha megpróbál kiigazodni ezen a nőn! Alighanem miatta csörögnek most is a kockák a fejében. Mi a fenére készül?

Rövid utat kellett megtenniük, háttal a felkelő napnak, hogy a városba érjenek. Az alacsony dombok itt kopárak voltak, sehol nem láttak egy fát sem, de az utat úgy szórták be az emberek, mint a tájat a szélmalmok és a sópárolók. Előreszegezett fejjel, olyan elszántan mentek előre, mintha észre sem vették volna, hogy bárki más van rajtuk kívül az úton. Mat épphogy csak elugrott egy kerek képű fickó elől, aki szinte átgyalogolt rajta, de ezzel pontosan egy ősz hajú, póklábú, gyors öregemberbe botlott. Kicselezte, de most meg egy kövérkés lány futott felé olyan gyorsan, hogy ha nem ugrik még egyet, biztosan nekimegy.

– Valamiféle táncot gyakorolsz, Játék? – kérdezte Tuon, és hátranézett rá keskeny kis válla fölött. A lehelete fehéren gőzölgött elő a csuklyájából. – Nem valami kecses!

Mat kinyitotta a száját, hogy felhívja rá a figyelmét, hogy milyen zsúfolt az út, de hirtelen rájött, hogy senkit sem lát a lány és Selucia mögött. Az emberek, akik az előbb még ott voltak, hirtelen eltűntek, és az út teljesen üres volt a távoli kanyarig. Lassan hátrafordult. Ott sem volt senki közte és a cirkusz között, csak a bejáratnál várakozó emberek, és a sor semmivel sem tűnt hosszabbnak, mint az előbb. A társulat mögött az út üresen húzódott a közeli erdőségig. Sehol egy teremtett lélek. Mat a mellkasára szorította a kezét, és megérintette a rókafejes medált a kabátja alatt. Csak egy kis darab ezüst egy bőrmadzagon. De hogy szerette volna, ha most jéghideg! Tuon felvonta a szemöldökét, és Selucia tekintetéből sütött, hogy bolondnak tartja.

– Nem tudok ruhát venni neked, ha itt ácsorgunk! – mordult fel. Ez volt az egész kirándulás célja; megígérte Tuonnak, hogy kerít neki valami ruhát, ami nem lóg rajta, és amiben nem úgy néz ki, mint egy kisgyerek, aki ellopta az anyja ruháját. Vagy legalábbis Mat szinte biztos volt benne, hogy ezt ígérte, és Tuon egészen határozottan állította. A lány elégedett volt a társulat varrónőjének tudásával, de az elérhető anyagok nem tetszettek neki. A fellépők ruhái szemkápráztató színűek voltak, és csak úgy csillogtak az aranyozástól, a fodroktól, a gyöngyöktől és még mitől nem, de nem készültek valami jó anyagból. Abból varrták őket, amit olcsón találtak. Akiknek volt valami jobb ruhája, azok megtartották maguknak, és addig hordták, amíg el nem szakadt. Jurador viszont a sóból gazdagodott meg, és a só drága holmi volt. A város boltjaiban alighanem akármilyen anyagot megtaláltak, amilyet csak egy nő akarhatott.

Ezúttal nem volt kisujjrázogatás. Tuon csak összenézett Seluciával. A magasabbik nő megrázta a fejét, és szárazon, szomorkásan elhúzta a száját. Tuon megrázta a fejét. Aztán felkapták a köpenyüket, és elindultak a város vaspántos kapui felé. Nők! Mat megint rohanhatott, hogy utolérje őket. Végtére is az ő foglyai voltak! Az ő foglyai voltak! Az árnyékuk hosszúra nyúlt előttük. Vajon azoknak az alakoknak is volt árnyékuk, mielőtt eltűntek volna? És arra sem emlékezett, hogy bármelyikük lehelete gőzölt volna... Nem mintha számítana! Eltűntek, és nem fog többet azon gondolkozni, hogy honnan jöhettek, vagy hogy hová tűnhettek! Alighanem valami azzal kapcsolatban, hogy ta'veren. Nem fog ezzel foglalkozni! Nem fog! A fejében kopogó kockák mellett amúgy sem nagyon tudott másra gondolni. A kapuőrök meglehetős érdektelenséggel viseltettek az idegenek iránt, egy gyalogos férfi és két gyalogos nő legalábbis nem érdekelte őket. A kemény arcú fickók mellvértjét fehérre festették, és kúp alakú sisakjukról valami leginkább lófarokra emlékeztető dísz lógott le. Unatkozva átnéztek a nőkön, és valamiért gyanakodva meredtek egy pillanatra Matre, de aztán megint csak az alabárdjukra támaszkodtak, és tovább bámulták az üres utat. Alighanem helyiek voltak, és semmiképp sem lehettek seanchanok. A sókereskedők és Aethelaine, a helyi úrnő, aki láthatóan azt tette, amit a sókereskedők mondtak neki, habozás nélkül letették a Visszatérés Esküjét, és azonnal felajánlották, hogy sóval adóznak, mielőtt a seanchanok kérték volna tőlük. Kétségkívül a seanchanok majd küldenek ide is valami hivatalos embert, hogy szemmel tartson mindent, de egyelőre minden katonájuknak fontosabb dolga akadt. Mat beküldte a városba Juilint és Thomot, hogy meggyőződjenek róla, nincsenek seanchanok a városban, mielőtt beleegyezett volna Tuon kérésébe. Egy bolond ember még a saját szerencséjébe is belehalhatott, ha nem figyelt oda arra, mit tesz.

Jurador virágzó, gazdag város volt, kikövezett utcákkal, amik majdnem mind elég szélesek voltak egy szekérnek is, és vörös cseréptetős, magas kőházakkal. A házak és a fogadók egybeértek az ivókkal és kocsmákkal, és a hangzavarhoz még hozzájárult egy kovácsműhely üllőinek csengése itt, egy szőnyegszövő ház szövőszékeinek kattogása ott, és mindenünnen mintha az visszhangzott volna, ahogy ráverik a vaskos sóshordókra az abroncsot. Az utcai árusok masnikat és tűket kínálgattak, húsos pitét és pirított mogyorót árultak a nyakukba akasztott tálcáról, vagy fonnyadt répákat és csúful megaszalódott szilvát próbáltak a járókelőkre sózni kis hordóik mögül. Minden egyes utcán férfiak és nők álltak a boltok előtti, keskeny kis bemutató asztalkák mögött, és hangosan ordították világgá, hogy mi minden kapható odabenn. A sókereskedők házát azonban így is könnyű volt kiszúrni: két emelet helyett három emelet magas, masszív kőépületek voltak, és vagy nyolcszor akkora területet foglaltak el, mint bárki más háza. Mindegyiken oszlopos kis sétány futott végig az emeleten, amit az oszlopok közé feszített, sűrűre kovácsolt, fehérre festett, díszes rács védett a kíváncsi tekintetektől. A legtöbb házon a földszinti ablakokon is hasonló rács volt, bár nem mindenütt festették be. Ez Ebou Darra emlékeztetett, bár másban Jurador nem is nagyon hasonlított az altarai fővárosra, talán a helyiek olajzöld bőrétől eltekintve. Itt nem volt mély nyakkivágás, és előbuggyanó, telt keblek, sem oldalt felvarrott szoknyák, amik kivillantották a rétegzett alsószoknyákat. A nők egész az állukig érő, magas nyakú ruhákat viseltek, a szegényebbek kevésbé hímzettet, a gazdagabbak egész szélsőségesen kivarrottakat. A köpenyüket az alsó szegélyétől a felsőig mindenütt hímzés borította, és az arcukat áttetsző fátyol fedte, ami fekete hajfonataikba tűzött, vésett arany, vagy faragott elefántcsont fésűkről zuhant alá. A férfiak rövid kabátja majdnem ugyanilyen díszes volt, a ruhájuk szintén káprázatos színű, és akár szegények voltak, akár szemérmetlenül gazdagok, mindegyikük övén ott csüngött az Ebou Darinál csak kicsit kevésbé görbe, hosszú kés. És akár szegények voltak, akár szemérmetlenül gazdagok, mind egy szálig úgy dédelgették a tőrük markolatát, mintha alig várnák, hogy valakivel párbajozhassanak – lehet, hogy Jurador mégsem különbözött olyan sokban Ebou Dartól!

Aethelaine úrnő háza kívülről nem tűnt szebbnek vagy nagyobbnak, mint a sókereskedők otthonai, csak épp a városka főterén volt. A széles, csiszolt kőtér közepén egy hatalmas, kerek márvány szökőkút köpte az égnek a vizet. Az emberek azonban más terecskéken is megtölthették a vödreiket vagy a kulacsaikat a tér sarkán lévő kutak csapjaiból. A nagy szökőkútnak enyhén kénes szaga volt. Ez Jurador gazdagságát szimbolizálta, hiszen ugyanonnan pumpálták fel, ahonnan a környező hegyek sókútjai fakadtak. Mat elég alaposan megnézhette a várost, mielőtt a nap akár pályája feléig felhághatott volna. Ahányszor csak Tuon és Selucia észrevettek egy olyan boltot, ami elé selymet is kiraktak, megálltak a hosszú, keskeny asztal mellett, végigtapogatták a kikészített anyagvégeket, és összedugott fejjel, halkan sugdolóztak, de mindig elhessegették a meredten figyelő boltosokat. A boltosok pedig igencsak odafigyeltek rájuk, egész addig, amíg rá nem jöttek, hogy Mat is a két nővel van. Durva, viseltes, rosszul, és láthatóan másra szabott gyapjúruhájukban igazán nem úgy néztek ki, mint akik megengedhetnék maguknak, hogy selymet vásároljanak. Mat viszont, aki féloldalt hátravetette a köpenyét, hogy kilátsszon a selyembélés is, kellően elegáns volt. De ahányszor csak megpróbált érdeklődést tanúsítani a vásárlás iránt – a nők mindig azt mondták, hogy szeretnék, ha a férfiak jobban érdeklődnének –, ahányszor csak elég közel lépett, hogy meghallhassa, miről is beszélnek, a nők elhallgattak, és a hűvös barna és a hűvös kék szempár addig meredt rá a csuklyák alól, amíg csak odébb nem hátrált pár lépéssel. Aztán Selucia megint visszahajtotta a fejét Tuonéhoz, és tovább mormoltak, miközben egymás után végigtapogatták a selymeket. Vörös selymet, kék selymet, zöld selymet, ragyogóan sima selymet, brokát selymet. Jurador nagyon gazdag város volt. Szerencsére Mat egy jókora, arannyal megrakott erszényt dugott a zsebébe aznap reggel. Azonban mintha a nők sehol sem leltek volna megfelelő anyagot. Tuon végül elkerülhetetlenül megrázta a fejét, és a két nő átsiklott a tömegen, Mat meg rohanhatott utánuk, hogy szem elől ne tévessze őket a tömegben, még mielőtt a következő selymet is áruló bolthoz érnének. A kockák továbbra is dübörögtek a fejében.

A társulattól persze nem csak ők jöttek be a városba. Mat kiszúrta Aludrát – a nő gyöngyökkel átfont haja szépen keretezte az arcát, és egy őszülő hajú férfival sétált, aki a kabátját borító, virágokat és kolibriket ábrázoló hímzészuhatag alapján alighanem a sókereskedők egyike lehetett. De mit akarhat egy illuminátor egy sókereskedőtől? Bármit mondott is azonban a nő a férfinak, az öregúr arcán olyan elégedett mosoly áradt szét, hogy az még tovább mélyítette a ráncait, és lelkesen bólogatott közben.

Tuon megrázta a fejét, és a két nő a következő bolt felé siklott, nem is törődtek a boltos mély meghajlásaival. Különben is, azok javarészt Matre irányultak. Vajon az a sovány bolond azt hitte, hogy magának akar selymet vásárolni? No persze nem mintha bármi kifogása lett volna egy új selyemkabát ellen, nem bánt volna hármat sem, de ki gondolkozott selyemkabátokon, mikor azok a Fényverte kockák úgy dübörögtek a fejében, mint a mennydörgés? Csak egy egészen kis hímzést tetetne rá, a vállán és az ujjain.

Thom ment el mellettük, szorosan magára csavarta bronzszínű köpenyét, hosszú, fehér bajszát dörgölgette, és akkorákat ásított, mintha nem aludt volna egész éjszaka. Lehet, hogy nem is aludt. A mutatványos nem szokott vissza az italra, de Lopin és Nerim gyakran panaszkodtak, hogy kora hajnalig fenn van, és lámpafénynél olvasgatja újra és újra a drágalátos levelét. Mi lehet olyan izgalmas egy halott nő levelében? Egy halott nő. A Fényre, talán azok az emberek az úton...! Nem; egyáltalán nem gondol rájuk!

Tuon felemelt egy vég selymet, aztán hagyta leesni, és elfordult anélkül, hogy egy másikat megpróbált volna. Selucia olyan csúnyán meredt a zömök boltosra, mielőtt az úrnője után eredt volna, hogy a nő sértetten hátralépett. Mat megpróbálta kiengesztelni egy mosollyal. A sértett boltosok könnyen kérdezősködő városi őrökhöz vezethettek, és ki tudja, abból mi sülne ki? És Mat tudta, hogy a mosolya a legtöbb nőt kiengeszteli... A kerek képű asszony szipákolt egyet, és lehajolt, hogy kisimítsa a selymet, olyan gyengéden, mintha csak egy csecsemőt dédelgetne. A legtöbb nőt, gondolta Mat mérgesen.

Az utca másik végén egy egyszerű köpenyes nő arcáról lehullott a csuklya, és Matnek a torkában szakadt a lélegzete. Edesina megint visszahúzta a csuklyáját, de nem siette el a dolgot, és a baj amúgy is megesett. Egy aes sedai kortalan arca került napvilágra, és bárki felismerhette, aki tudta, mi az. Az utcán senkin sem látszott, hogy valami szokatlant vett volna észre, de Mat nem láthatott minden egyes arcot. Vajon hányan gondoltak a jutalomra? Lehet, hogy Juradorban nem voltak seanchanok, de néha azért átutaztak itt is!

Edesina elsiklott egy sarkon, és két sötét ruhás árnyék kísérte. Kettő. Vajon a sul'damok közül tényleg csak egy maradt a táborban, hogy a két aes sedai-ra vigyázzon? Vagy Teslyn és Joline is itt voltak a közelben, csak épp nem vette őket észre! Mat kitekert nyakkal nézte végig a tömeget, hátha lát még egy egyszerű köpenyt, de mindegyiken volt legalább egy kis hímzés. Hirtelen megütötte egy gondolat, mintha kalapáccsal vágtak volna a szeme közé. Minden köpenyen volt legalább egy kis hímzés. Hol az az átkozott Tuon és az az átkozott Selucia? Vajon tényleg gyorsabban pörögnek a kockák? Zihálva emelkedett lábujjhegyre, de az utca hímzett köpenyek folyama volt, hímzett kabátoké, hímzett ruháké. Ez persze nem jelentette azt, hogy meg akartak szökni. Tuon a szavát adta; és már kihagyott pár tökéletes lehetőséget az árulásra. De elég volt, ha akárcsak az egyikük három szót szól, és bárki, aki meghallja őket, felismeri, hogy seanchanok. Ez pedig elég lehet ahhoz, hogy a nyomára akadjanak a kopók. Az utcán feljebb két selymet áruló bolt is volt, az egyik az egyik, a másik a másik oldalon. Egyik előtt sem állt két sötét ruhás nő, hogy a kinti asztalra rakott selymeket tapogassa. Lehet, hogy befordultak valamelyik mellékutcába, de most bíznia kellett a szerencséjében. A szerencséje pedig akkor volt különösen jó, ha teljesen vakon rábízta magát. Azok az átkozott némberek talán azt hitték, hogy ez is egy átkozott játék! A Fény égesse meg, most kell egy kis jószerencse!

Becsukta a szemét, és körbefordult az utca közepén, aztán tett egy lépést. Találomra. Vakon. Valami keménybe ütközött, olyan erősen, hogy mind a ketten felnyögtek. A nagydarab fickónak kicsi szája volt, és kevés, hitvány hímzés jutott durva kabátja vállára – szemközt állt Mattel, mérgesen méregette, és görbe tőre markolatát babrálta. Mat nem törődött vele. Egyenesen az egyik bolt felé nézett. Szorosan a fejébe húzta a kalapját, és rohant. A kockák gyorsabban pörögtek.

A bolt falait a padlótól a mennyezetig feltekert szövetektől roskadozó polcok töltötték meg, és középen pedig hosszú asztalokra halmozva állt a további árukészlet. A boltos egy magas, madárijesztőszerű nő volt egy jókora szemölccsel az állán, a segédje egy karcsú, csinos, dühös tekintetű lány. Mat épp időben rontott be, hogy hallja, amint a boltos felcsattan.

– Most mondom utoljára, ha nem árulják el, hogy mit akarnak, elküldöm Nelsát az őrökért!

Tuon és Selucia, még mindig a csuklyájukba rejtett arccal, lassan sétáltak végig az egyik szövettel megrakott fal előtt, és időnként végigsimítottak egyik-másik anyagon. A boltosról tudomást sem vettek.

– Velem vannak! – mondta Mat zihálva. Előrángatta az erszényt a zsebéből, és a legközelebbi üres asztalra dobta. Súlyosan megcsördült, ahogy a fára esett, és a boltos keskeny arcára széles mosoly ült ki a hang hallatán. – Adjon nekik mindent, amit csak kérnek! – mondta Mat a boltosnak. Aztán határozottan Tuonhoz fordult. – Ha vásárolni akartok bármit is, hát itt veszitek meg! Ma reggel már épp eleget sétáltam!

Ha teheti, azonnal visszaszívta volna a szavakat, amint kimondta őket. Ha valaki így beszél egy nővel, az az arcába robban, mint Aludra valamelyik kis petárdája. Minden egyes esetben. De Tuon csak ráemelte hatalmas szemét a csuklya rejteke alól. És telt ajka enyhe mosolyra húzódott. Titkos mosoly volt, csak saját magának, nem a férfinak szánta. A Fény tudta csak, mit jelentett! Mat utálta, ha a nők így bántak vele. De legalább a kockák nem álltak meg. Ez csak jót jelenthetett, nem?

Tuonnak nem volt szüksége szavakra, hogy kifejezze, mit akar – csendesen rámutatott egyik vég anyagra a másik után, és apró kis fekete kezével mérte ki, hogy a boltos pontosan mennyit vágjon le neki. A nő maga végezte el a munkát a segédje helyett, és a megvásárolt mennyiséget figyelembe véve még meg is tehette. Vörös selyem számos árnyalatban, pár fajta zöld selyem, és többféle kék, mint amiről Mat eddig el tudta képzelni, hogy egyáltalán létezhet, végezte a hosszú, éles olló alatt. Tuon választott magának némi finom gyolcsot is, többféle vastagságban, és pár hossz élénk színű gyapjút – ezekről hosszasan beszélgetett Seluciával fojtottan suttogva –, de többnyire selymet vett. Mat sokkal kevesebbet kapott vissza az erszényéből, mint gondolta volna.

Amint az összes anyagot összehajtogatták és rendesen összekötözték, aztán egy nagyobb darab durva vászonba csomagolták – ingyen kapták, ráadásképp, köszönöm szépen –, akkora volt a kupac, mint egy házaló csomagja. Matet már egyáltalán nem lepte meg, mikor a tudtára adták, hogy neki kellene a vállán vinnie, a kalapját meg hozhatja kézben. Öltözz ki, vegyél selymet egy nőnek, és akkor is kitalálja, hogyan dolgoztasson meg! Talán Tuon azért fizetteti meg ezzel, mert az előbb olyan durván rászólt.

Odakinn mindenki tátott szájjal nézte, mint az idióták, miközben igyekezett kiverekedni magát a városból a két nő után. Úgy sétáltak előtte, mint két tejszínen hizlalt macska. Hiába voltak csuklyában, hiába viseltek köpenyt, a hátukon is látszott, milyen elégedettek! A nap még mindig nem delelt, de a cirkuszba való bejutásra várakozó emberek sora már kis híján a városig ért. A legtöbben eltátották a szájukat, és úgy mutogattak Matre, mintha ő is az attrakció része lenne. Az egyik nagydarab lovász, aki a pénzes ládát őrizte, foghíjas vigyort villantott rá, és már épp kinyitotta a száját, hogy mondjon valami elméset, de Mat olyan hidegen nézett vissza rá, hogy a fickó sietve visszasütötte a tekintetét az üvegtálcára és a pénzes ládára. Mat úgy érezte, hogy még életében nem örült ennyire, hogy visszatérhetett Luca cirkuszába. De nem tettek még meg három lépést sem, mikor Juilin már odaszaladt hozzájuk, és meglepő módon sem Thera, sem az a nevetséges vörös sapkája nem volt sehol. A szaglász arcát mintha ősöreg tölgyfából faragták volna. Végigmérte a cirkuszba özönlő embereket, és lehalkította a hangját. De ettől csak még sürgetőbb lett.

– Épp téged kerestelek! Egeaninről van szó! Megsérült! Gyere azonnal!

A férfi hangja is épp elég ijesztő volt, de Mat a tetejébe most már azt is hallotta, hogy a fejében szinte fülsiketítően dübörögnek a kockák. Odadobta a csomagját az egyik lovásznak azzal a sietős utasítással, hogy még a pénzes ládánál is jobban vigyázzanak rá, vagy rájuk szabadítja az asszonyokat, de meg sem nézte, hogy vajon komolyan vették-e.

Juilin visszarohant, arra, amerről jött, és Mat futva követte. Végigszaladtak a társulat széles főutcáján, ahol zsibongott a tömeg, és hangosan bámészkodtak a négy meztelen felsőtestű Chavana testvér láttán, akik épp egymás vállára álltak, vagy hitetlenkedve meredtek a tapadós nadrágocskájú akrobatákra, akik épp a tulajdon fejükre ültek, hogy megmutassák, milyen hajlékonyak. Egy kék nadrágos kötéltáncos épp most mászott fel a létrán, hogy nekikezdjen a mutatványának. Kicsivel a kötéltáncos előtt Juilin beugrott az egyik keskenyebb keresztutcába, ahol a sátrak és kocsik közt kifeszített kötélen kinn lógott a mosás, az előadóművészek kis zsámolyokon vagy a kocsijuk lépcsőjén ülve várták, hogy rájuk kerüljön a sor, és a gyerekek karikát hajtottak, vagy labdáztak. Mat most már tudta, hova tartanak, de a szaglász túl gyorsan futott ahhoz, hogy beérhesse. Már látta is a saját zöld kocsiját. Latelle ott állt mellette, és a kocsi alá bámult, és Luca, egyik kedvenc vörös köpenyébe burkolódzva épp elhessegetett pár akrobatát, hogy menjenek a dolgukra. A két buggyos nadrágú nő, akiknek úgy ki volt kenve az arcuk, mintha valami nemesember udvari bolondjai volnának, alaposan benéztek a kocsi alá, mielőtt engedelmeskedtek volna neki. Amint Mat is közelebb ért, láthatta, mit bámultak olyan érdeklődve. Domon ingujjban ült a földön a kocsi pereme alatt, és Egeanin ernyedt testét dédelgette. A nő szeme csukva volt, a szája sarkából vér csordogált. A parókája félrecsúszott. Ez valamiért külön feltűnt Matnek. A nő mindig úgy odafigyelt rá, hogy rendesen álljon rajta. A kockák most már mennydörögtek.

– Ez katasztrófa lehet – hörögte Luca, és felváltva vetett villámló pillantást Matre és Juilinre. Mérges volt, nem riadt. – Katasztrófát hoztál a nyakamra!

Elhessegetett egy csapat szélesre nyílt szemű gyereket, és rámordult egy ezüstös csillagokkal kivarrt szoknyájú, kövérkés nőre. Miyora leopárdokat idomított, és olyan trükkökre is rábírta a vadakat, amiket Latelle sem próbált meg, de most csak hátravetette a fejét, mielőtt továbbment volna. Senki sem vette olyan komolyan Lucát, mint a férfi maga.

A fickó összerezzent, mikor Tuon és Selucia is megérkeztek sietve a helyszínre, és láthatóan épp őket is el akarta zavarni, mikor aztán meggondolta magát. Igazság szerint most kezdett el elgondolkozva nézni maga elé. És aggódva. Úgy tűnt, hogy a felesége nem mondta el neki, hogy Mat és a két nő elhagyta a cirkuszt, márpedig az egyértelmű volt, hogy jártak valahol. Most már a kék szemű hátán volt a csomag. Hátrafeszített karral fogta, de egyenesen állt a jókora pakk dacára is. Az ember azt hitte volna, hogy egy szobalány hozzá van szokva ahhoz, hogy vele cipeltetnek dolgokat, de a nő arca maga volt a megtestesült, tehetetlen sértettség és harag. Latelle alaposan végigmérte, aztán úgy rávicsorgott Matre, mintha a férfi tehetne róla, hogy Selucia kidugja meglehetősen telt keblét. Luca felesége meglehetősen rondán tudott vicsorogni, de Tuon szigorú arckifejezéséhez képest most szinte lágynak és barátságosnak tűnt a fintora. Tuon csuklyája alól egy bíró nézett ki; egy bíró, aki kész ítéletet hozni.

Egy pillanatra Matet az sem érdekelte, mit gondolnak róla a nők.

Azok az átkozott kockák. Hátravetette a köpenyét, letérdelt, és az ujját gyengéden Egeanin torkára tette. A pulzusa gyengén vert, erőtlenül és remegve.

– Mi történt? – kérdezte. – Küldettek már egy nővérért?

Ha Egeanint most megmozdítják, abba könnyen bele is halhat, de talán ha kellően gyors, még időben ideérhet egy aes sedai, hogy meggyógyítsa. Persze így, hogy mindenütt járókelők voltak, nem akarta hangosan kimondani ezt a nevet; így is épp elegen álltak meg és nézelődtek nagy kíváncsian, mielőtt Luca és Latelle elhajtották volna őket. Mindenki gyorsabban mozdult, ha a nő szólt rá, mintha a férfi. Egyedül csak Latelle ugrott Luca parancsaira.

– Renna! – köpte Domon megvetően. Rövidre nyesett haja, és a felső ajkát pucéran hagyó illiani szakálla dacára most egyáltalán nem tűnt nevetségesnek. Úgy nézett ki, mint aki retteg, de ölni akar, márpedig ez veszélyes kombináció volt. – Láttam, ahogy hátba szúrta Egeanint, aztán elszaladt! Kitörtem volna a nyakát, ha elkapom, de csak az én kezem tartja még Egeaninben a vért! Hol az az átkozott aes sedai?

Ennyit arról, hogy óvatosan beszéljenek.

– Itt vagyok már, Bayle Domon! – jelentette be Teslyn hidegen, és odasietett Therával a nyomában, aki egy rémült pillantást vetett Tuonra és Seluciára, aztán egy halk sikkantással Juilin kezére tapadt. A földre sütötte a tekintetét, de úgy remegett, hogy látszott, nemsokára ő is ott lesz.

A kemény tekintetű aes sedai olyan arcot vágott, mint aki egy jó marok tüskébe harapott, mikor meglátta, mi fekszik előtte, vagy talán hogy hol fekszik, de sietve a kocsi alá kuporodott Domon mellé, és csontos kezei közé fogta Egeanin fejét.

– Joline határozottan jobb ebben, mint én vagyok – morogta félig csak magának –, de talán én is képes leszek...

A rókafejes ezüstmedál egy pillanatra jéghideg lett Mat nyakában, és Egeanin olyan vadul összerándult, hogy leesett a fejéről a paróka, és kis híján kitépte magát Domon öleléséből, ahogy elnyílt a szeme. A rángás csak addig tartott, amíg félig felült, és dermedten tátogott egyet; aztán visszaroskadt a férfi ölébe, és zihált, a medál pedig ismét csak egy kis darab ezüst volt. Mat lassan már szinte hozzászokott ehhez az érzéshez. Utálta, hogy lassan már hozzászokott. Teslyn is megroskadt, kis híján össze is esett, aztán Domon átcsúsztatta Egeanint a másik karjára, és fél kézzel megtámasztotta az aes sedai-t.

– Köszönöm szépen – mondta Teslyn egy pillanattal később, és a szavak valahogy vontatottan hangzottak tőle –, de nincs szükségem segítségre!

Ennek ellenére megtámaszkodott a kocsi oldalában, hogy feltápászkodjon, de hideg aes sedai tekintete úgy pásztázta a többieket, mintha azt várná, ki mer ellentmondani neki.

– A penge elcsúszott egy bordán, és elkerülte a szívet. Most már csak ételre és pihenésre van szüksége!

Mat látta, hogy a nő egy pillanatot sem vesztegetett, mielőtt magára csavarta volna a köpenyét. A keskeny utca egyik végén egy zöld csíkos sátor előtt egy csapat csillagos ruhába öltözött nő nézte őket érdeklődve és elszántan. A másik oldalon fél tucat fehér csíkos kabátba öltözött férfi és nő, lovas akrobaták álltak, és Teslynre bámultak, aztán összedugták a fejüket, és pusmogni kezdtek. Túl késő volt már azon aggódni, hogy valaki meglátja-e az aes sedai arcát. Túl késő azon aggódni, hogy valamelyikük esetleg látott már Gyógyítást, és felismeri. A kockák hangosan dörömböltek Mat koponyájában. Nem álltak meg; a játszma még nem dőlt el.

– Ki keresi, Juilin? – kérdezte Mat. – Juilin?!

A szaglász abbahagyta Tuon és Selucia mérges méregetését, és nem mormolt tovább Therához sem, bár továbbra is gyengéden veregette a remegő nő vállát.

– Vanin és az embereid, Lopin és Nerim. És Olver is! Elloholt, mielőtt elkaphattam volna! De ebben... – Egy pillanatra elengedte Therát, és a főutca felé intett. A hangzavar még ebből a távolságból is jól hallatszott. – Épp elég, ha szert tesz egy ilyen díszes köpenyre, és kisurranhat az első távozó csoporttal! Ha megpróbálunk megállítani minden felhúzott csuklyás nőt, vagy ha idebenn állunk neki keresgélni, zavargás lesz a vége! Ezek az emberek nagyon érzékenyek!

– Katasztrófa – nyögte Luca, és szorosan magára tekerte a köpenyét. Latelle gyengéden átkarolta. Olyan érzés lehetett, mintha valakit egy leopárd próbálna vigasztalni, és Luca egyáltalán nem tűnt kevésbé gyászosnak tőle.

– A Fény égessen meg, miért? – hördült föl Mat. – Renna mintha még a Fényverte csuklómat is megnyalta volna! Azt hittem, hogy ha valaki nem bírja tovább a nyomást, hát... – rá sem nézett Therára, de Juilin máris sötéten rámeredt. Domon felállt Egeaninnel a karján. A nő eleinte erőtlenül küzdött ellene; Egeanin nem az a fajta nő volt, aki hagyta, hogy cipeljék, mint egy babát, de végül mintha rájött volna, hogy ha talpra is kecmereg, azonnal össze fog esni. Mérges mormolással süllyedt vissza az illiani mellkasára. Domon majd megtanulja: ha egy nőnek segítségre volt szüksége, de nem akarta, hogy segítsenek neki, akkor keményen megfizettette az árát.

– Én vagyok az egyetlen ember, aki ismeri a titkát – mondta a nő gyenge hangon –, vagy legalábbis az egyetlen, aki elárulná! Talán azt gondolta, hogy ha engem megöl, biztonságban hazamehet!

– Miféle titkot? – kérdezte Mat.

A nő valamiért mintha habozott volna, és mérgesen meredt Domon mellkasára. Aztán végül sóhajtott egyet.

– Rennát egyszer pórázra vetették. Akárcsak Bethamint és Setát. Tudnak fókuszálni. Vagy meg tudnának tanulni, nem tudom! De az a'dam működött mind a hármukon! Talán minden egyes sul'damon működne!

Mat füttyentett egyet a fogai között. Na ez aztán szép kis fejrúgás lenne a seanchanoknak!

Luca és a felesége értetlenül néztek össze, láthatóan nem értették, miről van szó. Teslyn eltátotta a száját, az aes sedai-ok híres nyugalmát elmosta a sokk. Selucia azonban mérges torokhangon felvinnyogott, kék szeme fellángolt, és a hátáról leesett a csomag, ahogy ökölbe szorított kézzel megindult Domon felé. Tuon egy kis ujjmozdulata megállította lépés közben, de a szobalány egész testében dühösen remegett. Tuon arca kiismerhetetlen, sötét maszk volt, de láthatóan nem tetszett neki, amit hallott. Ha Mat jobban belegondolt, a lány azt mondta, hogy damanekat is idomított. A tetejébe még egy olyan nőt fog feleségül venni, aki tud fókuszálni is, vagy legalábbis képes lenne megtanulni?

Lópatkók dobogása jelentette Harnan és a másik három vörös kabátos érkezését; gyors ügetésben vágtak át a sátrak és kocsik között kanyargó, keskeny utcán. A kardjukat felkötötték a köpenyük alá, Metwyn hosszú tőre majdnem akkora volt, mint egy rendes rövid kard, és Gorderan nyergén felhúzva és kibiztosítva lógott a nehéz számszeríj. Egyébként majdnem egy perc lett volna felhúznia az övén fityegő kulccsal, de így csak bele kellett helyeznie a lövedéket, és lőnie. Harnannál ott volt a kettős ívű, lóhátra való íj, és egy degeszre tömött tegez himbálódzott a derekán. Fergin Pipit vezette.

Harnan nem vesződött azzal, hogy leszálljon a nyeregből. Gyanakodva végigmérte Tuont és Seluciát, de Lucára és Latelle-re sem nézett több bizalommal, majd előrehajolt a nyeregben. Az arcán csak úgy világított a durva sólyom tetoválás.

– Renna ellopott egy lovat, uram – mondta halkan. – Legázolta az egyik lovászt a bejáratnál, hogy kijusson. Vanin a nyomában van. Azt mondja, hogy estére elérheti Corament. Arra indult. Sokkal gyorsabban megy, mint a kocsik haladtak. De szőrén üli meg a lovat; kis szerencsével elkaphatjuk! – ez úgy hangzott, mintha a szerencse az életük természetes velejárója lenne. A Banda emberei sokkal jobban bíztak Mat Cauthon szerencséjében, mint ő maga. De amúgy sem volt sok más választásuk! Mat Cauthon szerencséje...

– Indítsd útnak az embereidet, amilyen gyorsan csak össze tudtok készülődni, Luca! – mondta, és fellépett Pipihez. – Hagyd itt a falat és minden mást, amit nem tudsz hamar összeszedni! Csak menj el!

– Megőrültél? – dadogta Luca dühösen. – Ha megpróbálom kikergetni az embereket, vér fog folyni! És vissza akarják kapni a pénzüket is! – a Fényre, ez a barom még a hóhérbárd alatt is csak a pénzére tud gondolni!

– Gondolj csak bele, hogy akkor mi lesz, ha holnap itt talál vagy ezer seanchan! – Mat igyekezett olyan hidegen beszélni, amilyen hidegen csak tudott. Ha nem sikerül megállítaniuk Rennát, Luca társulatát hamar lerohanják, bármilyen gyorsan hajtják is a lovakat. Ezt Luca is tudta, azok alapján, amilyen arcot vágott; mint aki rohadt szilvába harapott. Mat nagy nehezen kiverte a fejéből a fickót. A kockák hangosan mennydörögtek, de még nem álltak meg.

– Juilin, hagyd itt az összes aranyat, egy jó erszényre valón kívül! – Talán valahogy sikerül kivesztegetnie magát a veszélyből, ha egyszer a seanchanok látják, hogy nincs nála a Kilenc Hold Fényverte Leánya. – Szedj össze mindenkit, és lovagoljatok ki innen, amilyen gyorsan csak tudtok! Ha már nem látjátok a várost, térjetek be az erdőbe! Megtalállak titeket!

– Mindenkit? – Juilin a testével védte Therát, és a fejével türelmetlenül Tuon és Selucia felé intett. – Hagyd ezt a kettőt Juradorban, és a seanchanok beérik azzal, hogy őket visszakapják! Vagy legalábbis lelassítja őket egy kicsit! Különben is mindig azt mondod, hogy előbb vagy utóbb szabadon ereszted őket!

Mat Tuon szemébe nézett. Hatalmas, sötét, lágy szempár, egy sima, kifejezéstelen arcban. A lány egy kicsit hátrahúzta a csuklyáját, hogy a férfi jól láthassa az arcát. Ha itt hagyja, Tuon sosem mondhatja ki azokat a szavakat, vagy ha ki is mondja, Mat túl messze lesz ahhoz, hogy számítsanak. Ha itt hagyja, sosem tudja meg, hogy Tuon miért mosolyog néha olyan titokzatosan, vagy hogy mi rejlik a titkok mögött. A Fényre, teljesen megbolondult! Pipi türelmetlenül táncolt pár lépést.

– Mindenkit! – mondta. Tuon tényleg biccentett egy kicsit, csak úgy, magának? És miért biccentett volna?

– Induljunk! – mondta Harnannak. Lépésben kellett vezetni a lovakat, amíg csak ki nem értek a cirkuszból, de amint elérték az utat, Mat vágtába ugratta Pipit, a köpenye csak úgy lobogott mögötte, és leszegett fejjel lovagolt, hogy a szél le ne kapja a fejéről a kalapját. Ebben a tempóban nem lehetett sokáig hajtani egy lovat. Az út dombok között kanyargott, néhol felkaptatott egy kisebb hegygerincre, másutt keresztbe szelte az alacsonyabb dombokat. Át locspocsoltak pár térdig érő patakon, és keresztül mennydörögtek a mélyebb vizekre emelt alacsony fahidakon. A lejtőkön ismét feltűntek a fák: a fenyők, magyalok zöldje átütött a többi fa kopár, téli ágai között. Tanyák gubbasztottak a dombokon, alacsony, cseréptetős kőházak és magas pajták, és itt-ott nyolc-tíz házból álló falvacskák is meghúzódtak.

Pár mérföldnyire a cirkusztól Mat észrevett előttük egy széles embert, aki úgy ült a nyeregben, mint egy zsák liszt. A ló egy hosszú lábú deres volt, és gyors ügetésben ette a távolságot. No igen, logikus volt, hogy egy lótolvajnak jó szeme legyen a lovakhoz! Vanin meghallotta a patadobogást, és hátranézett, de csak lépésre lassított. Ez rossz jel volt. Mikor Mat lelassította Pipit Vanin mellett, a kövér férfi nagyot köpött.

– A legjobb esetben kidől alóla a ló, és onnan a gyalogos nyomokat követhetjük – mormolta. – Sokkal keményebben hajt, mint azok alapján gondoltam volna, hogy szőrén üli meg a lovat! Ha sietünk, talán napnyugtára elérhetjük! Ha nem dől ki a lova vagy nem hal meg, körülbelül akkorra érne Coramenbe!

Mat hátrahajtotta a fejét, és felnézett a napra, ami még mindig egyenesen a fejük fölött állt. Nagy út ahhoz, hogy alig fél nap alatt megtegyék! Ha visszafordulna, annyi idő alatt már jókora távot letudhatnának a másik irányba Juradortól, Thommal, Juilinnal és a többiekkel. És Tuonnal. Úgy, hogy a seanchanok tudják, hogy Mat Cauthont kell keresniük. Az a férfi, aki elrabolta a Kilenc Hold Leányát, nem lehet elég szerencsés ahhoz, hogy annyival megússza, hogy csak da'covalet csinálnak belőle! És holnap valamikor, vagy talán csak holnap után, Lucát karóba húznák. Lucát, Latelle-t, Petrát, Clarine-t, és mindenki mást is. Egy egész erdőre való karó lenne ott. A kockák csörömpöltek és dörömböltek a fejében.

– Beérjük – mondta. Nem volt más választásuk. Vanin köpött egyet.

Csak egyetlen módja volt annak, hogy nagyobb távot tegyenek meg gyorsan, lóháton, és a végén még egy élő ló nyergében üljenek. Fél mérföldet sétáltatták a lovat, fél mérföldet ügettek. Aztán fél mérföld könnyed ügetés, fél mérföld futás, majd ismét fél mérföld séta. A nap lassan lecsúszott, és a kockák vadul pörögtek. Ritkás erdővel benőtt dobok és sűrű facsoportokkal koronázott emelkedők között vágtak át. Alig három lépés széles patakokon keltek át, ahol a lovak patája is alig lett vizes, másutt harminc lépés széles, mélyen örvénylő víz felett íveltek át a lapos fa, vagy néhol kőhidak. A nap lejjebb és lejjebb áldozott, a kockák vadabbul és vadabbul pörögtek. Már szinte visszaértek az Elbarhoz, de Rennának még mindig nyomát sem látták, csak pár kaparást a koszos földön, amit Vanin úgy mutogatott nekik, mintha szépen megfestett jelzőtáblák lettek volna.

– Most már közeledünk – mormolta a kövér fickó. De nem hangzott túl boldognak. Megkerültek egy hegyet, és egy újabb alacsony híd tűnt fel előttük. A híd mögött az út északnak kanyarodott, hogy egy nyeregben vágjon keresztül a magas és meredek hegygerincen. A nap a fák tetején ült, és egyenesen a szemükbe világított. Coramen a gerinc túloldalán feküdt. Mat a szemébe húzta a kalapját, hogy árnyékolja egy kicsit, és végigpásztázta az utat, hogy nem lát-e valakit akár lovon, akár gyalog, de az út üres volt, és a szíve megdermedt. Vanin káromkodott egyet, és előremutatott.

A folyó másik oldalán egy hab borította pej küzdötte fel magát a meredeken, egy nő rugdalta vad elszántsággal az oldalát, sürgette, hogy másszon, másszon minél gyorsabban. Renna olyan hamar oda akart érni a seanchanokhoz, hogy nem ragaszkodott az úthoz sem. Talán ha kétszáz lépésre lehetett tőlük, de akár mérföldekre is lehetett volna. A lova az összeomlás határán járt, de innen már lepattanhat, és a seanchan helyőrség látótávolságába futhat, mielőtt beérhetnék. Már csak el kell érnie a hegygerincet, ami alig ötvenlábnyira volt előtte.

– Uram? – kérdezte Harnan. Félig fel volt már húzva az íja, és ott volt rajta a nyílvessző is. Gorderan a vállának támasztotta a nehéz számszeríjat, és a vastag, hegyes lövedéket is már a helyére tette.

Mat érezte, ahogy valami fellobban benne, és elhal. Nem tudta, mi volt az. Valami. A kockák most már úgy dübörögtek, mint a vihar.

– Lőjetek! – mondta. Be akarta csukni a szemét. A számszeríj kattant egyet; a lövedék feketén ívelt át a levegőn. Renna előrezuhant, mikor a hátába csapódott. Szinte sikerült feltápászkodnia a pej nyakán, mikor Harnan nyílvesszője eltalálta.

Lassan ledőlt a lóról, lecsúszott az emelkedőn, nekiütődött a facsemetéknek, egyre gyorsabban és gyorsabban gurult, míg csak bele nem csobbant a folyóba. Egy pillanatig arccal lefelé lebegett a part mellett, aztán elkapta az áramlat, és elrántotta. A szoknyája nagyra dagadt a vízben. Lassan elúszott az Elbar felé. Végül talán még a tengert is elérheti. És ezzel együtt már három. Mintha már az sem számított volna, hogy a kockák megálltak. Soha többet, gondolta Mat, ahogy Renna kiúszott a látókörükből, és eltűnt a folyókanyarulatban. Még ha belehalok, ilyet akkor sem teszek többet!

Visszafelé, keletre tartva már nem erőltették meg a lovakat. Nem lett volna semmi értelme, és Mat már így is túlságosan fáradtnak érezte magát. Bár nem siettek, nem álltak meg, csak hogy pihentessék és megitassák a lovakat. Senkinek sem volt kedve beszélgetni. Kora hajnalban értek el Juradorhoz, a város sötét árnyékként emelkedett a bezárt kapuk mögött. A hold felhők mögé rejtőzött. Meglepő módon Luca cirkuszának a vászonfalai még mindig ott álltak a város mellett. És két nagydarab fickó ott horkolt a takarójába burkolódzva a bejáratot jelző, jókora kék zászló alatt, mintha csak őrködnének. Már az útról is tisztán látszott, hogy a fal mögötti teret kocsik és sátrak töltik ki.

– Legalább elmondhatom Lucának, hogy végül mégsem kell menekülnie – mondta Mat kimerülten, és a zászló felé fordította Pipit. – Talán ad valami helyet, ahol alhatunk pár órát!

Annyi pénzért, amennyit hátrahagyott neki, Lucának a saját kocsiját kellene átadnia, de Mat elég jól ismerte már ahhoz a gazembert, hogy örüljön, ha valahol egy kupac tiszta szénát kap. Holnap elindul, hogy megkeresse Thomot és a többieket. És Tuont. Holnap, miután pihent.

Odabenn, Luca kocsijában még nagyobb meglepetés várt rá. Igazán tágas volt belülről a kocsi, legalábbis ahhoz képest, hogy kerekeken gördült, a közepén egy keskeny asztal állt, és volt annyi hely, hogy körbejárhassák. Az asztal, a szekrények és a polcok mind ragyogóra voltak fényesítve. Tuon egy aranyozott széken ült – Lucának volt egy rendes széke, egy aranyozott széke, mikor mindenki másnak zsámolyokon kellett kuporognia! –, és Selucia ott állt a háta mögött. Luca ragyogva nézte, ahogy Latelle egy tányér gőzölgő süteményt kínál Tuonnak, amit a sötét kis nő úgy méregetett, mintha képes lenne megenni bármit is, amit Luca felesége főzött. Tuon egyáltalán nem lepődött meg, mikor Mat belépett a kocsiba.

– Fogoly vagy halott? – kérdezte, és leemelt egy süteményt azzal a különös, kecses ujjtartással.

– Halott – válaszolta a férfi üresen. – Luca, mi a Fény...

– Megtiltom, Játék! – csattant fel Tuon, és élesen rábökött az ujjával. – Megtiltom, hogy egy árulót gyászolj! – A hangja egy cseppet meglágyult, de továbbra is határozott maradt. – Megérdemelte a halált, mert elárulta a Birodalmat, és téged is elárult volna! Épp megpróbált elárulni! Amit tettél, nem volt más, mint igazságszolgáltatás, és én nevezem annak!

A hangja alapján ha valamit ő nevezett valaminek, hát akkor az az volt, semmi más nem lehetett. Mat egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Mindenki más is itt van még? – követelt választ.

– Természetesen! – mondta Luca, és még mindig vigyorgott, mint egy bolond. – Az úrnő... A nagyúrnő, bocsásson meg, nagyúrnő! – mélyen meghajolt. – Beszélt Merrilinnel és Sandarral, és... Nos, tudod, hogy van ez! Az úrnő... A nagyúrnő nagyon meggyőző asszony! De Cauthon, az aranyam! Azt mondtad, hogy adják oda nekem, de Merrilin azt mondta, hogy előbb vágja át a torkomat, és Sandar azzal fenyegetett, hogy beveri a fejemet, és... – Mat tekintetét látva elhallgatott, aztán hirtelen ismét felderült. – Nézd csak, mit adott nekem az úrnő! – Kinyitotta az egyik szekrényt, és kihúzott egy összehajtogatott papírt, amit áhítatosan tartott két kezében. Vastag papír volt, hófehér; drága darab. – Egy engedély! Természetesen nincs lepecsételve, de alá van írva! Valan Luca Nagyszerű Utazó Cirkusza és a Csodák és Varázslatok Döbbenetes Bemutatója Tuon Athaem Kore Paendrag nagyúrnő személyes védelme alatt áll! Természetesen mindenki tudja, hogy ő kicsoda! Elmehetek Seanchanba! Felléphetek a Császárnő előtt is! Bárcsak örökké élne – tette hozzá sietve, és ismét meghajolt Tuon felé.

Mindez semmiért, gondolta Mat üresen. Lerogyott az egyik ágyra, és a térdére ejtette a könyökét. Latelle élesen ránézett. Alighanem csak azért nem dobta ki saját kezűleg, mert Tuon is ott volt.

Tuon intően felemelte a kezét. Egy fekete porcelánbaba, de ízig-vérig királynő, a túlméretezett, szakadt ruha dacára is.

– Azt csak szükség esetén szabad felhasználnia, Luca mester! Nagy szükség esetén!

– Természetesen, nagyúrnő, természetesen!

Luca úgy hajlongott, mintha bármelyik pillanatban elkezdené csókolgatni a földet is. És mindez az átkozott semmiért!

– Természetesen név szerint kiemeltem, hogy mi nem tartozik a védelmem alá, Játék! – Tuon beleharapott a süteménybe, és kecsesen lesöpört az ajkáról egy morzsát. – Kitalálod, hogy kinek a nevével kezdődik az a lista?

Elmosolyodott. Nem rosszindulatúan. Megint csak úgy magának mosolygott, mintha valami roppantul szórakoztatná vagy nagy örömet okozna neki, valami, amit Mat nem érthet. És hirtelen még mást is észrevett. Az a kis csokor selyem rózsabimbó, amit ő adott neki, a vállára volt tűzve. Mat önkéntelenül is nevetni kezdett. Lecsapta a kalapját a földre, és úgy nevetett. Minden erőfeszítése dacára, mindezek után még mindig nem ismeri ezt a nőt egy cseppet sem! Egy cseppet sem! Úgy nevetett, hogy belefájdult az oldala.

Harmincadik fejezet

Mire képes az esküpálca

A nap már a láthatár szélén járt, tökéletesen kirajzolta a Fehér Torony sziluettjét a távolban, de az elmúlt éjszaka hidege csak erősödni látszott, és sötétszürke felhők vágtáztak az égen, kemény hóesést ígérve. A tél már a vége felé járt, de még mindig harcolt a közeledő tavasszal, tíz körömmel védte a hatalmát. A reggel hangjai beszűrődtek Egwene sátrába, bármennyire is elkülönülten állt. Úgy tűnt, a tábor remeg. A munkások vizet hoztak a kutakból, és további szekerek érkeztek tűzifával és faszénnel. A szolgálók lassan nekiláttak elkészíteni a nővérek reggelijét, ugyanúgy, mint a novíciák, akik magasabb rangú társaik étkeivel serénykedtek. Nagyon fontos nap ez a mai, bár egyikőjük sincs tisztában ezzel. Ha minden igaz, ma véget fognak érni az álságos tárgyalások, amelyek Dareinben kezdődtek, egy kerti lak asztala körül, útban Tar Valon felé. Álságosak, igen. Mindkét fél részéről azok. Elaida lovasai továbbra is rendíthetetlenül portyáztak a folyó másik oldalán. Bárhogyan fog is végződni, a mai lesz az utolsó találkozás egy jó ideig.

Saját reggelijébe bámulva Egwene egy vékony kis fekete darabkát vett észre a fortyogó zabkásában, és ujjaival kikotorászta, egy csinos kis zsebkendőre pöckölte, anélkül, hogy meggyőződött volna, vajon tényleg zsizsik-e. Ha nem tudod, mit szedtél ki az ételből, kevésbé aggódsz, vajon mi maradhatott a lábasban. Egy kanálnyi zabkását vett a szájába, és megpróbált a szárított barack édes ízére koncentrálni, amivel Chesa ízesítette az ételt. Tényleg reccsent valami a foga alatt?

– Minden jó, ami telíti a gyomrot, ahogy anyám mondaná, úgyhogy ne is törődjön vele! – mormogta Chesa, mintha csak magának beszélne. Mindig így adott tanácsot Egwene-nek, anélkül, hogy megsértette volna a szolga és az úrnő közötti viszony megkövetelte udvariasságot. Mindig, legalábbis akkor, ha Halima nem volt ott, és a másik nő ma korán távozott. Chesa az egyik ruhás ládán ücsörgött, hátha Egwene-nek hirtelen szüksége lesz valamire, vagy eszébe jut valami fontos tennivaló, bár most éppen a szennyes ruhákat méregette, amiket ma kell a mosónőkhöz vinni. Nem bánta, ha varrt vagy foltozott Egwene jelenlétében, de a mosás már olyan dolog volt, amit mégsem lehet az úrnő jelenlétében csinálni!

Miután eltüntette az arcáról a grimaszt, Egwene éppen szólni akart a másik nőnek, hogy reggelizzen meg ő is – Chesa úgy gondolta, hogy az úrnő előtt enni szintén jóízlésbe ütközne –, de mielőtt kinyithatta volna a száját, Nisao nyomult be a sátorba, a saidar ragyogásától övezve. Ahogy a sátorlap kicsapódott, Egwene elkapta Sarin, Nisao magas, fekete szakállú őrzőjének arcrándulását, aki kint várakozott. Az alacsony nővér kendője akkurátusan volt a vállára igazgatva, hogy az azt díszítő sárga selyemcsík jól látható legyen, de erősen bebugyolálta magát a köpenyébe, mintha különösen érzékenyen érintené a hajnali hideg. Nem szólt egy szót sem, csak éles pillantást vetett Chesa-ra. Chesa megvárta, amíg Egwene bólint egy aprót, majd saját köpenyébe burkolódzott, és sietősen elhagyta a sátrat. Bár ő nem látta a hatalom ragyogását, pontosan tudta, Egwene mikor vágyik egyedüllétre.

– Kairen Stang halott – közölte Nisao bármiféle bevezető nélkül. Arca lágy volt, a hangja pedig nyugodt, de csípős. Elég alacsony volt ahhoz, hogy Egwene magasnak érezze magát, Nisao most úgy állt, mint akinek öt centiméter hiányzik az életéből. Soha nem szokott így viselkedni. – Hét nővért hallgattam végig, mielőtt idejöttem volna. Semmi kétség, saidinnal ölték meg. Kitörték a nyakát, valósággal szétmorzsolták. Mintha teljesen körbecsavarták volna a fejét a nyakán. Legalább gyors halál volt – Nisao vett egy mély, nyugtalan lélegzetet, majd észrevette, hogy mit csinál, és még jobban kihúzta magát. – Az őrzője magát okolja a haláláért. Valaki adott neki némi gyógyitalt, amitől alszik, mint a bunda, de gondjaink lesznek vele, amikor magához tér. – Most nem rándult meg olyan jellegzetesen, mint egy Sárga nővér a gyógyfőzetek említésekor szokott. Ez is jelezte, hogy valójában nagyon felháborodott, bármennyire nyugodt is az arca. Egwene letette a kanalát a kis asztalra, és hátradőlt. A szék már nem tűnt olyan kényelmesnek, mint eddig. Leane után Bode Cauthon volt a második legjobb. Egy novícia. Megpróbált nem gondolni arra, hogy még mi minden volt Bode. Pár nap extra gyakorlással Bode majdnem ugyanúgy meg fogja tudni csinálni a munkát, mint Kairen tette. Majdnem. Természetesen egy szóval sem említette, mire gondol. Niaso ismert ugyan néhány titkot, de korántsem tudta az összeset. – Anaiya, és most Kairen. Mind a ketten a Kék ajah tagjai voltak! Tudunk bármilyen más összefüggésről?

Nisao megrázta a fejét.

– Anaiya már vagy ötven vagy hatvan éve aes sedai volt, amikor Kairen megérkezett a Toronyba, ha jól emlékszem. Talán voltak közös ismerőseik. Nem tudom, Anya! – A hangja igen fáradtnak tűnt, és a válla megereszkedett egy kicsit. Csöndes vizsgálódásai Anaiya halálával kapcsolatban nem vezettek sehova sem, és kezdett biztos lenni benne, hogy Egwene még Kairen ügyét is rátukmálja.

– Derítsd ki! – parancsolta Egwene. – Diszkréten! – Ez a második gyilkosság így is éppen elég lármát fog okozni, nem szükséges még neki is szítani a kedélyeket. Egy pillanatra végignézett a másik nővéren. Nisao néha bocsánatot kért a dolgok miatt, vagy közölte, hogy már kezdetektől kételyei voltak, de egészen addig a pillanatig tökéletes mintája volt a Sárga ajah önbizalmának és tudatosságának. De most nem. – Sok nővér jár saidarba burkolózva?

– Láttam néhányat, Anya! – válaszolt Nisao gyorsan. Az álla dühösen megrándult, de egy pillanat múlva megszűnt körülötte a ragyogás. Összébb húzta magán a köpenyét, mintha hirtelen jeges fuvallat érte volna. – Kétlem, hogy Kairenen segített volna a saidar. Túl hirtelen történt minden. De mégis, a saidartól az ember... biztonságban érzi magát.

Miután az apró nő elment, Egwene kanalával kevergetni kezdte a zabkását. Bár nem látott több gyanús fekete zsizsiket, az étvágya tovatűnt. Végül felkelt, és nyaka köré csavarta a hétcsíkos stólát, majd vállára kanyarította köpenyét. Ez az a nap, amikor nem hagyhatja, hogy eluralkodjon rajta a szomorúság. Ez az a nap, amikor tökéletesen kell követnie szokványos napirendjét.

Kint hatalmas kerekű lovaskocsik zötykölődtek a tábor utcácskáin, nagy vizeshordókkal, vagy tűzifa hasábokkal és faszenes zsákokkal rakottan. A hajtók és kísérőik egyaránt köpenyükbe burkolóztak, a hideg miatt. Mint mindig, népes novícia csoportok siettek a fa járópallókon, úgy adva meg az elhaladó aes sedai-oknak a kellő tiszteletet, hogy alig lassítottak közben. Egy aes sedai-jal szembeni tiszteletlenség vesszőzéshez vezethet, de a lustaság is, és a tanárok általában kevésbé voltak toleránsak, mint az elhaladó aes sedai-ok – akik legalább azon nem csodálkoztak, hogy a novíciák miért sietnek annyira. A fehér ruhás nők természetesen azonnal félreálltak, amikor meglátták Egwene kendőjét, de most nem engedte, hogy ilyen dolgok befolyásolják a hangulatát. Különösen nem az úttalan utakon csúszkáló novíciák, akik közül némelyek majdnem orra estek, mielőtt valamelyik kuzinjuk elkapta őket. „Kuzin” volt a megszólítása az egy családon belülieknek, és úgy tűnik, ez közelebb hozta a család tagjait egymáshoz, mintha valóban vérrokonai lennének egymásnak, méghozzá közeli vérrokonai. Ami igazán befolyásolta a hangulatát, azok az aes sedai-ok voltak, akik a járólapokon egyensúlyozva haladtak dolgukra. Nem találkozott talán csak egy tucattal a sátra és az amyrlin dolgozószobája között, de négy nővérből hármat a köpenyén kívül a saidar ragyogása is beburkolt. Többnyire párosával sétáltak, és annyi őrzővel, ahány őrzőjük csak volt. Látszott, hogy nagyon figyelnek mindenre és mindenkire, köpenyük csuklyája folyamatosan mozgott, ahogy minden szembejövőt alaposan megnéztek. Egwene-t ez arra emlékeztette, mikor Emondmezőn lázas járvány tört ki, és pálinkába áztatott zsebkendőt szorított az orrára, úgy járt-kelt – Doral Barran azt mondta, ezzel lehet a legjobban megelőzni a kórt –, és figyelmesen vizsgálta a többieket, vajon kin fognak legközelebb megmutatkozni a betegség első jelei. Tizenegy ember halt meg, mielőtt a járvány elmúlt, de már egy hónap is eltelt, miután az utolsó beteg lábadozni kezdett, és a többiek csak akkor voltak hajlandóak eltenni a zsebkendőket. Hosszú ideig Egwene számára a pálinka illata egyet jelentett a félelemmel. Szinte most is érezte a levegőben. Két nővér halt meg közöttük egy olyan férfi kezei által, aki nemcsak képes fókuszálni, de láthatóan úgy jár-kel közöttük, ahogy neki tetszik. A félelem gyorsabban terjedt szét az aes sedai-ok között, mint bármiféle lázbetegség.

A sátor, amit dolgozószoba gyanánt használt, már meleg volt, mire odaért, a füstölő rózsaillattal töltötte meg a levegőt, a tükrös állólámpák és asztali lámpák égtek. Mindenki jól ismerte a szokásos napirendet. Felakasztotta kendőjét, majd az írópult mögé ült, ösztönösen megállítva a kicsúszni készülő széklábat. Semmi mást nem kell tennie, csak követni a szokásos rutint. Holnap majd bejelentheti, mit sikerült intéznie. Az első látogató személye meglepte: talán az utolsó, akire számított ma. Theodrin karcsú, almaarcú Barna volt, rézbőrű domani, akinek veleszületett készsége volt a mosolygásra. Keresztüllépdelt a szőnyegeken, és elég közel állt meg ahhoz, hogy kendőjének bojtja hozzáérjen az írópulthoz. Mivel egész megjelenése nagyon formálisra sikeredett, Egwene megemelte balját, hogy a nő megcsókolhassa a nagy kígyós gyűrűt. A formalitást formalitással illett viszonozni.

– Romanda kérdezteti, hogy alkalmas-e a mai nap egy találkozóra önnel, Anya. – mondta a karcsú Barna nővér. Hangjában egészen mélyen, de volt némi vakmerőség is.

– Mond meg neki, bármikor, amikor csak akarja, lányom! – válaszolt óvatosan Egwene. Theodrin ismét meghajolt, anélkül, hogy arca bármit elárult volna.

Ahogy a Barna nővér elindult, hogy távozzon a sátorból, az egyik beavatott viharzott be a sátorba, majdnem ledöntve a Barna nővért a lábáról. Emara vékony nő volt, majdnem olyan apró, mint Nisao. Úgy tűnt, hogy egy erősebb szél is elsodorja, de nagyon keményen tartotta kordában a rábízott novíciákat, keményebben, mint a legtöbb nővér. Hiszen kemény volt magával szemben is, és egy novícia élete is kemény kell, hogy legyen. Emara szürke szeme végigsiklott Theodrin kendőjén, és szája fitymáló grimaszra görbült, amit csak pár pillanat múlva tudott elsimítani, amikor meghajolt Egwene felé. Theodrin arcán két fényes, vörös folt izzott.

Egwene leejtette egyik kezét az írópultra, pont annyi erővel, hogy a kő tintatartó és a porzó megkoccant.

– Talán elfelejtetted, hogyan kell megadni a tiszteletet egy aes sedai-nak, gyermek? – kérdezte élesen. Emara falfehérré vált – az amyrlinnek mégiscsak kemény híre volt –, és sietve egy még mélyebb meghajlást produkált Theodrin felé, aki kurta bólintással nyugtázta azt, és sokkal gyorsabban távozott, mint ahogy érkezett.

Amit Emara illiani kiejtéssel gyorsan és idegesen elhadart, nem volt más, mint Lelaine kérése, hogy találkozhasson az amyrlinnel. Romanda és Lelaine annak idején sokkal kevésbé voltak hivataloskodóak: ott és akkor jelentek meg bármiféle bejelentés nélkül, ahol és amikor kedvük szottyant. Az Elaida ellen bejelentett háború azonban változásokat hozott. Ha nem is minden változott, éppen elég ahhoz, hogy a helyzet kezelhető maradjon. Egwene hasonló választ adott Lelaine-nek, mint amilyet Romandának küldött, bár lényegesen hivatalosabb formában. Távoztában Emara majdnem hanyatt vágódott, olyan mélyen hajolt meg, majd valósággal kirohant a sátorból. Újabb adalék Egwene al'Vere, a legszigorúbb Amyrlin Trón legendájához, akihez képest Sereille Bagand csak lanyha kamaszlánykának tűnt volna.

Amint a beavatott elment, Egwene felemelte a kezét, és megrettent, amikor megnézte, min is nyugtatta eddig. Egy szeletke papír, amit még Theodrin tett az asztalra, amikor megcsókolta a gyűrűt. Rettegése csak erősödött, amikor szétnyitotta a cédulát. A lap szépen tele volt írva, de egy csúnya paca volt az egyik sarokban. Theodrin nagyon figyelmetlen volt – talán a Barnákról alkotott általános vélekedést akarta alátámasztani, bár ki tudja!

Romanda két nővért küldött Cairhienbe, hogy vizsgáljanak ki valami mesét, amin a Sárgák kotlanak már egy ideje. Nem tudom, pontosan mi is ez a pletyka, Anya, de meg fogom tudni. Az egyikőjüktől hallottam, hogy Nynaeve nevét említette. Nem úgy, mintha Nynaeve Cairhienben lenne, hanem mintha a mese vele lenne kapcsolatos.

Az az ostoba buta némber még a nevét is odaírta!

– Mi az, Anya?

Egwene épp elkezdett csodálkozni, és alig tudta a kicsúszni készülő széklábat elkapni, éppen mielőtt a szék a szőnyegre lökte volna. Siuanra emelte a tekintetét. A nő már a sátorban állt, éppen csak a sátorlapok előtt, kék kendőjét a karján tartotta, míg másik kezében a szokásos bőrmappát szorongatta. A kék szemű nővér szemöldöke egy pillanatra felszaladt a homlokára, amikor felmérte Egwene helyzetét.

– Ezt nézd meg! – morogta Egwene, és odalökte a papírt a másik nő elé. Siuan elől nem kellett semmit sem eltitkolnia. – Hallottad már, mi történt Kairennel? – Persze, hogy hallania kellett, de Egwene azért csak folytatta. – Megtetted a szükséges változtatásokat? – Szükséges változtatások. A Fényre, ez úgy hangzott, mintha Romanda mondta volna. Gondolatai össze-vissza csapongtak. Csak most gondolt arra, hogy saidart öleljen magához, és hallgatózás elleni fonatokat szőjön. Csak miután a fonatok a helyén voltak, gondolt arra, hogy a mai nap nem igazán alkalmas arra, hogy bárki azt higgye, személyes ügyei vannak Siuannal. Láthatóan egy kicsit összeszedettebb volt. Ő már megtapasztalta a vihart, majdnem belefulladt és túlélte, ahogy mondanák, és a mai nap egy kicsit túl szeles volt neki.

– Semmi szükség rá, amíg biztosat nem tudunk a csónakokról, Anya! – válaszolt nyugodtan, és letette mappáját az írópultra, majdnem lesöpörve a tintatartót és a porozót. – Minél kevesebb ideje van Bode-nak gondolkodni, annál kevésbé fog megrémülni! – Nyugodt, mint egy téli tó. Még két nővér halála sem tudta kihozni a sodrából! Vagy az a tény, hogy egy pár hónapja kezdett novíciát küldenek majd az egyik helyére. De apró remegés járta át az arcát, ahogy elolvasta a papírkát. – Először Faolain kezd rejtőzködni, aztán Theodrin neked hozza ezt, ahelyett, hogy nekem adná! Ennek a lánynak annyi esze sincs, mint egy sirálynak! Azt hihetnénk, örülne, ha valaki rájönne, hogy a te kérésedre tartja a szemét Romandán! – Rajtatartani a szemét. Milyen udvarias kifejezés a „kém” szó helyett. Mindketten nagy gyakorlattal rendelkeztek már a szépítgetések terén; ez együtt járt az aes sedai-ok létével. De ma a szépítgetések mintha hasogatták volna Egwene fülét.

– Lehet, hogy nem akart lelepleződni. Lehet, hogy megunta azt, hogy Romanda mindig megmondja neki, mit tegyen, mit mondjon, mit gondoljon. Volt itt egy beavatott, aki gúnyosan mosolygott Theodrin kendőjén, Siuan!

A másik nő félreérthetetlen mozdulatot tett.

– Romanda mindenkinek megpróbálja megmondani, mit tegyen! És mit gondoljon! Ami pedig a többit illeti, a dolgok meg fognak változni, ha Theodrin és Faolin felesküsznek az Esküpálcára. Nem hinném, hogy mindezek után bárki azt indítványozná, hogy tegyük próbára őket a kendőért. Addig pedig el kell viselniük a sorsukat.

– Ez így nem elég, Siuan! – Egwene megpróbálta a hangját mederben tartani, de ez pusztán próbálkozás maradt. Eléggé pontos elképzelései voltak arról, hogy mit kellett a két lánynak kiállnia, miután Romanda és Lelaine mellé osztotta be őket. Mindenképpen tudnia kell, hogy a nővérek miben mesterkednek, mégis, felelősséggel is tartozik kettőjükért. Ők voltak az elsők, akik hűséget esküdtek neki, és saját szabad akaratukból tették ezt. Ezen kívül...

– Bármi, amit Theodrinról és Faolainről el lehet mondani, rólam is elmondható. Ha a beavatottak nyíltan tiszteletlenek velük szemben... – Nos, ő nem félt ettől. A nővérek már más kérdés. Különösen az Ülnökök. – Siuan, egyáltalában nem lehet reményem a Fehér Torony egyesítésére, ha a nővérek sem bíznak bennem.

Siuan halkan felhorkant.

– Anya, mostanra már Romanda és Lelaine is tisztában van azzal, hogy te vagy az Amyrlin Trón, akár kimutatják ezt, akár nem. Ezek ketten nem fognak egy sorba állni Deane Arymannal, inkább úgy gondolnak rád, mint egy új Edarne Noregovnra.

– Az igazság szóljon belőled! – válaszolt Egwene szárazon. Deane-t tartották a Fehér Torony megmentőjének, a Bonwhin és Sasszárny Arthur közötti viszály után. Edarne-ről pedig az hírlett, hogy ő volt a legjobb politikai érzékkel megáldott asszony, aki valaha viselte az amyrlin hivatalát. Mindkettőjük igen erős amyrlin volt. – De, ahogy emlegetni szoktad, vigyáznom kell arra, hogy ne jussak Shein Chunk sorsára. – Shein erős vezetőként kezdte, keményen kézben tartotta a Tornyot és a Tanácsot, de szerencsétlen bábuként végezte, aki pontosan azt tette, amit mondtak neki. Siuan egyetértően bólintott. Valóban jól tanította Egwene-nek a Torony történelmét, köztük olyan amyrlinekét is, akik végzetes ballépéseket követtek el. Mint például ő maga.

– Ez más dolog – suttogta maga elé, miközben jegyzeteivel ütemesen ütögette az írópultot. – Ha Theodrin a kezem közé kerül, azt fogja kívánni, bárcsak novícia lenne. És Faolain! Ha komolyan gondolja, hogy most elbújhat, ígérem, hogy kilógatom őket a dokk oldalára, mint a pontyokat szokták!

– Kit fogsz kilógatni és hova? – kérdezte Sheriam, ahogy átlépdelt a saidar fonatain, a kinti levegő hűvösét magával hozva.

Egwene-t a széke ismét a szőnyegre akarta dobni. Sürgősen kell kerítenie egy olyan széket, ami nem fenyegeti azonnali hasra eséssel, ha megmozdul. Azután arra gondolt, hogy Edarne nyilván sohasem ugrált úgy, mintha hangyák mászkálnának a hátán.

– Senki olyat, akinek a sorsa rád tartozna! – válaszolta Siuan nyugodtan, miközben a papírdarabot kényelmes mozdulatokkal az asztali lámpa lángjába tartotta. Gyorsan égett, egészen Siuan ujjainak végéig. Akkor a nő összegyűrte a maradékot, a pernyét pedig lefújta az írópultról. Csak Egwene, Siuan és Leane tudta az igazságot Faolain és Theodrin ügyében. És persze ők maguk. Bár voltak olyan dolgok, amit még ők maguk sem sejtettek.

Sheriam láthatóan jól viselte a riposztot. A tűzvörös hajú nőn úgy látszott, hogy teljesen kiheverte a Csarnokban történteket. Legalábbis külső méltóságát gyorsan visszanyerte – nagy vonalakban. Ahogy Siuant figyelte, aki a papírt égette el, mintha amúgy is keskeny zöld szemei még jobban elkeskenyedtek volna, és úgy érintette meg kék kendőjét, ami a válláról csüngött le, mintha emlékeztetnie kellene magát arra, hogy a kendő még ott van. Sheriamnak nem kell engedelmeskednie Siuan utasításainak – Egwene úgy gondolta, hogy Krónikaőrének nem kellene ilyen megalázó utasítást adnia –, de tisztában volt vele, hogy Siuannak sem kell engedelmeskednie neki, és amióta Siuan ennyivel mögötte állt az Erőben, ez igencsak csípte a szemét. Bármit is gondolt azonban erről, el kellett fogadnia a helyzetet.

Ő is egy darab papírral érkezett, amit Egwene elé dobott, az írópultra.

– Útközben találkoztam Tianával, és megígértem neki, hogy ezt odaadom önnek, Anya!

Ez a szökevények névsora volt, bár mostanában, amióta a novíciákat családokba szervezték, nemcsak hogy nem voltak mindennaposak a szökések, de olykor hetekig nem fordult elő egy sem. A családok tagjai képesek voltak egymást segíteni a legnehezebb periódusok idején, és sokszor a beszélgetések jobban segítettek megoldani a problémákat, mint a szökés. Most is csak egy név volt a papíron: Fadombi Nicola.

Egwene sóhajtott, és letette a papírt. Úgy gondolta, hogy Nicola tudásszomja el fogja nyomni szökési vágyát. Mégsem merte volna azt mondani, hogy a szökése elkeserítette. Nicola gőgös volt és alattomos, bármire képes, ha úgy gondolta, hogy az segíteni fogja céljai elérésében. Valószínű, hogy volt némi külső segítsége. Areina például lophatott lovakat neki.

Hirtelen megakadt a szeme a név mögötti dátumon. Két dátumon egész pontosan, amik mellett kérdőjel volt. A hónapokat ritkán nevezték meg, a napokat pedig még ritkábban számolták, kivéve, ha hivatalos iraton kellett dátumozni. Készült, leíratott és tanúsíttatott Illianban, Saven havának tizenkettedik napján, a Kegyelem évében. Igen, és akkor is így használták, ha egy új név került a novíciák könyvébe. De a mindennapi használatban csak úgy határozták meg a dátumot, hogy tizenöt nappal az ünnep előtt, vagy miután ez és ez történt. A szépen kiírt dátumok mindig furcsának hatottak Egwene számára. Most is utána kellett számolnia, hogy valóban azt látja-e, amit olvas.

– Nicola három vagy négy nappal ezelőtt szökött meg, Sheriam, és Tiana csak most jelenti? Ráadásul még abban sem biztos, hogy melyik napon?

– Nicola kuzinjai fedezték őt, Anya! – rázta meg a fejét Sheriam. Mégis, a pici mosolyból a szája szélén úgy tűnt, mintha lenyűgözte volna a tett. – Nem szeretetből, hanem mert reménykedtek benne, hogy sikerül a szökés, és Nicolát nem hozzák vissza. Némileg visszaélt a Jövőbelátás képességével. Attól tartok, Tiana nagyon dühös rájuk. Egyikőjük sem ülhet nyugodtan a padban egy vagy két napig, az biztos! Tiana azt mondta, reggeli helyett egy tucat ütést fognak kapni, egészen addig, amíg Nicolát meg nem találják. Mivel jó pár órával azelőtt elmenekült, hogy az eltűnése feltűnt volna, sokáig fog tartani, amíg megtalálják.

Egwene halványan elmosolyodott. Eszébe jutottak a tulajdon emlékei a novíciák akkori főnökasszonyánál tett látogatásairól, aki most előtte állt. Sheriamnak rendkívül erős keze van, egy tucat ütés tőle... Bár az is igaz, hogy a szökés fedezése sokkal nagyobb bűntett, mint az órák alatti pusmogás, vagy valami kis ártatlan móka szervezése. Eltette a jelentést.

– Tiana úgy kezeli a helyzetet, ahogy jónak látja – mondta. – Sheriam, történt bármi változás abban, ahogy a nővérek az álmomról beszélnek? – A seanchan támadásról szóló álmát mindjárt másnap reggel a többiek elé tárta, de a legtöbben csak közönyösen bámultak rá, valószínűleg Anaiya halála miatt. Akkoriban az mindenkit megrázott.

Válaszadás helyett Sheriam megköszörülte a torkát, és eligazgatta a szoknyáját.

– Valószínűleg elkerülte a figyelmét, Anya, de Nicola egyik testvére Larine Ayellin, Emondmezőről – tette hozzá, mintha Egwene nem tudná. – Senki sem vádolná részrehajlással, ha az egész családnak megbocsátana! Tiana rendkívül keményen lép fel, és ennek még kárát láthatjuk.

Az aljas széklábra ügyelve Egwene lassan hátradőlt, és merően a másik nőre gondolt. Larine majdnem annyi idős volt, mint ő maga, és közeli barátnőkként nőttek fel. Órákat töltöttek el együtt, hogy trécseljenek, vagy a hajukat fonják be, amikor a Nőkör szerint már érettek voltak hozzá. Mindezek ellenére, Larine volt az egyik azon kevés emondmezei lány közül, aki elhitte, hogy Egwene valóban az Amyrlin Trón.

Vajon Sheriam tényleg azt hiszi, hogy kivételezni fog vele? Még Siuan is másfelé nézett.

– Neked kellene a legjobban tudnod, Sheriam, hogy a novíciák fegyelmezése a novíciák főnökasszonyának a dolga! Hacsak az egyik lányt nem éri igazságtalanság, vagy arra akartál célozni? Nem hinném. Egyébként is, ha Larine azt hiszi, hogy segíthet egy szökevénynek – egy szökevénynek, érted Sheriam? –, akkor holnap akár maga is megszökhet. Természetesen elérheti a kendőt, ha van elég kitartás benne. Én nem fogom olyan útra terelni, ami azzal végződik, hogy kitaszítják minősíthetetlen magatartás miatt. Nos, van valami mondanivalód az álmommal kapcsolatban?

Sheriam pislogott párat, majd Siuanra nézett. A Fényre, a nő azt gondolja, hogy Egwene csak azért volt kemény, mert Siuan itt van? Mert Siuan kibeszélhetné? Ennél igazán jobban kellene tudnia, mi a helyes, hiszen ő maga is sokáig volt a novíciák főnökasszonya!

– A nővérek vélekedése – válaszolt végül Sheriam – még mindig az, hogy a seanchanok több ezer mérföldnyire vannak, nem tudják, hogyan kell Utazni, és ha Tar Valon felé indulnak, azt jóval azelőtt megtudjuk, hogy kétszáz mérföldnyire érnének.

Siuan mormogott valamit az orra alatt, és elég dühösnek hangzott, de láthatóan nem lepődött meg. Egwene átkozódni szeretett volna. Anaiya halálának semmi köze sem volt a nővérek közönyéhez. Egyszerűen nem hiszik el, hogy Egwene-nek jóstehetsége lenne az álmokkal. Anaiya biztos elhitte volna, de ő már halott. Siuan és Leane is hisznek neki, de egyikőjük sem áll olyan magasan, hogy hallgassanak rájuk, puszta udvariasságon kívül. Az pedig elég egyértelmű, hogy Sheriam nem hisz neki. Olyan komolyan vette a hűségesküjét, ahogy csak Egwene kívánhatta, de senkit sem utasíthatott arra, hogy higgyen neki! Minden maradt a régiben. Amikor Sheriam elment, Egwene azon kezdett el tűnődni, vajon mi hozta ide a nőt. Talán az, hogy elmondhassa, hogy Larine-t meg fogják büntetni? Egészen biztos, hogy nem. De semmi egyebet nem mondott, legfeljebb Egwene kérdéseire válaszolt.

Alig valamivel később megérkezett Myrelle, és a nyomában Morvrin is. Egwene érezte, hogy mindketten csak akkor engedték el a saidart, amikor beléptek a sátorba, és őrzőiket a sátor előtt hagyták. Még abból a rövid pillantásból is tisztán látszott, hogy az őrzők nagyon feszültek, amikor a sátorlapot félrehajtva belépő nők mögött észrevette a férfiakat.

Myrelle hatalmas, sötét szemei felvillantak, ahogy meglátta Siuant, és orrcimpái is megremegtek. Morvrin kerek arca olyan nyugodt maradt, akárha kőből faragták volna, de mindkét kezével a szoknyáját igazgatta, mintha valami különösen undorító dolgot kellene lesöpörnie róla. Talán véletlen volt ez a mozdulat, talán nem. Sheriammal ellentétben, nekik el kellett fogadniuk Siuan utasításait, és ez egyikőjüknek sem tetszett. Ez persze nem azért volt így, hogy bosszantsa a hozzá hű nővéreket, hanem azért, mert eskü ide vagy oda, Egwene Siuanban jobban bízott náluk. Legalábbis nem bízott bennük annyira, mint a Krónikaőrben. Ráadásul mostanában egyre több olyan helyzet adódott, amikor nem minden rá felesküdött nővérnek mondhatta el azokat a dolgokat, amik foglalkoztatták. Siuan nagyon jól tudta az üzeneteket átadni, és így Egwene is biztos lehetett benne, hogy azokat végre is fogják hajtani. Egwene őket is megkérdezte az álommal kapcsolatban, de már meg sem lepte, hogy ugyanazt a választ kapta tőlük is, mint az előbb Sheriamtól. A seanchanok messze vannak, és rengeteg jele lenne egy esetleges támadásnak. Ugyanaz a szöveg, már vagy jó másfél hete. Sőt, rosszabb...

– Minden más lenne, ha Anaiya életben lenne – mondta Morvrin, az írópult előtt állva. Masszív alkata ellenére nagyon kecsesen mozgott. – Anaiyanak hatalmas tudása volt! Mindig is úgy gondoltam, hogy Barnának kellett volna lennie. Ha ő azt mondta volna, hogy valóban Álmodó vagy – azután hirtelen becsukta a száját; alighanem elkapta Egwene késéles pillantását. Myrelle hirtelen nagyon érdeklődve kezdte nézni kesztyűben melengetett kezeit. Egyikőjük sem hisz neki. Siuanon és Leane-n kívül senki sem hitte el az egész táborban, hogy Egwene-nek valódi álma lett volna. Varilin szedte össze a híreket Dareinből, Beonint egyre jelentéktelenebb szerepbe kényszerítve, és folyamatosan szabadkozott, amiért még mindig nem tud a fenyegető veszélyről híreket küldeni. Talán pár nap múlva, ha a dolgok már olajozottabban mennek. Mintha bármi más is történne, mint az, hogy a nővérek csoportokban pletykálkodnak, kínosan ügyelve arra, hogy ne sértsék meg a másik felet. Senki más, csak Siuan és Leane. Legalábbis azt hiszi, ők hisznek neki.

Myrelle végül abbahagyta kesztyűinek tanulmányozását, mint aki végre összeszedte magát a kemény beszédre.

– Anya, azon a napon gondolkodtam, amikor Shadar Logoth elpusztult – hirtelen elhallgatott, és ismét a kesztyűjét kezdte bámulni, ahogy egy hosszú arcú, sötétkék ruhába öltözött nő lépett be a sátorba, kezében kis háromlábú széket hozva. Maigan gyönyörű volt, hatalmas szemekkel és telt ajkakkal, de valahogy mégis túl nyúlánknak tűnt. Nem volt nagyon magas, mégis, még a kezei is túl hosszúnak látszottak. Hideg biccentéssel üdvözölte Morvrint, és szándékosan nem nézett Myrelle-re.

– Elhoztam a saját székemet, Anya! – Mondta, akkora meghajlással köszönve, amekkorát az ember székkel a kezében csak tenni tud. – Az önéi egy kicsit rozzantnak tűnnek.

Nem volt nagy meglepetés, hogy Anaiya halála után a Kékek valaki mást fognak Egwene tanácsadói körébe jelölni, de amint meglátta a nőt, Egwene el sem tudott volna ennél kellemesebb utódot képzelni. Maigan Siuan szövetségese volt, amikor Siuan még amyrlin volt.

– Ugye, nem bánod, ha Siuant elküldöm teáért? – kérdezte Maigan, miközben letette a széket. – Igazán szükséged lenne egy novíciára vagy egy beavatottra, hogy intézze az ilyesmiket, de Siuan is megteszi!

– A novíciáknak családjaik vannak, lányom – válaszolt Egwene –, a beavatottak pedig már a novíciák felügyelete mellett is alig tudnak saját tanulmányaikkal foglalkozni!

Mindezek mellett, amikor csak beszélnie kellene valakivel négyszemközt, szegény párát mindig ki kellene küldenie a hidegbe. Eléggé kellemetlen dolog olyan valakinek, aki még nem tudja, hogyan kell a hőséget vagy a hideget figyelmen kívül hagyni. Ráadásul, ha a többiek meglátnák, sejtenék, hogy olyasvalaki van bent a sátorban, akiért érdemes megpróbálni hallgatózni egy kicsit...

– Siuan, hoznál nekünk egy kis meleg teát? Egészen biztos vagyok benne, hogy egy kancsónyi mindannyiunknak elég lesz! – Maigan felemelte az ujját, ahogy Siuan elindult a kijárat felé. – A sátramban van egy bödön kiváló méz. Légy szíves, hozzál belőle. De maradjon benne valami, ha jól emlékszem, nagyon édesszájú vagy... Siess!

Maigan jó szövetséges volt. Most pedig egyike azoknak a nővéreknek, akik Siuant okolják a Fehér Torony kettészakadásáért.

– Ahogy kívánod, Maigan – válaszolt nyájas hangon Siuan, talán azért, hogy ingerelje a másikat, sőt még egy kicsit meg is hajtotta magát, mielőtt kisietett. Maigan pont annyira volt befolyásos, mint Morvrin vagy Myrelle, bár semmiféle szokás vagy eskü nem védte Siuant tőle. A hosszú arcú nő megeresztett egy kicsiny, elégedett bólintást. Siuannak ismét kérelmeznie kellett felvételét a Kék ajahba, és úgy hírlett, hogy legjobban Maigan ellenzi a kérelmét.

Morvrin elnézést kért, és távozott, talán azért, hogy útközben beszélhessen Siuannal, de Myrelle leült az egyik székre, és gigászi küzdelembe bonyolódott Maigannal, amelynek az volt a célja, hogy eldőljön, melyikük tudja jobban levegőnek nézni a másikat. Egwene nem értette, miért utálják ennyire egymást. Vannak olyan emberek, akiket csak egyszerűen nem szeretünk. Mindenesetre a beszélgetésnek lőttek. Egwene kihasználta a csendet arra, hogy átlapozza Siuan mappáját, de valahogy nem kötötték le az illiani pletykák és a cairhieni jelentések. Úgy tűnt, semmi sem támasztja alá Theodrin meséjét arról a rejtélyes valamiről, ami a Sárga nővéreket aggasztja. Siuan biztosan mondott volna erről valamit, ha tudna róla. Maigan és Myrelle végig őt bámulták, mintha a lapozgató amyrlin látványa a világ legizgalmasabb dolgai közé tartozna. Mind a kettőjüket el kellene küldenie, de kíváncsi arra, Myrelle miért gondolkozik azon a napon, amikor Shadar Logoth eltöröltetett a földről. Nem küldheti el az egyiket, anélkül, hogy a másikat is elküldje. Fene egye meg mind a kettőjüket!

Amikor Siuan visszatért egy fatálcával, amin ezüst teáskanna, porcelán csészék és Maigan mézes bödöne volt, a nyomában egy katona érkezett a sátorba. A láncinget és lemezpáncélt viselő, ifjú shienari országa szokása szerint teljesen kopaszra borotválta a haját a fejtetőn lévő kis kontytól eltekintve. Fiatal volt, de mégsem tűnt annak. Ragmar sötét arcát egy nyílvessző ütötte seb csúfította, és arckifejezése olyan kemény volt, amilyet csak azok szoktak vágni, akik együtt élnek a halállal. Miközben Siuan szétosztotta a teáscsészéket, a férfi meghajolt, egyik kezében sisakját fogva, míg másik kezét kardján tartva. Semmi sem árulta el, hogy látta már valamikor Egwene-t.

– Dicsőség önt szolgálni, Anya – mondta formálisan. – Bryne nagyúr küldött. Azt az utasítást kaptam, hogy mondjam meg önnek, hogy a portyázok a múlt éjjel átjöttek a folyó innenső oldalára! Aes sedai-ok is voltak velük. Bryne nagyúr megkettőzte az őrjáratokat. Azt tanácsolja, hogy a nővérek maradjanak a tábor közelében. Csak a kellemetlenségek elkerülése érdekében!

– Megbocsát, Anya? – kérdezte Siuan hirtelen, annak a nőnek a sóhajával, aki azonnal szükségét érzi a mellékhelyiség felkeresésének.

– Igen, természetesen – mondta Egwene türelmetlenül, és alig várta, hogy a másik nő elhagyja a sátrat, máris a katona felé fordult. – Mondd meg Bryne nagyúrnak, hogy az aes sedai-ok oda mennek, és akkor, amikor kedvük tartja! – Gyorsan elharapta a mondanivalóját, mielőtt Ragnart a nevén nevezte volna, de ez úgy hatott, mintha igazán kemény lett volna. Remélte, hogy a többiek is így értik.

– Meg fogom mondani neki, Anya – válaszolta Ragnar, egy újabb meghajlás közben. – Szolgálom szívvel, lélekkel!

Maigan halványan elmosolyodott, amikor a férfi távozott. Bár lenézte a katonákat – az őrzők nagyjából elégségesek voltak mindenre, a katonákra csak a tömeg miatt van szükség véleménye szerint, mindent kedvelt, ami vitára adhat okot Bryne nagyúr és Egwene között. Még pontosabban Lelaine örült bárminek, ami ide vezetett. Ebből a szempontból Maigan minden porcikájában Lelaine volt. Myrelle csak zavartan nézett maga elé, ő tudta, hogy Egwene és Gareth nagyúr jól kijönnek egymással. Egwene töltött magának egy kis teát, és szedett Maigan mézéből. Mintha remegnének a kezei. A csónakok a szokott helyükön voltak. Ha Leane és Bode a következő pár órában összeszedelőzködnek, jó messzire juthatnak anélkül, hogy magyarázkodniuk kellene.

Larine-nak el kell viselnie a büntetést, amit megérdemel, Bode pedig azt fogja csinálni, amire szükség van. Egwene fiatalabb volt Bode-nál, amikor Fekete nővérekre kellett vadásznia. A shienariak szolgálják a Fényt az Árnyék ellen, szívvel, lélekkel. Az aes sedai-ok, és azok, akikből aes sedai fog válni, a Tornyot szolgálják. Erősebb fegyver az Árnyék ellen, mint bármilyen kard, de legalább olyan éles, ha rossz kezekbe kerül.

Amikor Romanda Theodrinnel megérkezett – valakinek félre kell hajtania a sátorlapot –, pontosan olyan mély meghajlással üdvözölte Egwene-t, amilyet egy nővérnek az amyrlin előtt tennie kell. Sem mélyebb, sem felületesebb, pontosan annyi, amennyi kell. Nem a Csarnokban voltak. Még nem. Ha ott az amyrlin első az egyenlők között, akkor a saját dolgozószobájában egy kicsit több – még Romanda számára is. Egwene gyűrűjét persze nem csókolta meg. Azért mindennek van határa. Úgy nézett Myrelle-re és Maiganre, mintha azon gondolkozna, hogy távozásra kéri meg őket. Vagy talán szólítja fel őket? Kínos. Mindkettőjüktől teljes engedelmességet várt el, bár egyikük sem volt az ő ajahjának a tagja. Mindezt az amyrlin dolgozószobájában.

Végül egyiket sem tette, hanem hagyta, hogy Theodrin lesegítse a köpenyét, amin sárga virágok futottak végig a szélek mentén, és töltetett magának egy csésze teát. Theodrint egyik feladatra sem kellett kétszer megkérni, majd miután végzett velük, gyorsan visszahúzódott a sátor széléhez, kendőjét zavartan csavargatva. Romanda leült az üres székre. Bár a szék még mindig recsegett-ropogott, és nem lehetett tudni, mikor fogja feladni a küzdelmet, hogy megtartsa a benne ülőt, Romanda úgy nézett ki benne, mintha a Csarnok egyik székében, vagy még inkább egy trónon feszítene.

– A megbeszélések rosszul haladnak – kezdte magas, éneklő hangján. Ezt is úgy mondta, mint egy kinyilatkoztatást. – Varilin mérgében az ajkait harapdálja. Magla, sőt, még Saroiya is dühösek. Amikor Saroiya a fogait csikorgatja, a legtöbb nővér már réges-rég üvöltene! – Janyát kivéve minden nővér, aki a Csarnok tagja volt, mielőtt a Torony kettészakadt, részt vesz a tárgyalásokon. Mégiscsak olyan nővérekkel kell tárgyalni, akiket még a Csarnokból ismertek... Beonin szinte csak furcsa kivételnek számított, semmi többnek.

Romanda ajkához emelte a teáscsészét, majd a csészealjra tette, anélkül, hogy egy szót szólt volna. Theodrin előviharzott a sátor szélétől, mézet tett a teába, majd úgy adta azt vissza az Ülnöknek, maga pedig visszaiszkolt a sátor széle felé. Romanda ismét megízlelte a teát, és elégedetten biccentett. Theodrin arca lángokban égett.

– A tárgyalások úgy haladnak, ahogy haladhatnak – válaszolt óvatosan Egwene. Romanda minden ellenvéleményt le szokott söpörni az asztalról, legyen az bármennyire igaz. Ráadásul Egwene tudta, mi fog ma este történni. Mindenképpen titokban kell ezt tartani a Tanács előtt, ha törik, ha szakad. Romanda piciny kontya megremegett a fején, ahogy bólintott.

– Egy dolog már nyilvánvalóvá vált. Elaida nem engedi az Ülnökeinek, hogy akár csak egy centit is engedjenek. Beásta magát a Toronyba, mint egy patkány. Ha ki akarjuk piszkálni onnan, menyéteket kell rá küldeni! – Myrelle megköszörülte a torkát, ami Maigan meglepett pillantását váltotta ki. Romanda továbbra is Egwene-t nézte.

– Elaidát így vagy úgy, de mindenképpen elmozdítjuk – mondta Egwene nyugodtan, miközben leeresztette a teáscsészét a csészealjra. Egyáltalán nem remegett a keze. Mit tudhat a másik nő? És honnan? Romanda úgy fintorgott a teájára, mintha abban mégiscsak elviselhetetlenül kevés méz lenne. Vagy az kedvetlenítette el, hogy Egwene nem árult el többet. Úgy fészkelődött a székén, mint az a harcos, aki a megfelelő pozíciót keresi a következő vágás előtt.

– A Vérségről mondottak, Anya. Hogy ezernél is többen vannak, és néhányuk legalább öt vagy hatszáz éves! – Önkéntelenül is megrázta a fejét ilyen lehetetlenség fölött. – Hogyan kerülhette el ez a Torony figyelmét? – Ezt nem kérdezte, hanem provokálta.

– Csak mostanában szereztünk arról is tudomást, hogy milyen sok vad van a Tengeri Nép sorai között – válaszolt Egwene finoman. – És még mindig nem tudhatjuk pontosan, hányan is vannak.

Romanda fintora most sokkal nagyobb volt. A Sárga nővér volt az, aki először igazolta, hogy a Tengeri Nép között csak Illianban több száz vad van. Az első találat Egwene-é.

Egy találat persze nem elég ahhoz, hogy Romandát kiüsse. Vagy hogy keményebben megsebezze.

– Mindegyiket le kell vadászni, ha ezt az ügyet befejeztük – mondta kemény hangon. – Pár tucatot felhasználni Tar Valonban vagy Ebou Darban, hogy a többi szökevényt felkutassák, nem jelenti azt, hogy hagyhatnánk több ezer... szervezett vadat! – az utolsó szavakat ha lehet, még kétkedőbben mondta. Szervezkedő vadak! Myrelle és Maigan erősen figyelt, minden szóra. Maigan még előre is hajolt a székén, annyira igyekezett nem lemaradni valami fontosról. Egyikőjük sem tudott többet, mint azokat a meséket, amiket Egwene terjesztett el. Azokról pedig mindenki azt hitte, hogy Siuan szemein és fülein keresztül juthatnak csak el az amyrlinhez.

– Nos, többen mint ezren, és egyikőjük sem vad – helyesbített Egwene. – Mindegyik nőt a Torony küldte el, kivéve azt a néhány szökevényt, akit nem sikerült elfogni. – Nem emelte meg a hangját, de minden szót külön hangsúlyozott, mélyen Romanda szemébe nézve. – Tehát végül is milyen alapon óhajtod levadászni őket? Szétszóródtak a világ minden országában, mindegyikük mással és mással foglalkozik. Ebou Dar volt az egyetlen hely, ahol összegyűltek a véletlen találkozásokat leszámítva, és onnan is mindenki elmenekült, amikor a seanchanok megérkeztek. A Trallok háború óta a Vérség csak azt engedte a Torony tudomására hozni, amiről úgy gondolták, hogy a Toronyra tartozik. Kétezer évig a Fehér Torony orra előtt voltak, mégsem tudtunk róluk sokat. A számuk egyre csak gyarapodott, míg az aes sedai-ok egyre kevesebben vannak. Mégis, hogyan akarod megtalálni őket, a rengeteg vad között, akiket a Torony túl öregnek talált ahhoz, hogy novíciák legyenek? A Vérség tagjait nem lehet felismerni, Romanda. Majdnem annyit használják az Egyetlen Hatalmat, mint az aes sedai-ok, de ugyanúgy öregszenek, mint bárki más, csak egy kicsit lassabban. Ha rejtve akarnak maradni, akkor soha az életben nem fogjuk megtalálni őket! – Szép adag találatot vitt most be anélkül, hogy ő akárcsak egyet is kapott volna. Romanda homlokán egy egészen pici izzadságcsepp bukkant fel, biztos jele az elkeseredésnek egy aes sedai-nál. Myrelle nyugodtan ült a székében, de Maigan úgy tűnt, mint aki bármelyik pillanatban leszédülhet az ülőalkalmatosságról, bármilyen stabil is az. Romanda megnyalta a szája szélét.

– Ha használják a Hatalmat, akkor felismerhető lesz az arcuk, ha pedig ugyanúgy öregednek, mint mások, akkor mégsem használhatják túl gyakran a saidart. És semmiféleképp sem élhetnek öt vagy hatszáz évig! – úgy tűnt, nincs több érv.

– Egy igazi különbség van a Vérség tagjai és az aes sedai-ok között – mondta Egwene halkan. Még így is túl hangosnak tűnt. Úgy látszott, még Romanda is visszatartja a lélegzetét. – A Vérség tagjai már azelőtt elhagyták a Tornyot, hogy letették volna a Három Esküt az Esküpálcára! – Végre elhangzott, aminek el kellett hangzania.

Romanda úgy remegett meg, mintha halálos ütést kapott volna.

– Még te sem tetted le az esküt. Csak nem akarod megtagadni? Csak nem merészeled arra kérni a nővéreket, hogy tagadják meg az esküt? – Myrelle vagy Maigan felhördült. Talán mindketten.

– Nem! – mondta Egwene élesen. – A Három Eskü az, ami minket aes sedai-okká tesz, és én is meg fogok esküdni, amint nálunk lesz a Pálca. – Vett egy mély levegőt, és lehalkította a hangját. De közelebb is hajolt a többi nőhöz, mintha őket is a részesévé akarná tenni, mintha meg akarná győzni őket. Éppen csak a kezét nem nyújtotta ki feléjük. – Most a nővérek visszavonulnak, hogy nyugalomban tölthessék az utolsó éveiket. Nem lenne jobb, ha azok az évek nem az utolsók lennének? Ha a Vérség közé vonulnának vissza, a Toronyhoz tudnák kötni az egész gyülekezetet. Nem lenne szükség kilátástalan vadászatra. – Eljutott idáig, akkor most már meg kell tenni az utolsó lépést is. – Az Esküpálca nemcsak kötni tud, de oldani is. – Maigan a szőnyegre borult, és szoknyáját markolászva próbált meg visszatápászkodni a székbe. Myrelle olajzöld arca mintha kicsit sápadtabb lenne a szokásosnál.

Romanda lassan letette a teáscsészéjét az írópult szélére, és kendőjét maga köré csavarva megállt a pult szélénél. Kifejezéstelen arccal nézett Egwene-re, miközben Theodrin ráadta sárga virágokkal díszes köpenyét, bekapcsolta a sárga csatot, és olyan óvatosan rendezte el a köpeny redőit, mint bármely szobalány. Csak amikor mindezt befejezte, szólalt meg Romanda, kőkemény hangon.

– Amikor kislány voltam, arról ábrándoztam, hogy aes sedai leszek. Amióta a Fehér Toronyba értem, megpróbáltam mindig úgy viselkedni, mint egy aes sedai, és úgy is fogok meghalni, mint egy aes sedai. Ezt a borzalmat nem lehet megengedni! – Finoman megfordult, hogy távozzon, de észrevétlenül meglökte a széket, amin eddig ült. Theodrin utána rohant, mint egy hűséges kutya, zavart arckifejezéssel.

– Anya – vett mély levegőt Myrelle –, valóban azt akarja mondani...?

Kénytelen volt abbahagyni, láthatóan nem tudta kimondani a szavakat. Maigan úgy ült a székén, mint aki éppen megerőlteti magát, hogy ne hajoljon megint előre.

– Közöltem a tényeket – mondta halkan Egwene. – Minden döntés, ami következni fog, a Csarnok döntése lesz. Mondd meg nekem, lányom, te inkább meghalnál, amikor még élhetnél, és a Tornyot szolgálhatnád? – A Zöld nővér és a Kék nővér szeme egymásra siklott, azután észrevették mit tesznek, és gyorsan ismét semmibe vették egymást. Egyikőjük sem válaszolt, de Egwene látta a gondolatokat a szemükben. Pár másodperc múlva felkelt, és felállította a ledöntött széket. Még ez sem tudta válaszra bírni a két nőt. Csendes meditációba vonultak. Egwene megpróbált elmélyedni Siuan mappájában. A Tear köve körüli viszály tovább gyűrűzött, és senki sem tudja, hogyan fog véget érni. De nem sokkal azután, hogy Romanda távozott, megérkezett Lelaine.

Romandával ellentétben a Kék Ülnök egyedül érkezett, és a teáját is magának töltötte ki. Letelepedett az üres székre, hátratolta prémes köpenyét mindkét vállán, és hagyta, hogy a nagy ezüst csat láthatóvá váljon, ami a köpenyt fogta össze. Rajta is látható volt a kendő, természetesen, az Ülnökök általában feltűnően hordták ajahjuk jelképét. Lelaine sokkal kevésbé volt udvariaskodó, mindjárt a közepébe vágott a mondandójának.

– Kairen halálával tovább csökkent annak az esélye, hogy megegyezésre jussunk a Fekete Toronnyal – morogta a teája fölött, miközben a forró italt fújta. – És még szegény Llyw is itt van. Talán Myrelle magával vihetné. A három őrzője közül kettő is máshoz tartozott eredetileg. Senki más sem tudott még két olyan őrzőt megmenteni, akinek meghalt az aes sedai-ja!

Nem Egwene volt az egyetlen, aki erős felhangot hallott ki a a mondanivalóból. Myrelle arca falfehér lett. Két titka volt, amit rejtegetnie kellett a többiek elől, és az egyik azzal függött össze, hogy valójában négy őrzője volt. Lan Mandragoran kötelékének átvétele Moiraine-től olyan valami volt, amit több ezer éve nem tett senki sem. Mostanában úgy néznének erre a tettre, mintha egy férfit akarata ellenére kötött volna meg. Ami, ugye, szintén tilos volt már pár ezer éve.

– Három éppen elég számomra – mondta elhaló hangon. – Anya, ha megengedi...

Maigan halkan felnevetett, ahogy Myrelle gyorsan elhagyta a sátrat. Bár nem elég gyorsan ahhoz, hogy Egwene lássa, magához öleli a saidart, amint kilép a sátorból.

– Természetesen – mondta Lelaine, miközben elégedett pillantást váltott a másik Kék nővérrel. – Úgy mondják, minden őrzőjével össze szokott házasodni! Mindegyikkel! Lehet, hogy szegény Llyw nem lenne jó férj!

– Olyan széles, mint egy ló – mondta Maigan. Annak ellenére, hogy láthatóan jól szórakozott Myrelle menekülésén, semmi rosszindulat nem volt a hangjában. Egyszerűen közölt egy tényt. Llyw hatalmas ember volt. – Azt hiszem, tudok egy fiatal Kék nővért, aki gondját viselhetné. Őt nem érdeklik a férfiak olyan értelemben.

Lelaine úgy bólintott erre a kijelentésre, hogy egyértelművé vált, a fiatal Kék nővér megtalálta az őrzőjét.

– A Zöldek nagyon furcsák tudnak lenni. Ott van például Elayne Trakand. Sosem gondoltam volna, hogy a Zöld ajahot választja. Kéknek tippeltem volna. Kifejezetten jó érzéke van a politikához. Bár az is igaz, hogy hajlamos olyan dolgokba ártani magát, ami még túl veszélyes neki. Mit gondol, Anya? – Mosolyogva beleszürcsölt a teájába. Nos, ez nem a Romanda féle könnyű harc, ó nem. Itt kemény pengeváltások történnek, és a kardok mintha a semmiből villannának elő. Vajon tud Lelaine Myrelle-ről és Lanról? Vajon van embere Caemlynben, és ha igen, mennyit tudhat? Egwene kezdte magát úgy érezni, mint nem sokkal ezelőtt Romanda.

– Gondolod, hogy Kairen halála elég ahhoz, hogy felrúgjon egy megállapodást? – kérdezte. – Azok alapján, amit eddig tudunk, akár Logain is lehet, aki valamifajta őrült bosszút akar állni! – Most miért kellett ezt mondania? Jobb lenne, ha megtanulná tartani a száját. – Vagy, még valószínűbb, hogy valami félkegyelmű innen a tanyákról, vagy a közeli városokból. – Lelaine mosolya még szélesebb lett, és inkább idegesnek, mint elégedettnek tűnt. A Fényre, hónapok óta nem mutatott ki ilyen szintű tiszteletlenséget!

– Ha Logain bosszút forralna, Anya, azt hiszem, most a Fehér Toronyban lenne, Piros nővérekre vadászva! – A mosolyát leszámítva egészen nyugodt volt a hangja. Zavaró ellentét. Lehet, hogy ez volt a szándéka. – Jobban örülnék, ha azt tenné. Még akár Elaidát is elintézhetné. Bár sajnos nem túl valószínű, hogy az én elhatározásomtól függne. Nem, Kairen halála nem fogja jobban szétverni a megállapodást, legalábbis nem jobban, mint Anaiya halála tette. De a két eset együtt alkalmas arra, hogy a nővérek többet foglalkozzanak a biztonságukkal és a szabályokkal. Szükségünk van ezekre az emberekre, de biztosnak kell benne lennünk, hogy mi irányítunk. Tökéletesen irányítunk.

Egwene bólintott egy picit. Egy egészen picit. Egyetértett az elhangzottakkal, de...

– Gondok lehetnek, ha megpróbáljuk rávenni őket erre – mondta. Gondok. Úgy látszik, ma különleges érzéke van az eufémizmusokhoz.

– Az őrzők kötelékét módosíthatjuk egy picit – mondta Maigan. – Jelenlegi formájában a férfi azt teszi, amit akarunk, ha egy kicsit körbeudvaroljuk, de ezt a részt könnyen ki lehet hagyni belőle.

– Ez úgy hangzik, mint a Kényszerítés – mondta keményen Egwene. Még Moghedientől ismerte ezt a formát, de csak annyit tudott róla, hogyan kell ellene védekezni. Mindenképpen szennyes dolog, más ember akaratát megkötni, sőt az egész személyiségét. Akit Kényszerítettél, mindent megtesz, amit csak akarsz. Mindent. Ráadásul meg lesz róla győződve, hogy saját akaratából teszi azt, amit cselekszik. Még a gondolattól is mocskosnak érezte magát. Maigan majdnem olyan ártatlanul nézett rá, mint Lelaine, és a hangja is olyan szelíd volt, mint az arca. Neki láthatóan eszébe sem jutott, hogy ez esetleg undorító lenne.

– A Kényszert Cairhienben már használták. Nővéreken. Egészen biztos. De én most egyfajta kötelékről beszélek, ami egészen más dolgot jelent!

– Úgy gondolod, hogy rá tudod beszélni az asha'maneket arra, hogy önként fogadják el a köteléket? – Egwene nem tudta elrejteni a hangjában a bosszúságot. – Egyébként pedig ki fogja megkötni őket? Még ha minden nővér vállal egy asha'mant, és minden Zöld kettőt vagy hármat, akkor sem vagyunk elegen! Ahogy pedig gondolom, te is rájöttél, a nővérek nem szeretnek olyan valakihez kötődni, aki holtbiztosan meg fog őrülni!

Maigan bólintott minden egyes pontnál, mintha elfogadná az érvelést. És gyűrögette a szoknyáját, mintha nem igazán figyelne.

– Ha a köteléket meg lehet változtatni az egyik irányba – mondta végül, amikor Egwene befejezte –, akkor lehetőség van másképp is módosítani. Valószínűleg el lehet tüntetni a közös gondolatokat, és a másik érzését is. Ekkor viszont az őrület nem lehet gond. Egészen másmilyen kötelék lenne, mint ami az őrzőkhöz köt. Igen, azt hiszem, a nővérek egyetértenének abban, hogy ez nem olyan dolog, mint az őrzők. Tehát annyi asha'mant köthetne meg egy nővér, ahányra szükség van.

Hirtelen Egwene-nek feltűnt, mire megy ki a játék. Lelaine ott ült, csendesen szürcsölgetve a teáját, miközben Egwene-t tanulmányozta, Maigan pedig a faltörő kos szerepében működött közre. A fellobbanó düh könnyen tette a hangját hideggé. Fagyossá, egészen pontosan.

– Ez pontosan ugyan az, mint a Kényszerítés, bárhogy is csavarod a szavakat, ez az. Mindenki másnak is el fogom ezt mondani, aki felvetné ezt az ötletet. És a megvesszőztetését fogom elrendelni mindenkinek, aki az ötlet felvetésénél messzebbre merészkedne. A Kényszer tiltott, és az is marad.

– Ahogy akarod – válaszolt Lelaine, ami akármit jelenthetett. Ami ezután következett, az már sokkal egyértelműbb volt. – A Fehér Torony időnként szokott hibákat elkövetni. Nem lehet úgy létezni, vagy cselekedni, hogy ne kövessünk el hibákat. De túléljük, és tovább folytatjuk a munkát. Ha pedig néha el is kell rejteni a hibákat, hacsak lehetőség van rá, elismerjük őket. Akkor is, ha fájdalmasak! – Mondat közben letette a csészéjét a tálcára, és Maigannal együtt távozott. Maigan a forrás után nyúlt, ahogy kilépett a sátorból, Lelaine nem. Egwene már egy ideje arra koncentrált, hogy lélegzete egyenletes maradjon, és csak néhány, novícia korából ismert gyakorlattal sikerült ezt elérnie. Lelaine ugyan nem mondta ki, hogy Egwene Al'Vere amyrlinné választása hiba volt, amire emlékezni kell, de nagyon közel járt hozzá. Délben Chesa meghozta Egwene ebédjét. Meleg, frissen sütött kenyér, alig egy-két gyanús fekete izével, lencseleves, valamilyen erős fűszerrel és sárgarépával, valamint valami, ami akár kecskehús is lehetett. Bármennyire erőltette, csak egy kanálnyit sikerült ennie. Nem Lelaine zavarta, ó nem. A Kék nővér már korábban is megfenyegette burkoltan, ha azóta nem is fordult ilyen elő, amióta nyilvánvalóvá tette, hogy ő az amyrlin és nem egy báb. Evés helyett az asztalon heverő jelentést nézte, amit Tiana hozott. Nicola valószínűleg nem szerezte volna meg a kendőt, de a Toronynak évezredes gyakorlata volt már abban, hogy az ilyen akaratos nőszemélyekből elégedett aes sedai-okat neveljen. Larine előtt fényes jövő áll, csak előbb meg kell tanulnia engedelmeskednie és azt, hogy mikor lehet megszegni a szabályokat, és mikor nem. A Fehér Torony mindkettőben igen jó volt, de az elsőt előbb kellett megtanulni. Bode jövője pedig egyszerűen csodálatos lehet. Majdnem olyan erős volt, mint Egwene maga. De legyél akár novícia, beavatott vagy aes sedai, a Torony megköveteli, hogy azt tedd, amit kell. Novícia, beavatott, aes sedai... vagy amyrlin.

Chesa hangosan méltatlankodott, amikor visszatérvén meglátta, hogy Egwene szinte semmit sem evett ebédre. A méltatlankodás csak magasabbra csapott, amikor felfedezte az alig megkezdett reggeli maradványait. Egwene egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy hasfájásra fogja a dolgot, de lemondott róla. Amióta Chesa teája elmulasztotta szörnyű fejfájását – legalábbis egy pár napig, ami után erősebben tért vissza, mint azelőtt bármikor –, a szolgáló mindenféle gyógynövényeket halmozott fel, hogy képes legyen bármilyen panaszra teát kotyvasztani, amelyek íze egyre szörnyűségesebb. Chesa olyan szomorúan tudott nézni, ha Egwene nem itta meg a kotyvalékait, hogy Egwene inkább megitta a teákat, csakhogy a folyamatos aggódásnak véget vessen. Néha, teljesen meglepő módon a teák elérték a kívánt hatást, de Egwene-nek még sohasem volt olyan érzése, hogy meg kellene innia a főzeteket. Végül azzal küldte el Chesa-t, hogy megígérte neki, később még fog enni. Nincs kétség, Chesa akkora vacsorát fog hozni, ami még egy lónak is sok lenne. Már majdnem elmosolyodott a gondolatra – Chesa ott fog mellette állni, és a kezét morzsolgatja, amíg az utolsó falatot is meg nem eszi – de a tekintete megint Tiana jelentésére esett. Nicola, Larine és Bode. Hiába, a Fehér Torony nagyon szigorúan osztotta ki a feladatokat. Hacsak nem áll háborúban a Torony, az amyrlin a Csarnok beleegyezése nélkül nem... de háborúban áll! Nem emlékezett, hogy mennyi ideig bámulta a papírt, amin egy név volt csupán, de amikor Siuan visszatért, kénytelen volt összeszedni magát. Szigorúan kell osztani a feladatokat, és sohasem lehet kedvezni. Senkinek.

– Leane és Bode elmentek? – kérdezte.

– Igen, legalább két órája már. Leane-nek először össze kellett szednie Bode-ot, azután a folyó mentén lovagoltak el.

– Intézkedj, hogy nyergeltessék fel a lovam... – Nem! Akadnak néhányan, akik felismernék az amyrlin lovát, méghozzá jópáran. Most nincs idő vitákra és veszekedésre. Nincs idő arra, hogy bebizonyítsa, joga van azt tenni, amit tesz. – Hozd Belát, és várj rám két saroknyira északra! – Siuan lovát is sokan ismerik, és tudják, hogy kihez tartozik.

– Mit szándékozol tenni, Anya? – kérdezte Siuan aggódva.

– Lovagolunk egyet. És Siuan... ne szólj senkinek! – Elkapta a másik nő tekintetét, és a sajátjával tartotta fogva. Siuan amyrlin volt, és képes arra, hogy az akaratával köveket mozgasson meg. Most Egwene az amyrlin. – Senkinek se, Siuan. Most pedig menj! Siess! – Siuan még mindig a homlokát ráncolta, de sietett.

Amint egyedül lett, Egwene lekapta a kendőjét és az amyrlin stóláját, gondosan összehajtogatta, és az övtáskájába tette. A köpenye erős szövet volt és jó meleg, de egy kicsit kopott. A hivatali jelvények nélkül bárki lehetne. A sátrához vezető út üres volt, természetesen, de amint kiért a hideg utcákra, máris fehérbe öltözött novíciák tömegén kellett átvágnia, akiket egy-két beavatott terelgetett. Néha feltűnt egy-egy aes sedai is. A novíciák lassítás nélkül térdeltek le előtte, a beavatottak pedig meghajoltak, amint észrevették, hogy a köpeny alól kilógó szoknya nem fehér. Az aes sedai-ok csak bólintottak, arcukat a csuklyájuk árnyékában tartva. Ha bárki is észrevette, hogy nem követi őrző, nos, a nővérek egy részének nem voltak őrzői. És legalább nem mindenki a saidar ragyogásától övezve közlekedett. Csak a legtöbben.

Két utcányira a sátortól megállt a fa járólapok kereszteződésénél. Megpróbált nem remegni. A nap már félig túljutott a delelőjén, és a horizont nyugat felé vándorolt. Hatalmas arany gömb a Sárkánybérc ormai fölött. A hegy árnyéka már elérte a tábort, a sátrak egyik oldalát éjszakai sötétségbe vonva. Végre megérkezett Siuan, lova hátán. A zömök kis paripa biztosan lépkedett a szűk utcán, de Siuan úgy szorította a gyeplőt, mintha attól félne, hogy bármelyik pillanatban lefordulhat a ló hátáról. Végülis ez bármikor megtörténhetett volna. Siuan volt a legrosszabb lovas, akit Egwene valaha látott. Amikor szoknyalobogástól és szitkoktól kísérve végül lekászálódott a ló hátáról, úgy nézett ki, mint aki éppen most menekült meg az életére törő banditák elől. Bela nyihogott, annak jeleként, hogy felismerte Egwene-t. Miközben visszaigazgatta elszabadult köpenyét, Siuan szólásra nyitotta a száját, de Egwene felemelte a kezét, mielőtt Siuan megmukkanhatott volna. Látta, hogy az első szó az „Anya” lett volna. És valószínűleg kellően hangos ahhoz, hogy mindenki meghallja, aki ötven méternél közelebb van.

– Ne mondd meg senkinek – suttogta halkan –, és semmilyen egyéb jelet se adj, amiből rájöhetnek! – Nos, ez nagyjából mindent lefedett. – Szórakoztasd el Chesa-t amíg visszaérek, és ne hagyd, hogy aggódni kezdjen!

Siuan nyugtalanul bólintott. Szája pengevékony volt. Egwene meg volt magával elégedve, hogy kiegészítette az utasításokat az „egyéb jelek” kitétellel. Nyeregbe pattant, úgy otthagyva a volt amyrlint, mint egy kamaszlányt.

Először csak lépésben haladhatott, a tábor jegesre fagyott útjai miatt – meg azért is, mert mindenki rendkívül meglepődött volna, ha Siuant lépésnél nagyobb sebességgel látják egy lovon közlekedni. Megpróbált úgy lovagolni, mint Siuan, bizonytalanul húzogatva a zablát, egyik kezével egyensúlyozva. Érdekes, de ettől Egwene is úgy érezte, hogy azonnal le fog zuhanni a lóról. Bela hitetlenkedve csapta hátra a fejét. Tudta, hogy ki lovagol rajta, és azt is, hogy ennél klasszisokkal jobban szokott neki menni. Egwene azonban rendületlenül folytatta Siuan utánzását, és közben megpróbált nem arra gondolni, hol állhat a nap. Egészen addig botladozott, amíg a tábor utolsó sátrait is eltakarta mögötte az erdő. Ekkor a ló füléhez hajolt, és odasúgta neki.

– Annak idején elszáguldottál velem a Folyóközből. Tudsz most is olyan gyorsan futni? – Kiegyenesedett, és belevágta sarkantyúját a ló szügyébe. Bár Bela nem tudott úgy futni, mint Daishar, zömök lábaival keményen taposta a havat. Valamikor igásló volt, nem versenyló vagy harci paripa, de azért kihozta magából, amit tudott, olyan büszkén tartva előre a nyakát, mint Daishar soha. Bela vágtázott, és a nap hirtelen lejjebb csúszott, mintha az ég elszürkült volna. Egwene belelapult a nyeregbe, és bíztatta Belát. Verseny a nappal, amit Egwene nem nyerhet meg. Mégis, ha a napot nem is tudta legyőzni, annyi időt szerezhet, amennyire szüksége van. Még egyszer belevágta a sarkantyút a ló oldalába, és Bela mindent beleadott, amit csak tudott.

Beköszöntött az alkony, majd minden sötétségbe borult, mielőtt Egwene meglátta az Erinin vízén tükröződő holdat. Még időben van. Majdnem ott volt most, ahol annak idején Daisharral állt, amikor Gareth-el a Tar Valon felé sikló hajókat nézték. Lekászálódott a lóról, és hallgatózni kezdett. Semmi. Azután egy elfojtott szitok. Halk férfinyögések, mint akik csöndben próbálnak meg valami hatalmas szekeret tolni a hóban. A sötétség megsűrűsödött. Egwene a hangok felé fordult. Hallotta az acél halk surrogását, ahogy kihúzták a fegyvereket a hüvelyükből. Egy férfi mormogott, nem eléggé halkan.

– Ismerem ezt a pónit, az egyik nővéré. Azé, aki a hírek szerint az amyrlin volt. Bár ezt nem hiszem. Alig idősebb, mint az, aki állítólag a mostani amyrlin.

– Bela nem póni! – csattant fel Egwene hangosan. – Vigyetek Bode Cauthonhoz!

Vagy egy tucat harcos sereglett ki az erdő felől, és körbevették Egwene-t. Úgy tűnt, hogy azt hiszik, ő Siuan. Ez rendben is volna, hiszen egy aes sedai, az aes sedai. Elvezették oda, ahol Bode ült a lován. A ló nem sokkal volt magasabb, mint Bela. Bode fekete köpenyben volt, és a ruhája is fekete. A fehér túl feltűnő lett volna erre az éjszakára. Bode is felismerte a lovat, és szelíden megfogta a kantárját, ahogy Egwene mellélovagolt.

– Rendben, maradj itt – mondta csöndesen Egwene – ha végeztem, velem jöhetsz vissza a táborba!

– De miért? – kérdezte Bode, legalább nem követelőzve. Ennyit már sikerült tanulnia. – Leane sedai mindent elmagyarázott, és képes vagyok megtenni, amit kell.

– Tudom, hogy meg tudod tenni. De nem olyan jól, mint én. Legalábbis most még nem. – Túlságosan úgy hangzott, mint olyan kritika, amit a másik nő nem érdemelt meg. – És vannak dolgok, amit nem kérhetek egy novíciától, ha magam jobban meg tudom tenni! – Lehet, hogy ez sem volt egy tökéletes bíztatás, de most nem volt arra idő, hogy Larine-ről és Nicoláról, vagy a kötelességről magyarázzon, amit a Fehér Torony mindenkitől megkövetel. Az amyrlin nem magyarázhatja el az egyiket egy novíciának, és a novícia még nem elég felkészült arra, hogy hallja a másikat.

Még így éjszaka is látta Bode vállának tartásából, hogy nem érti, de nem ellenkezik. Ezt már tényleg megtanulta: sohasem vitatkozunk aes sedai-jal. És Egwene aes sedai, ez kétségtelen. A többit majd idővel meg fogja tudni. A Toronynak rengeteg ideje van arra, hogy tanítson.

Miután ismét leszállt a lóról, Egwene az egyik katonának adta a zablát, és felemelte a szoknyáját, hogy keresztül tudjon gázolni a havon, abba az irányba, ahonnan valamilyen munka zajai jöttek. Hatalmas tutaj volt, amit a katonák csak sűrű szitkozódás és fakerülgetések közepette tudtak a folyóhoz vinni, bár az előbbinek hamar vége szakadt, ahogy észrevették, hogy szorosan a nyomukban van. A legtöbb férfi ügyelt a nyelvére, ha tudta, hogy aes sedai van a környéken. Bár az arcát nem láthatták a sötétben, és a kendője sem volt látható, ki más járkálna ilyenkor itt az erdőben? Még ha tudták volna, hogy nem azzal a nővel van dolguk, akire számítottak, akkor sem kérdőjelezte volna meg senki, hogy a társuk aes sedai.

Nagy nehezen vízre bocsátották a tutajt, vigyázva, hogy ne csapjon túl nagy zajt, és hat férfi felmászott rá, hogy evezőket helyezzenek a tutaj két oldalán sorakozó evező-vasakba. A férfiak mezítláb voltak, hogy a csizmák ne csattogjanak a fán. Kisebb csónakok is közlekedtek már ezen a vízen, de ma szép hullámokkal kellett megbirkózniuk. Miután mindenki felmászott a tutajra, Egwene is felkapaszkodott, az egyik férfi segítségével. A tutaj elején egy kicsiny székre kuporodott, köpenyébe burkolózva.

A tutajt ellökték a parttól, és a hullámok között megkezdte utazását a túlpart felé. Egwene maga elé nézett, és látta Tar Valon falait. A Ragyogó Falak szinte világítottak a majdnem teljes telihold fényében, mintha maga a sziget is saidart fogadott volna magába. A Fehér Torony még a sötétségből is kimagaslott, fénylő ablakaival hatalmas tömegként ragyogva a hold előtt. Valami felvillant a hold előtt. Egwene egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét. Úgy gondolta, egy draghkar volt az, gonosz jel ezen az estén. Nem, csak egy denevér, győzte meg magát. A tavasz már elég közel van ahhoz, hogy a denevérek előmerészkedjenek. Köpenyét még szorosabbra húzva bámulta, ahogy a város közelebb és közelebb került. Egyre közelebb. Ahogy az északi kikötő hatalmas falai feltűntek, az evezősök visszafelé forgatták lapátjaikat, hogy a tutaj ne túl gyorsan érjen a falhoz. Egwene így is alig tudta visszafogni magát, hogy a kezét ne kapja maga elé, amikor végül a falhoz zökkent a tutaj. Ráadásul nagy zajjal! Ezt a hangot biztosan hallották az őrségben lévő katonák. Az evezősök csak apró nyögést hallattak, ahogy visszanyerték az uralmukat a tutaj fölött, és pont úgy állították meg a járművet, hogy Egwene meg tudja fogni a hatalmas láncot, ami az öblöt zárta el, és fényesen ragyogott a holdfényben. Nem kellett megérintenie, és nem kellett várni sem. A saidart magához ölelve, még észlelte az élet jeleit maga körül, amire a fonatokat a helyére tette. Föld, Tűz és Levegő a lánc köré, Föld és Tűz magába a láncba. A fekete vas fehéren izzott fel, az egész kikötő hosszában. Egwene-nek éppen csak arra volt ideje, hogy érezze, valaki más is magához ölelte a saidart valahol a fölötte lévő bástyán, aztán valami eltalálta a tutajt, eltalálta őt magát is, és máris a hideg vízben volt, ami ellepte a száját. Hideg és sötétség. Keserűséget érzett belül, majd nők hangját hallotta, izgatott hangokat.

– Tudod, ki ez?

– Nocsak, nocsak. Úgy látszik, nagyobb fogásra tettünk szert, mint vártuk!

Valamit a szájába nyomtak, és melegség öntötte el, meg egy jellegzetes íz. Öntudatlanul lenyelte. Most érezte csak, mennyire átfagyott. Szemei felpattantak, és meglátta a nőt, aki a fejét tartotta, a másik kezében pedig egy bögrét. Lámpásokat tartó katonák érkeztek, elegendő fényt adva ahhoz, hogy tisztán lássa a kortalan arcot. Tar Valonban volt, a kikötő belsejében.

– Úgy, úgy kislány – mondta az aes sedai bátorítóan. – Igyad csak meg az összeset. Erős adag, nem tagadom.

Egwene megpróbálta ellökni a bögrét, és magához ölelni a saidart, de érezte, ahogy visszacsúszik a sötétségbe. Vártak rá. Valaki elárulta. De ki, és hogyan?

Epilógus

Válasz

Rand az ablakon keresztül szemlélte a sűrűn szakadó esőt, ami a szürke égből szakadt. Még egy zivatar érkezett a Világ Gerincéről. A Sárkányfal. Úgy gondolta, a tavasz már hamarosan megjön. A tavasz előbb-utóbb minden évben eljön. Itt, Tearben még korábban, mint otthon, biztosan, bár még nem sok jele volt. Ezüst-kék villám cikázott át az égen, és hosszú pillanatok teltek el, amire a mennydörgés is idehallatszott. Távoli villámok. Az oldalában lévő seb megsajdult. A Fényre, a tenyerébe égetett gémek is fájtak, még ennyi idő múltán is.

– Néha a fájdalom az egyetlen jel, amely arra utal, hogy még életben vagy – suttogta Lews Therin, de Rand figyelmen kívül hagyta a fejében mormogó hangot. A háta mögött lévő ajtó kitárult, és Rand hátrafordulva a férfira nézett, aki a fényesen berendezett szobába lépett. Bashere rövid, szürke selyemköpenyt viselt, gazdagon díszített mentét, és nála volt a Seregek Fővezérének rangpálcája is. A pálca ébenfából készült, és egy arany farkasfejet mintázott a gombja. Bashere az övében viselte, közvetlenül sokat látott kardja mellett. Kitaposott csizmáit addig fényezte, amíg úgy nem ragyogtak, mintha valami parádéra készülne. Rand megpróbált nem meglepődni ezeken a dolgokon. Igazából már nagyon régóta nem lepődött meg semmin.

– Nos? – kérdezte.

– A seanchanok hajlanak a tárgyalásokra – válaszolt Bashere. – Egytől egyig őrültek, de hajlandóak tárgyalni! Ennek ellenére személyes találkozót kérnek tőled. A Seregek Fővezére mégsem az Újjászületett Sárkány maga!

– Ezzel a Suroth nagyúrnővel?

Bashere megrázta a fejét.

– Mostanság érkezett meg a királyi családjuk egyik tagja. Suroth azt szeretné, ha vele találkoznál. A Kilenc Hold Leányának hívják.

Távoli villám mennydörgése hallatszott.

Zúgó viharok szárnyain vágtatunk,
Mennydörgés hangjával futunk.
Villámok fényével táncolunk,
Gőgünkben világot szaggatunk.

Ismeretlen vers részlete, amit valamikor az elmúlt Kor végén írtak, amely időszakot némelyek Harmadik Kornak ismerik.
Egyesek az Újjászületett Sárkánynak tulajdonítják a művet.

Vége az Idő Kereke tizedik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (Vu.) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották ki. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, amely a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (sz.é.) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez az Újkor (úk.) naptára, amely jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, amely fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amelyeket ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi nevüket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az éveinek száma, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig a tizenkét harcostársaság valamelyikének tagjai. Ezek: a Fekete Szemek (Seia Doon), a Sastestvérek (FarAldazar Din), a Hajnalfutárok (Rahien Sorei), a Késkezűek (Sovin Nai), a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai), a Hegyi Táncosok (Hama N'dore), az Éjszaka Lándzsái (Cor Darei), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor), a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Viharjárók (Sha'mad Conde), az Igazvérek (Tain Shari) és a Vízkeresők (Duadhe Mahdi'in). Mindegyik társaság sajátos szokásokat alakított ki, sőt, néha különleges kötelességeket is előírnak tagjaik számára. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak meg, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem küzdenek egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembeálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy fekete kendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem forgatnak, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Tizenkét törzsbe tömörülnek. Ezek: a charee-ek, a codarrák, a darynék, a goshienek, a miagomák, a nakaik, a reynek, a shaaradok, a shaidók, a shiandék, a taardadok és a tomanellék. Időnként egy tizenharmadik, a „nemlétező” törzset is megemlítenek, a jenn aieleket, akik Rhuideant építették. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta, Rhuidean.

Aiel-háború: (úk. 976-978) Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság kelt át a világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás és a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területükre biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

Aiel rokonsági elnevezések: Az aielek bonyolult terminológiát használnak a rokonsági fokozatok megjelölésére, amelyet az idegenek követhetetlennek, ők maguk viszont igen pontosnak tartanak. Ezek teljes felsorolása kötetekre rúgna, ezért csupán néhány példával világítjuk meg a kérdést. A fővérek és az anyavérek egyazon anyától származnak. A másodfivér és a másodvér kifejezést az illető anyjának fővérétől, illetve anyavérétől született gyerekekre használják. A testvéranyák és a testvérapák az anya anyavérei és fővérei. A nagyanya és a nagyapa az anya szüleit jelenti, míg az apa szüleit másodnagyanyának és másodnagyapának nevezik. Mindebből látszik, hogy az anyai rokonság erősebbnek számít az apainál. A rokonsági fokozatok bonyolultságát még komplikáltabbá teszi az a tény, hogy az aieleknél lehetőség van arra is, hogy a barátok egymást anyavérré vagy fővérré fogadják. Az egymáshoz közel álló aiel nők időnként egyazon férfihoz mennek feleségül, ami által egymás asszonytársaivá válnak, tulajdonképpen egymással is összeházasodnak, ami még inkább követhetetlenné teszi az aiel szokásokat.

ajah (adzsah); Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapásztor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy feleséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: Aiel kifejezés az olyan nőkre, akik képesek belépni a Tel'aran'rhiodba, értelmezni tudják az álmokat, és beszélni tudnak másokkal az álmaikban. Az aes sedai-ok is használják a kifejezést az Álmodókra vonatkozóan, de ritkán, és náluk inkább nagybetűs szó – Álomjáró. Lásd még: képességek, Tel'aran'rhiod.

Altara: A Viharok Tengerének partján lévő ország és nép, akiket a nevükön kívül nem sok tart össze. Altara népe elsősorban egy város vagy falu lakóinak, egy-egy úr vagy úrnő embereinek tartják magukat, és csak másodsorban – ha egyáltalán – altaraiaknak. Kevés nemes fizet adót a koronának, és a szép szavakon kívül nem sok egyéb szolgálatra hajlandóak, hűségük gyakran csak színlelt. Altara uralkodója (jelenleg Tylin Quintara királynő a Mitsobar házból) ritkán több az ország leghatalmasabb nemesénél, és időnként még ez sem igaz. A Szelek Trónja olyan kevés hatalmat jelent, hogy sok erős nemes lekicsinylő módon el sem foglalta, amikor lehetősége volt rá.

Alviarin Freidhen (Alvi'arin Frejdhen): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai, jelenleg a Krónikaőr, a második legfontosabb aes sedai, közvetlenül az Amyrlin Trón után. Hideg logikájú nő, még hidegebb ambíciókkal.

Amadicia (ama'dícia): Egy, a Ködhegységtől délre, Tarabon és Altara között fekvő ország. Fővárosa, Amador, egyben a Fény Gyermekeinek is székhelye, amelynek főúrkapitánya – névlegesen ugyan nem, de valójában nagyon is – még a királynál is hatalmasabb. Amadiciában bárki, aki fókuszálni képes, törvényen kívülinek számít, őket a törvény szerint börtönbe vetik, vagy száműzik az országból, sőt, valójában gyakran meg is ölik őket arra hivatkozva, hogy „ellenálltak a letartóztatásnak”. Amadicia címere kék mezőben hatágú, ezüst csillag piros bogáncson. Lásd még: fókuszálás, a Fény Gyermekei.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány háborúja.

Amyrlin Trón (amerlín): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (Ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amelyen az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szikla erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

Andor: Gazdag ország, amely a Ködhegységtől egészen az Erinin-folyóig terül el, legalábbis térképen. Valójában a királynő hatalma nyugatra több nemzedék óta csupán a Manetherendrelle-folyóig terjed. Lásd még: leányörökös.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, amely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amennyire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyeket mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

Arad Doman: Aryth-óceán melléki nép. Pillanatnyilag polgárháború dúl területén, egyidejűleg pedig háborúban áll azokkal, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, valamint Tarabonnal. A domani kereskedők többsége nő. A „hagyni egy férfit, hogy domanival üzleteljen” mondás annyit jelent, hogy nagy ostobaságot tenni. A domani nők híresek – hírhedtek – szépségükről, csábító képességeikről és botrányos ruházatukról.

Aram: Fiatal kolompár férfi, aki azt követően, hogy anyját megölték a trallokok, letért a Levél Útjáról, és fegyvert ragadott. Perrin Aybara leghűségesebb követője, bár nem tudja eldönteni, hogy Perrinhez vagy Perrin feleségéhez, Faile-hoz ragaszkodik jobban. Lásd még: tuatha'an.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Sárkány.

Asha'man: 1. Az Ősi Nyelven „őr” vagy „őrök”, de mindenképpen az igazság és hűség őre. 2. Azoknak a férfiaknak a neve, illetve rangja, akik az andorbeli Caemlyn közelében lévő Fekete Toronyba mentek, hogy megtanuljanak fókuszálni. Képzésük főleg azokra a formákra koncentrál, amelyekkel az Egyetlen Hatalmat fegyverként lehet használni. További eltérés a Fehér Toronyban használt módszerhez képest, hogy amint elsajátították a saidin használatát, minden munkát és feladatot az Egyetlen Hatalom segítségével kell elvégezniük. Az új jelentkezőket katonának hívják, és egyszerű fekete ruhát hordanak, magas nyakkal, andori divat szerint. Amikor tanulmányaiban eljut egy bizonyos fokra, a katonát avatottá emelik, és jogot szerez arra, hogy ruháján egy ezüst kitűzőt viseljen, amit Kardnak hívnak. Amikor végül az avatottat asha'manné léptetik elő, újabb kitűzőt kap, az aranyból készült sárkányformát, melyet a Karddal ellentétes oldalon viselnek. Bár a legtöbb asszony, még a feleségek is elmenekülnek, amikor kiderül, hogy választottjuk képes a fókuszálásra, jó néhány férfi házasságban él. Ők ugyanolyan kötelékkel kötik magukhoz a feleségüket, mint amilyet az aes sedai-ok használnak őrzőik megkötésére. Ugyanezzel a kötelékkel elfogott aes sedai-okat is magukhoz kötöttek már az asha'manek.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik, amelyek különböző tájakra helyezik. Csak kevesen tudják azonban, hogy valójában hol van.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk. 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó nő, aki Tudós Asszonynak tanul. Semmitől sem fél, csak attól, ami meg van számára írva.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a Shaarad aielek Haido klánjából. Álomjáró.

Balwer, Sebban: Korábban Pedron Niall titkára, és titokban kémmestere volt. Ő szöktette meg Morgase-t a Seanchanok elől Amadorban, ismeretlen célból. Jelenleg Perrin t'Bashere Aybara és Faile ni Bashere t'Aybara titkáraként szolgál.

Bashere, Davram (Ba'sír, Devrem): Saldaea Seregeinek Fővezére, Tyr és Sydon ura, Tenobia királynő nagybátyja, Faile Bashere apja.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Davram Bashere lánya Saldaeából, Kürtvadász. Saját magát Faile-nak (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az ősi Nyelven, hogy „sólyom”. Perrin Aybarával tartott a Folyóközbe, és miután a vidéket megtisztították a trallokoktól, összeházasodtak.

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válik. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag ('bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítte): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordja. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Állandó kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor ('kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelyek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cadsuane, Melaidhrin (Ketsúén, Me'lídhrin): Aes sedai, a Zöld ajah tagja; a nővérek körében életében is már-már legendás alak (bár az igazság szerint a legtöbb aes sedai azt hiszi, hogy Cadsuane már rég meghalt). Feltehetően úk. 705 körül, Ghealdanban született – ha ez igaz, ő a legöregebb élő aes sedai –, és Nynaeve, Elayne és Egwene eljöveteléig az elmúlt ezer év legerősebb aes sedai-ának tartották. Még ők sem múlják felül sokkal az Egyetlen Hatalomban. Bár a Zöld ajah tagja, az évek során több fókuszálni képes férfival szállt szembe sikerrel, mint bármelyik másik nővér. Kevéssé ismert érdekesség, hogy azok a férfiak, akiket ő vitt a Fehér Toronyba, lényegesen tovább éltek a megszelídítésük után, mint azok, akiket más nővérek fogtak el.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgittével együtt jelenik meg. Azt mondják, éppolyan csúf, mint amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába a szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel-háborúban (úk. 976-978) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabona behozatalára szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk. 998) trónviszály tört ki a Naptrón örökléséért, amely a gabonaszállítás elmaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard; A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az volt, amikor az Újjászületett Sárkány megszerezte Callandort. Rand al'Thor ezt követően kőbe szúrva, újra a Kő Szívében helyezte el. Lásd még: sa'angreal, Tear Köve, Újjászületett Sárkány.

Car'a'carn: Az Ősi Nyelven a „főnökök főnöke”. Az aiel próféciák szerint egy, két sárkánnyal megjelölt férfi érkezik majd egy hajnalon Rhuideanba, és átvezeti őket a Sárkányfalon. Rhuidean Próféciája szerint a férfi egyesíteni fogja az aieleket, és elpusztítja őket, hogy szinte csak írmagjuk marad. Lásd még: Aiel, Rhuidean.

Caraighan Maconar: Legendás Zöld nővér (V.u. 212-373). Száz kalandot tulajdonítanak neki, de hőstetteinek egy részét még egyes aes sedai-ok is valószínűtlennek tartják, a Fehér Toronyban őrzött feljegyzések ellenére is. Ilyen például, hogy fél kézzel levert egy lázadást Mosadorinban, és őrzők nélkül eltiporta a Comaidin Zavargásokat. A Zöld ajah a Zöld nővér archetípusaként tekint rá. Lásd még: Aes sedai, ajah.

Carridin, Jaichim: A Fény Kezének inkvizítora, magas tisztséget viselő katona a Fény Gyermekei között.

Cauthon, Abell: Folyóközi földműves. Mat Cauthon apja. Felesége: Natti; leányai: Eldrin és Bodewhin. Bode és még pár folyóközi lány alkalmas novíciának. Alanna és Verin aes sedai elindult velük Tar Valonba, de a Fehér Torony kettészakadtáról hallva megálltak Caemlynben. A lányokat elküldték, hogy csatlakozzanak a Salidarból Tar Valon felé induló sereghez és az ottani novíciákhoz.

Cha Faile: 1. Az Ősi Nyelven „a sólyom karma”. 2. Azokat az ifjú cairhienieket és tearieket hívják így, akik az aiel ji'e'toh szabályait követik, és hűséget fogadtak Faile ni Bashere t'Ayabra úrnőnek. Titokban úrnőjük kémeiként és informátoraiként szolgálnak.

Corenne: Az Ősi Nyelven „hazatérés”. A hajóhadnak és az azon utazó több tízezer katonának, mesterembernek, és egyéb népeknek adott név, akik az előfutárok után jönnek majd, hogy visszaszerezzék Sasszárny Artur ellopott birodalmát. Lásd még: előfutárok.

Couladin ('kúladin): A shaidó aielek domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja. A Cairhien melletti csatában Mat Cauthon megölte.

Csend Lányai: A Fehér Torony több ezer éves történelme alatt többször is előfordult, hogy a valamilyen okból kitaszított nők nem tudták elfogadni sorsukat, és különböző csoportokat hoztak létre. Ezeknek a csoportoknak a többségét azonnal felfedezésük után szétverték, tagjaikat keményen megbüntették. Az utolsó ilyen csoport a magát Csend Lányainak nevező volt (úk. 794-798). A csoport két beavatottból és az általuk összegyűjtött huszonhárom nőből állt, akiket ők képeztek ki. Mindannyiukat visszavitték a Fehér Toronyba, a huszonhárom nőből novíciát csináltak, de csak egyetlenegy vált később teljes jogú nővérré.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akiket valamilyen okból elcsendesülésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet követően lehet valakit a bűneiért erre ítélni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják.

cuendillar: Lásd szívkő.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket, elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lények lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, ami szó szerint ennyit jelent: „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

da'covale: 1. Az Ősi Nyelven „az, akit birtokolnak” vagy „rabszolga”. 2. A seanchanok között a rabszolgák megnevezésére használják. A rabszolgaság intézménye eléggé különös módon fejlődött ki a seanchanok között, hiszen egy rabszolga jelentős hatalomra és pozícióra tehet szert, gyakran azok fölé kerülve, akik szabadon születtek.

Damodred, Galadedrid nagyúr (Damodred Ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére, Tigraine, Morgase Trakand (Andor jelenlegi királynője) előtti andori leányörökös és Tarangail Damodred, Morgase Trakand későbbi férjének a fia. Csatlakozott a Fény Gyermekeihez, és az egyik legreményteljesebb ifjú tisztnek tartják. Számára csak az igazság számít, ha úgy látja helyesnek, a szeretteinek is képes bánatot okozni. Címere szárnyas ezüstsas, markolattal fölfelé tartott karddal.

Deane Aryman: Amyrlin Trón, aki megmentette a Fehér Tornyot a Bonwhin által okozott pusztítástól, amikor megkísérelte uralma alá hajtani Sasszárny Arturt. Aryman sz.é. 920-ben Eharonban, Salidarban született, és sz.é. 992-ben nevezték ki amyrlinné a Kék ajahból. Neki tulajdonítják, hogy Sasszárny Artur halálával rávette Souran Maravile-t, hogy hagyjon fel Tar Valon ostromával (ami sz.é. 975-ben kezdődött). Deane visszaállította a Torony presztízsét, és a hiedelmek szerint sz.é. 1084-ben bekövetkezett halálakor (leesett egy lóról) épp meggyőzte a Sasszárny Artur hajdani birodalmának maradékain háborúzó nemeseket, fogadják el a Torony vezető szerepét, hogy az ország ismét egységbe forrhasson. Lásd még: Amyrlin Trón, Sasszárny Artur.

der'morat: 1. Az Ősi Nyelven „idomár-mester”. 2. A seanchanok között ez az előtag azokat jelöli, akik más idomárokat tanítanak, mint például a der'morat'raken szó esetében. Ezeknek az embereknek igen nagy tekintélyük és befolyásuk van a társadalomban. A legnagyobb megbecsülésnek a der'morat'sul'damok örvendenek, akik eléggé magas katonai rangot is kapnak.

Ebou Dar: Altara fővárosa. Egyike a legnagyobb tengeri kikötőknek. A városban számos különös helyi szokás nehezíti meg az idegenek életét. Lásd még: Altara.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását, mindössze töredéküket lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, és ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan sorvadt el. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül előidéznek. Lásd még: fókuszálni, Igazi Forrás, az Őrület Ideje.

előfutárok: Lásd Hailene.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida do Avriny a'Roihan (e'lájda do 'avriní a'rojhan): Egykor Piros aes sedai, jelenleg az Amyrlin Trón. Egy időben Morgase-nek, Andor királynőjének a tanácsadója volt. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal saldaeai nő által használt név.

Fain, Padan (féjn, padan): Házaló, árnybarát. A Sötét Úr azzal bízta meg, hogy kutassa fel az Újjászületett Sárkányt. Shadar Logothban Mordeth csapdájába esett, de az ősi gonosz nem tudta teljesen megszállni. Egyszerre hordozza magában a rég elpusztult város gonoszságát és a Sötét Úr romlottságát. Fal Darában börtönbe zárták, de megszökött. Egyetlen célja az, hogy Rand al'Thort ő maga pusztítsa el, ezért már a Folyóközt is feldúlta. Megfordult a fehérköpenyek között, és Tar Valonban is. Legutoljára Jeraal Mordeth néven látták, amikor Toram Riatin nagyúr tanácsadójaként szervezte meg az Újjászületett Sárkány elleni lázadást.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint: „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Fehér Torony: Az aes sedai-ok hatalmának központja és szíve, amely Tar Valon szigetének közepén emelkedik.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat, és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik tagjaikat, és mindenkit, aki támogatja őket, esetleg barátkozik velük. Gúnynevük: „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint: „Csaták fivére”. Az aes sedai-okat őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

gai'shain ('dzsajsain): Az Ősi Nyelven: „Harcban békére kötelezett”. Amikor egy aiel csatában legyőz egy másik aielt, akkor a legyőződnek a ji'e'toh követelménye szerint szolgálnia kell legyőzőjét, mégpedig pontosan egy éven és egy napon át. Eközben nem érinthet fegyvert, és nem cselekedhet semmit, ami erőszakos tettnek minősül. Csupán a Tudós Asszonyok, a kovácsok, a gyerekek és a tíz éven aluli gyermeket nevelő nők nem lehetnek gai'shainok. Lásd még: ji'e'toh.

Galad: Lásd Damodred.

Gareth Bryne ('gareth brín): Egykor a Királynő Gárdájának hadseregparancsnoka Andorban, ám Morgase száműzte. Az egyik legnagyobb élő tábornoknak tartják. Jelenleg a lázadó aes sedai-ok seregét vezeti Tar Valon ellen. A Bryne ház címerében vad bika látható, amely nyakában Andor rózsakoszorúját viseli. Gareth Bryne személyes címere három aranycsillag, mindegyik öt-öt sugárral.

Gawyn, Trakand-házi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Hailene: Az Ősi Nyelven „előfutárok” vagy „azok, akik elől jönnek” jelentéssel bíró szó. A seanchanok ezt a szót használjak arra a nagy felderítő csoportra, akiket az Aryth-óceánon át a keleti partokra küldtek. Jelenleg Suroth nagyúrnő parancsnoksága alatt állnak. A csapatot kiegészítették a meghódított földek seregeivel, és a Hailene céljai messze túlmutatnak már az eredeti elképzeléseken.

Halottvirrasztók: A Seanchan Birodalom elit katonai alakulata, amelyben az emberek mellett ogierek is szolgálnak. Az emberek mind da'covaleek (Lásd ott), akiket kora gyermekkorukban választanak ki a Császárnő szolgálatára. Hírhedten kemények és vakmerőek. Egyenruhájuk, vértezetük és sisakjaik sötétzöld és vérvörös színekben pompáznak, akárcsak pajzsaik, dárdáikra pedig fekete bojtot kötnek.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fei azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, amely nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események szükségessé tették. A Hatalom háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Hatalom háborúja: Lásd Árnyék háborúja.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar. Története egyetlen, véget nem érő harc a trallokokkal és a Myrddraalokkal. Lásd még: Nagy Fertő.

Házak Játéka: Így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar (daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igaz Forrás: Az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok Tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutatják az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat, a kéznek, amely előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Ishara: Andor első királynője. Sasszárny Artur halálakor rávette férjét, aki Sasszárny egyik híres tábornoka volt, hogy minél több katonával dezertáljon, és vonuljanak olyan messze a zűrzavartól, amennyire az csak lehetséges. Amíg mások megpróbálták a teljes birodalmat uralmuk alá hajtani, és elbuktak, Ishara egy részére terjesztette ki hatalmát, és győzött. Ma minden nemes ház rokoni kapcsolatban áll Isharával, az Oroszlános Trón utódlásánál fő szempont, hogy a jelöltek mennyire közeli rokonai az első királynőnek.

javasasszony: 1. Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott asszony, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítják a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós. 2. Ebou Dar híres gyógyítóinak egyike, akiket a hagyományos vörös övről lehet felismerni. Gyógynövényekkel és egyéb főzelékkel olyan csodákra képesek, hogy azt még a távoli Határvidéken is emlegetik. Közmondásos, hogy náluk többet már csak egy aes sedai tehet a betegekért. Bár Ebou Dar forgalmas nagyváros, és számtalan idegen fordul meg falai között, sokan felfigyeltek már arra a megmagyarázhatatlan tényre, hogy az Ebou Dari javasasszonyok között meglepően kevés a helyi születésű.

ji'e'toh (dzsíjetoh): Ősi Nyelven: tisztesség, becsület, illetve ragaszkodás a becsülethez. Bonyolult szabályrendszer, amely szerint az aielek élnek. Kötetekre rúgna, ha valaki teljesen ki akarná fejteni a jelentését. Néhány példa: számos úton lehet becsületet szerezni a csatában. A legkisebb értékű becsület, ha sikerül valakit megölni, hiszen ölni mindenki képes. A legnagyobb tisztesség megérinteni a fegyveres, élő ellenséget anélkül, hogy megsebesítenénk. Valahol középen foglal helyet az az eset, amikor az ellenséget sikerül gai'shainná tenni. A szégyen, amely szintén a ji'e'toh része, rosszabb, mint a fájdalom, a sebesülés, sőt, maga a halál. A tohnak, vagyis a kötelességnek rengeteg fokozata létezik, ám a legkisebb toh betartása is becsületbeli ügy. A toh fölötte áll minden egyéb megfontolásnak, olyannyira, hogy egy aiel még a szégyent is inkább elfogadja, ha ez elkerülhetetlen, csak azért, hogy betartsa a tohot, amely egy kívülálló szemében esetleg jelentéktelennek látszik. Lásd még: gai'shain.

Kalendárium: Egy hét tíz napból, egy hónap huszonnyolc napból, egy év pedig tizenhárom hónapból áll. Számos ünnepnap nem része egyik hónapnak sem, beleértve a Nap Ünnepét (az év leghosszabb napját), a Hálaadás Ünnepét (négyévenként egyszer, a tavaszi napéjegyenlőség napján) és a Minden Holtak Üdvözülésének Ünnepét, más néven Halottak Napját (tízévenként egyszer, az őszi napéjegyenlőségkor).

kapcsolódás: A fókuszálni tudó nők képessége, amellyel egyesíthetik az Egyetlen Hatalom áramlatait. Bár az egyesített áramlat nem olyan hatalmas, mint az egyes áramlatok összeadott értéke, azt a kapcsolódást vezető személy irányíthatja, és sokkal precízebben, sokkal nagyobb hatékonysággal használható, mint a különálló áramlatok. Férfiak nők jelenléte nélkül nem tudják összekapcsolni a hatalmukat. Férfi jelenléte nélkül azonban akár tizenhárom nő is kapcsolódhat egymáshoz. Egy ellenkező nemű csatlakozásával a kör huszonhat nőre bővülhet, két férfi jelenlétében pedig harmincnégyre, és így tovább egészen a hat férfit és hatvanhat nőt számláló határig. Vannak olyan kapcsolódások, amelyekhez több férfi és kevesebb nő szükséges, de az egy férfi és egy nő kapcsolódását kivéve mindig legalább eggyel több nőre van szükség a körben, mint férfira. A legtöbb körben bármilyen nemű vezetheti a kapcsolódást, de a hetvenkét főből álló kört mindig férfinak kell irányítani éppúgy, mint a tizenhárom főnél kisebb létszámú vegyes köröket. Ugyan a férfiak általában erősebbek a Hatalom használatában, mint a nők, mégis azok a körök a legerősebbek, amelyekben a férfiak és a nők száma a legkiegyenlítettebb. Lásd még: aes sedai, Egyetlen Hatalom.

Karaethon-ciklus (ka'riaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé teszi, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagyobb vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk. 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-jai közé tartozó Hatalom-használó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor (aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel (bálthamel), Be'lal (belal), Demandred (dímandred), Graendal ('grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin ('rávin), Sammael ('szamméjel) és Semirhage (szemirháhg) –, és kisgyermekek ijesztgetésére használják őket. A kitaszítottak közül többen is meghaltak, amióta kiszabadultak börtönükből. A biztos életben maradottak: Demandred, Semirhage, Graendal, Mesaana, Moghedien és ketten, akiket a Sötét Úr hatalma visszahozott a halálból. Ők új testben léteznek: Osan'gar és Aran'gar. Nemrég feltűnt egy férfi, aki magát Moridinnek nevezi, és valószínűleg ő is egyike a halálból visszahozott kitaszítottaknak, akárcsak a Cyndane néven elhíresült nő. Míg Aran'gar eredetileg férfi volt, aki női testben Halima néven az aes sedai-ok közé vegyült, Moridin és Cyndane kiléte egyelőre még nem állapítható meg.

kolompárok: Lásd tuatha'anok.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kő védelmezői: Tear elit katonai alakulata. A jelenlegi kapitányuk Rodrivar Tihera. Az alakulatba csak teairiek jelentkezhetnek, a tisztek pedig szinte kivétel nélkül nemesek – általában kisebb házak szülöttei, vagy a nagyobb házak mellékágainak tagjai. A védelmezők látják el a Kő Szíve nevű (Lásd ott) hatalmas erőd védelmét, ami Tear városában található, továbbá a város védelme és a rend fenntartása is feladataikat képezi. Háború idején a védelmezők képezik a hadsereg magvát. Egyenruhájuk arany-fekete ruhaujjal és fekete kézelővel ellátott fekete ruhából, mellpáncélból és karimás sisakból áll. A főkapitány három rövid fehér tollat hord a sisakján, kézelőjén pedig három arany fonat látható. A kapitányok két tollat és egy arany fonatot, a hadnagyok egy fehér tollat és egy fekete fonatot viselnek. Az alhadnagyok egy rövid fekete tollat, és egyszerű fehér kézelőt, a közlegények pedig arany-fekete kézelőt viselnek.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Kötögető-kör: A Vérség vezetői. Mivel a Vérség egyetlen tagja sem tudta, hogy az aes sedai-ok milyen szabályok szerint alakítják ki a belső hierarchiájukat – ezt a tudást csak az utolsó próbán túljutottaknak tanítják meg –, a Kötögető-kőrben nem az Egyetlen Hatalomban való erő, hanem a kor számít a rangsor eldöntésénél. A Kötögető-kör így mindig az Ebou Darban található tizenhárom legöregebb nőből áll, akiket a Legöregebb vezet. Amikor elköltöznek Ebou Darból, le kell mondaniuk, de addig olyan hatalmuk van a Vérség tagjai fölött, amilyet minden Amyrlin Trón megirigyelhetne. Lásd még: Vérség.

Krónikaőr: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

kutatás: 1. Annak a képességnek a neve, amellyel az Egyetlen Hatalmat arra lehet használni, hogy valakinek a betegségeit és testi állapotát határozzák meg. 2. Elveszett képesség, amellyel lehetséges volt az Egyetlen Hatalmat arra használni, hogy a földben rejlő nagyobb fémteléreket megtalálják.

Laman: Cairhien egykori királya a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lamgwin Dorn (lam'gvin 'dorn): Keménykötésű nehézfiú, aki azonban minden vadsága ellenére hű szolgája Andor királynőjének.

Lan, al'Lan Mandragoran (al'lan men'dregoren): őrző, köteléke Moiraine-hez fűzte. Moiraine halála után a kötés a Zöld ajah tagjára, Myrelle-re szállt. Malkier királyának született, de az országot még Lan csecsemőkorában ellepte a Fertő. Dai Shan és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven: az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Moiraine-nel együtt keresztülzuhant egy ter'angrealon, és meghalt. Lásd még: Kitaszítottak, Sárkány.

Leane Sharif (li'ane saríf): Egykori Kék aes sedai, ő volt valaha a Krónikaőr. Leváltották és elcsendesítették. Nynaeve meggyógyította; most a Zöld ajah tagja, és igencsak kedveli a férfiakat. Lásd még: ajah.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok olyan csodákra voltak képesek, amelyekről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: Idő kereke, Világtörés, Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; Lews Therin, Rokonirtó: Lásd Sárkány.

Lini ('lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek, még előbb pedig Morgase anyjának a dajkája volt. Erős akaratú, jó meglátással bíró nő, aki rengeteg közmondást ismer, de nem képes elfogadni, hogy egykori neveltjei már felnőttek.

Logain Ablar (lo'gén): Úk. 972-ben, Ghealdanban látta meg a napvilágot. Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám miután felégette Ghealdant, Murandyt és Altarát, az aes sedai-ok elfogták, a Fehér Toronyba szállították, és megszelídítették. A Siuan Sanche letaszítása körüli zűrzavarban megszökött Tar Valonból. Nynaeve véletlenül meggyógyította – ez volt az első eset, hogy ezt a visszavonhatatlannak hitt sérülést valaki helyre tudta hozni. Az aes sedai-ok őrizetbe vették, ám ismét megszökött. Alighanem Caemlynbe ment, hogy beálljon az asha'manek közé. Lásd még: hamis Sárkány, szelídítés.

Malkier (mal'kír): Valaha a Határvidék egyik országa volt, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt. A vidéket ma Folyóközként ismerik, és Andor része.

Második Sárkány háborúja: A háború (sz.é. 939-43), amelyet a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en): Városállam a Viharok Tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége a szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Mazrim Taim ('mazrim ta'ím): Hamis Sárkány, aki Saldaeában pusztított, míg le nem győzték, és el nem fogták. Képes fókuszálni, mégpedig a hírek szerint igen erős. A fókuszálni képes férfiak számára adott amnesztia hírére Caemlynbe ment. Az asha'manek képzését vezeti. Lásd még: asha'man, hamis Sárkány.

Megszilárdítás: Amikor Sasszárny Artur seregei partra szálltak Seanchanban, egymással marakodó népeket találtak, akik felett gyakran aes sedai-ok uralkodtak. Mivel ott nem volt semmi, ami Fehér Toronynak felelt volna meg, az aes sedai-ok önös céljaikat kergették, egymás ellen és mások ellen szervezkedve. Ezek a feltételek tették lehetővé, hogy a keletről jött seregek nekiállhassanak az egész földrész meghódításának, amely mintegy kilencszáz évig tartott. Ezt a folyamatot nevezik Megszilárdításnak.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a Goshien aielek Jhirad klánjából. Álomjáró, meglehetősen erős az Egyetlen Hatalomban is. Bael felesége és Dorindhának, a Füstös Forrás Erőd házúrnőjének asszonytársa.

Melindhra (me'lindra): A Shaidó aielek Jumai klánjához tartózó nő, a Lándzsa Hajadonja. Árnybarát, meghalt, mikor megpróbálta megölni Mat Cauthont.

Mennyei Öklök: Könnyű fegyverzettel és páncéllal ellátott Seanchan katonai alakulat, akiket a to'raken nevű szárnyas állatokon visznek csatába. Az öklök egytől egyig alacsony férfiak és nők, leginkább az állatok teherbíró képességének véges volta miatt. Az egyik legkeményebb egységként tartják számon őket. Feladataik főleg portyázásokra, meglepetésszerű támadásokra, és az ellenség vonalai mögötti akciókra terjednek ki.

Mera'din: Az Ősi Nyelven „árvák”. A kifejezést azokra az aielekre alkalmazzák, akik elhagyták törzsüket és klánjukat, hogy csatlakozzanak a shaidókhoz, mert nem tudták elfogadni, hogy Rand al'Thor, egy vízföldi lenne a Car'a'carn, vagy visszautasították az aiel népek történetéről szóló kinyilatkoztatásokat. Mivel az aielek között a törzs és klán elhagyása a legnagyobb bűnnek számít, még a shaidók is csak vonakodva fogadták be őket, ezért alakították ki ezt a szervezetet maguknak.

Merrilin, Thom (merilin, tom): Egy nem teljesen hétköznapi mutatványos.

Min Farshaw (min 'farsó): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amelyet időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, és a cairhieni királyi palotában nevelkedett. Miután úk. 972-ben novíciaként a Fehér Toronyba került, emelkedése üstökösszerű volt. Alig három év után beavatottá emelték, és újabb három év telt el, amíg aes sedai lehetett. Ekkoriban kezdte el keresni azt a fiatalembert, aki (Gitara Moroso szavai alapján, aki rendelkezett a Jövendőmondás képességével) a Sárkánybérc lábainál születik meg, a Ragyogó Falak háborújának idején, és akiből az Újjászületett Sárkány lesz. Ő volt az, aki Rand al'Thort, Mat Cauthont, Perrin Aybarát és Egwene al'Vere-t elvitte a Folyóközből. Eltűnt egy ter'angrealban Cairhienben, amikor Lanfearrel harcolt, ezzel valószínűleg megölte mindkettőjüket.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata és szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal televarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, amely a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amelyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve hosszú napokig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, amely még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, akiket az aes sedai-ok között beavatottá emeltek.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, pédron): A Fény Gyermekeinek főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Nynaeve al'Meara ('nájnív al'míra): A folyóközi Emondmező egykori javasasszonya, most már Sárga aes sedai. Az Egyetlen Hatalomban talán a Legendák Kora óta nem született hozzá fogható; még a Kitaszítottakkal is felveheti a versenyt. Lan Mandragoran jegyese és szívszerelme. Lásd még: Lan.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyes kezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: fadalnok, stedding, Világtörés.

Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi oldalát – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Egyetlen Hatalom, Igazi Forrás, Százak Társasága, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődik, tudja, hogy él, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek olyan esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is igen ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amelyet a szél és a víz el ne tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy amikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalom-használók között is, az mára rég feledésbe merült.

Próféta: Egészen pontosan a Sárkány nagyúr Prófétája. Ezt a címet találta ki magának Masema Dagar, az egykori shienari zsoldos, aki az Újjászületett Sárkány hírét terjeszti. Ghealdanban és Amadicia északi részén sok követője akadt, egyrészt azért, mert egyre többen tudják, hogy a Sárkány valóban Újjászületett, másrészt pedig azért, mert a követői különös kegyetlenséggel bánnak el azokkal, akik nem fogadják el a tanokat, de még azokkal is, akik kételkednek abban, hogy a Próféta volna az Újjászületett Sárkány hangja és keze.

Rashima Kerenmosa: Más néven a Katona Amyrlin. V.u. 1150 körül született. A Zöld ajahból emelkedett amyrlinné V.u. 1251-ben. A Torony haderői a személyes vezetése alatt számos győzelmet arattak, amelyek közül a legemlékezetesebbek a Kaisin Hágó, a Sorelle Lépcső, a Tel Norwin, és a Maighandel mellett kivívott győzelmek, ahol V.u. 1301-ben életét vesztette. Holttestét a csata után öt őrző és egy hatalmas csapat trallok és Myrddraal közt találták meg, nem kevesebb mint kilenc Rémúr tetemével együtt. Lásd még: aes sedai, ajah, Amyrlin Trón, Rémurak, őrzők.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A Taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal (szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, amely messze több Hatalom fókuszálását teszi, lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz. A hozzá legkevésbé illő asszonyba szerelmes.

Sárkány Próféciái: Alig ismert, ritkán említett próféciák, amelyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthettek volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (V.u. 335-336), Kőíj Yurian (kb. V.u. 1300-1308), Davian (sz.é. 351), Guaire Amalasan (sz.é. 939-943) és Logain (úk. 997) voltak. Lásd még: Logain Ablar, Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sárkányfal: Lásd Világ Gerince.

Sárkány Légiója: Nagyszámú katonai alakulat, amely csak gyalogosokból áll, és a Sárkány hűségére esküdött. Kiképzésüket Davram Bashere és Mat Cauthon közösen kidolgozott, és a szokásostól meglehetősen eltérő elgondolásai alapján végezték. Bár vannak olyan önkéntesek is, akik jelentkeznek a csapatoknál, a legtöbben úgy kerülnek a légióba, hogy a Fekete Torony toborozta őket, majd később kiderül, hogy nem tudják elsajátítani a fókuszálás tudományát.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, amely a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottjai, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, melyet a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya. A Torony kettészakadása után a lázadó aes sedai-okkal tartott Salidarba, és az új Amyrlin Trón, Egwene al'Vere Krónikaőre lett.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak, és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk. 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Leváltották és elcsendesítették, de Nynaeve meggyógyította. Ismét a Kék ajah tagja, az új amyrlin, Egwene al'Vere tanácsadója.

Sorilea: Shende Hold Tudós Asszony, egyébként jarra chareen. Alig tud fókuszálni, de ő a legidősebb élő Tudós Asszony, bár nem olyan öreg, mint sokan hiszik róla.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egyetlen trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam (szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Rengeteg egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála, és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok Tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményeként Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult bomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle. Cuendillarnak is nevezik.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn: Az andori Királynő Gárdájának hadnagya, aki jobban szereti királynőjét, mint az életét és becsületét.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene, hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csíkó). Valaha kereskedőnemzet volt, ahonnan egyebek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

A Társaság: Illian elit katonai alakulata, melyet jelenleg Demetre Marcollin főkapitány irányít. A Társaság alkotja a király testőrségét, és kulcsfontosságú pontok védelmét adja az egész királyságban. Ősi szokás szerint a Társaság rohamozza meg csatában az ellenséges vezért és testőrségét, illetve szükség esetén ők fedezik a király visszavonulását. Ellentétben más hasonló alakulatokkal, szívesen látnak külföldieket is a soraikban, sőt a külföldiek magas tisztséget is betölthetnek. Az egyenruhájuk zöld ruhából, Illian kilenc méhét ábrázoló mellpáncélból, arcvédő rostéllyal ellátott sisakból áll. A főkapitány négy aranygyűrűt visel ruháján, és három aranytollat a sisakján, a másodkapitány három aranygyűrűt és három aranytollat hord. A hadnagyoknak két sárga gyűrű és két zöld toll, az alhadnagyoknak egy sárga gyűrű és egy zöld toll jár, a közlegények pedig egy sárga gyűrűt viselhetnek.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok Tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő angrealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Nem tévesztendő össze a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ” vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, amely állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok Világában előforduló dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri Nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth-óceán  (arit) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Életük legnagyobb részét hajóikon élik le, és nem szeretik hosszú időre elhagyni az óceánt. Meglehetősen keveset lehet tudni a szokásaikról, ezért egzotikus titokzatosság lengi őket körül, és a legvadabb történeteket mesélik róluk. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét; ők a leggyorsabb és a legnagyobb hajók tulajdonosai, és a kikötővárosokban még az alkudozásukról híres domaniaknál is veszedelmesebbnek tartják őket. Mivel a tengeren gyakran a kétkedés nélküli engedelmességen múlik az egész legénység élete, nem csoda, hogy az Atha'an Miere tagjai igen szigorúan ragaszkodnak a hierarchiájukhoz, bár néhol meglepően laza ez a társadalmi struktúra. A Tengeri Nép számtalan kisebb és nagyobb nemzetségre oszlik, ezeknek az élén a hullámúrnők állnak. A hullámúrnő alatt a hajóúrnők vannak rangban, ők az egyes nemzetségek hajóinak kapitányai. A hullámúrnő igen nagy hatalommal bír, de a nemzetség tizenkét legidősebb hajóúrnője választja meg, akiket a nemzetség Első Tizenkettőjének is neveznek, és az Atha'an Miere Hajók Úrnője bármikor elmozdíthatja a helyéről. A Hajók Úrnőjének a hatalmát bármelyik szárazföldi király vagy királynő is megirigyelhetné, de őt is választják – igaz, egy életre. A Hajók Úrnőjét a tizenkét legidősebb hullámúrnő egyhangú jóváhagyásával lehet megválasztani. Ők az Atha'an Miere Első Tizenkettője (az Első Tizenkettő kifejezést amúgy minden kikötőben a jelenlévő tizenkét legidősebb hullámúrnő vagy hajóúrnő gyülekezetére is használják). A Pengék Ura vagy a Hajók Úrnőjének a férje, vagy nem. Az ő feladata a Tengeri Nép védelmének és kereskedelmének a biztosítása, és alá tartoznak a hullámúrnők kardmesterei és a hajóúrnők rakománymesterei, akiknek hasonló a helyzetük és a feladatuk is; ezenkívül mindegyikük csak annyi hatalommal bír, amennyit az úrnője ad neki. Az, hogy egy hajó hova és mikor vitorlázik el, a hajóúrnő dolga, de mivel a kereskedelem és a pénzügyek a rakománymester kezében vannak (vagy magasabb szinten a kardmester vagy a Pengék Ura kezében), kettejüknek együtt kell dolgozniuk. A Tengeri Nép minden egyes hajóján, bármilyen kicsi legyen is, és minden egyes hullámúrnő mellett van egy szélkereső. A szélkeresők szinte kivétel nélkül képesek fókuszálni, és igen ügyesek a Szelek Szövésében (az Atha'an Miere így hívja az időjárás Egyetlen Hatalommal való befolyásolását). A Hajók Úrnőjének szélkeresője minden más szélkeresőnek is parancsol, még a hullámúrnők ellenében is utasíthatja őket. A hullámúrnők szélkeresői viszont a nemzetségükbe tartozó hajóúrnők szélkeresőit irányíthatják. A Tengeri Nép egyik sajátossága, hogy mindenki a legalacsonyabb rangban kezdi, és onnan kell felküzdenie magát, és hogy a Hajók Úrnőjén kívül bárkit lefokozhatnak a felette állók, kivételes esetben akár a ranglétra legalacsonyabb fokára is.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amelyek az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Néhányukat aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel, és fiút szült neki, Galadedridet. Úk. 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, amely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel-háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül V.u. 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját, még tulajdon életük védelmére sem emelhetnek fegyvert. Aki letér a Levél Útjáról, azokat „Elveszetteknek” nevezik, és a továbbiakban nem hajlandóak szóba állni velük. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint új korukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják, és képezik ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs, illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyikük csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is hatalmas. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak. A Tudós Asszonyok nem vesznek részt semmiféle vérháborúban és viszályban, a ji'e'toh szabályai szerint nem szabad bántani őket. Némelyik Tudós Asszony képes fókuszálni is, de ezt a tudásukat nem verik nagydobra. Manapság három Tudós Asszony álomjáró, akik egyebek között képesek arra, hogy belépjenek Tel'aran'rhiodba és más emberek álmaiba. Lásd még: álomjáró, ji'e'toh, Tel'aran'rhiod.

Tylin Mitsobar ('tájlin mi'cóbar): Altara királynője, a Mitsobar ház feje. Mat Cauthon szeretője.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amelytől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: Sárkány; Sárkány, hamis; Sárkány Próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: Olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amelyet négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A Nagy hajtóvadászat a Kürtért legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai, aki egy ideig Rand al'Thort kísérte, majd a Folyóközbe ment, hogy fókuszálni képes lányokat keressen. Később Caemlynben ismét Rand al'Thor mellé került, és Dumai Kútjánál hűséget esküdött az Újjászületett Sárkánynak.

Vérség: Még a Trallok háború ideje alatt is ragaszkodott a Fehér Torony ahhoz a gyakorlathoz, hogy a próbákon elbukó növendékeket kitaszította Tar Valonból. A nők egyik csoportja nem mert hazatérni a viharos idők miatt, hanem Barashta felé menekült. (Ez a mai Ebou Dar.) Magukat Vérségnek nevezték el, és menedéket kínáltak más kitaszított nőknek is. Egy idő után – a mai napig nem tudni, milyen okból – már a toronyból megszökött nőket is rejtegették és támogatták. Bár nagyon vigyáztak arra, hogy ezek a szökevények ne tudjanak meg róluk túl sokat – hiszen a szökevényeket előbb-utóbb a Fehér Torony elfogta –, mégsem tudták elkerülni, hogy a Fehér Torony tudomást ne szerezzen róluk. Valójában a Fehér Torony majdnem a kezdetek óta tudott a létezésükről, de a háború miatt nem volt ideje foglalkozni velük. Bármit állítson is a propaganda, a háborús idők alatt a legtöbb szökevényt nem tudták elfogni. Amióta viszont a Vérség rejtegette őket, pontosan tudták, melyikük merre tart, és tízből kilencet el is tudtak kapni. Így a Fehér Toronynak nem állt érdekében a Vérség felszámolása. Az aes sedai-ok úgy döntöttek, hogy csak távolról figyelik a Vérséget, ezért nem voltak tisztában a pontos létszámukkal sem. A Vérségnek nincsenek külön törvényei, csak a titkosságot elősegítő szabályok, amiket vasfegyelemmel tartanak be. A mostanában történt nyílt kapcsolatfelvétel az aes sedai-ok és a Vérség között mindkét fél számára megdöbbentő tényeket fedett fel. Kiderült, hogy majdnem kétszer annyi tagot számlál a Vérség, mint a Fehér Torony, valamint az is, hogy több olyan nő is él közöttük, akik több száz évvel öregebbek minden ismert aes sedai-nál. Lásd még: Kötögető-kör, Csend lányai.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló, magas hegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat teremtettek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagyobb része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

Zordság: A kifejezést az aielek használják azokra a hatásokra, amelyek sokakat elérnek, amikor megtudják, hogy népük nem volt mindig vad hódító, sőt, őseik szigorú békepártiak lévén, a Világtörés idején és még azután is évekig, kizárólag önvédelemre szorítkoztak. Sokan úgy érzik, hogy ez az ő hibájuk volt, mert követték az aes sedai-okat. Egyesek eldobják lándzsáikat, és elszöknek. Mások nem hajlandóak letenni a gai'shain elteltével a fehér ruhát. Megint mások tagadják az egészet, és e tagadással együtt szükségszerűen tagadják azt is, hogy Rand al'Thor az igazi car'a'carn. Ezek visszatérnek az Aiel-pusztába, vagy csatlakoznak a Randdel szembeálló shaidóhoz. Lásd még: Aiel, Aiel puszta, Car'a'carn, gai'shain.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Prológus
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet

- II. KÖTET

- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Epilógus

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP